ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2025 року м. Черкаси Справа № 925/600/25

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Грачова В.М. при секретарі судового засідання Вовчанській К.Ю., за участі представників сторін: позивача (в режимі відеоконференції) адвоката Левицької-Корчун В.І., відповідача (в режимі відеоконференції) Богачука С.С. за довіреністю, розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Черкаси справу №925/600/25 за позовом Приватного підприємства Вінагропром МС до Товариства з обмеженою відповідальністю Енергетично-дорожнє будівництво про стягнення 2618778 грн. 49 коп.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Приватне підприємство Вінагропром МС, через систему Електронний суд, звернувся в Господарський суд Черкаської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Енергетично-дорожнє будівництво (далі-відповідач), про стягнення, на підставі укладеного в спрощеній формі договору поставки, 2618778 грн. 49 коп., з яких: 18001001 грн. 31 коп. боргу, 655539 грн. 03 коп. інфляційних втрат, 162238 грн. 15 коп. 3 % річних та судові витрати.

Позов мотивований порушенням відповідачем порядку та строків оплати за товар, отриманий за видатковими накладними №19 від 30.07.2021, № 27 від 25.08.2021, №30 від 04.10.2025, №37 від 11.11.2021, №38 від 13.11.2021, №39 від 15.11.2024, №40 від 16.11.2021, №41 від 17.11.2021.

Ухвалами Господарського суду Черкаської області від 12.06.2025, 17.06.2025 року, після усунення недоліків встановлених ухвалою суду від 05.06.2025 року, прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №925/600/25 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 07.07.2025 року; забезпечено участь в підготовчому засіданні для представника позивача адвоката Левицької-Корчун В.І. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням його власних технічних засобів, за її клопотанням.

Представник позивача подав до суду 19.06.2025 року заяву (вх. № 9424/25, а.с.49), в якій повідомив про надання на виконання ухвали суду від 12.06.2025 року для огляду в судовому засіданні оригінали документів, копії яких було долучено до позовної заяви.

Відповідач в особі представника подав, через систему «Електронний суд»:

30.06.2025 року відзив на позовну заяву (вх. № 9884/25, а.с.51-54), в якому заперечував проти позову з мотивів безпідставності позовних вимог, свої заперечення обґрунтовував тим, що між сторонами відсутні господарські відносини, надані видаткові накладні не є належним доказом отримання відповідачем товару, підпис на видаткових накладних не є підписом генерального директора, який є відповідальною особою за ведення господарської діяльності відповідача, інших довіреностей на отримання ТМЦ з делегуванням повноважень, їх приймання, підписання первинної документації відповідачем не видавалось; позивачем не надано жодної ТТН, що б свідчило про рух ТМЦ, а це 515 т цементу, металоконструкції; крім того, позивач не є виробником товару, вказаного в видаткових накладних, без доказів його належності у нього, що вважає недостовірними даними. Також позивачем не надані прибуткові накладні, на підтвердження взяття придбаного товару на облік; не надано доказів походження товару, сертифікати відповідності на товар; неможливо встановити виробника/імпортера товару, реалізація якого оформлена між контрагентами; не надано жодного рахунку-фактури з 2021 року на оплату за нібито відвантажені ТМЦ; відсутнє будь-яке листування з ПП «Вінагропром», заявки про намір придбання товару; відсутні будь які листи щодо претензій з боку ПП «Вінагропром» тому зважаючи на викладене просив відмовити в задоволенні позову, судові витрати покласти на позивача;

07.07.2025 року клопотання (вх. № 10226/25, а.с.70), в якому просив долучити до матеріалів справи документи, докази представництва в суді.

Протокольною ухвалою суду від 07.07.2025 року в підготовчому засіданні, оголошено перерву до 27.08.2025 року, забезпечено участь в підготовчому засіданні для представника позивача адвоката Левицької-Корчун В.І. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням його власних технічних засобів, за клопотанням.

Представник позивача подав, через систему «Електронний суд», 08.07.2025 року відповідь на відзив (вх. № 10373/25, а.с.93-95), в якій спростував доводи відповідача наведенні у відзиві на позовну заяву, зауважив, що видаткові накладні містять підписи представника відповідача, засвідчені відповідними печатками підприємства, просив врахувати наявність складських приміщень у позивача, де зберігався товар, з яких відвантажувався відповідачу, просив задовольнити позовні вимоги з урахуванням наданих доказів.

Відповідач в особі представника подав, через систему «Електронний суд»:

21.07.2025 року заперечення на відповідь на відзив (вх. № 10854/25, а.с. 105-108), в якому просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі;

26.08.2025 року заяву (вх. № 12364/25, а.с. 111-112), в якій просив надати можливість представнику Строженку Сергію Анатолійовичу прийняти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Протокольною ухвалою суду від 27.08.2025 року закрито підготовче провадження у справі №925/600/25, призначено розгляд справи по суті, оголошено перерву в судовому засіданні до 09.09.2025 року, забезпечено участь представника позивача адвоката Левицької-Корчун В.І. та представника відповідача Стороженко С.А. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням їх власних технічних засобів, за їх клопотаннями.

Представник позивача подав, через систему «Електронний суд», 08.09.2025 року письмові тези до дебатів (вх. № 13084/25, а.с.125-128) за змістом яких підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Ухвалою суду від 09.09.2025 року відкладено судове засідання з розгляду справи по суті на 23.09.2025 року.

Відповідач в особі представника подав, через систему «Електронний суд», 23.09.2025 року письмові тези до дебатів (вх. № 13867/25, а.с. 158-162), в яких просив звернути увагу, що матеріали справи не містять підтвердження фактичного виконання сторонами договірних зобов`язань, тобто доказів вчинення певних дій у ході постачання та реалізації товарів, послуг, що є предметом договорів, в тому числі про фактичний рух активів, просив відмовити у задоволенні позову.

В засіданні суду 23.09.2025 року представник позивача позов з підстав і у розмірі, викладених у позовній заяві, підтримав і просив суд задовольнити повністю, представник відповідача позов не визнав і просив суд відмовити у його задоволенні повністю з підстав, викладених у його заявах по суті справи. В судовому засіданні оголошено перерву до 29.09.2025 року.

Згідно з ст.ст. 233 ч. 6, 240 ч. 1 ГПК України, у судовому засіданні 29.09.2025 року судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши в судових засіданнях доводи і пояснення представників сторін, заяви учасників справи по суті справи і з процесуальних питань, дослідивши наявні в справі письмові докази та оцінивши їх у сукупності, суд відмовляє у задоволенні позову повністю з таких підстав.

За твердженням позивача сторонами досягнуто домовленості щодо укладення договору поставки позивачем, як постачальником, відповідачу, як покупцю, товару у період липня-листопада 2021 року на загальну суму 1801001 грн. 31 коп.

Згідно видаткових накладних: №19 від 30.07.2021 року на суму 399000 грн., №27 від 25.08.2021 року на суму 439999 грн.95 коп., №30 від 04.10.2021 року на суму 117000 грн., №37 від 11.11.2021 року на суму 200004 грн.42 коп., №38 від 13.11.2021 року на суму 200004 грн.42 коп., №39 від 15.11.2021 року на суму 200004 грн.42 коп., №40 від 16.11.2021 року на суму 90000 грн.05 коп., №41 від 17.11.2021 року на суму 90000 грн.05 коп. (а.с. 9-12 на звороті) вбачається, що позивач Приватне підприємство Вінагропром МС, як постачальник, із посиланням на договір, поставив відповідачу - Товариству з обмеженою відповідальністю Енергетично-дорожнє будівництво, як покупцю товар: арматуру14мм, 16мм в кількості 1800 м/п на суму 70020 грн, кутники 90*90 мм, 75*75 мм в кількості 410 шт на суму 79300 грн., листи ГК 4мм та 5мм в кількості 17 шт на суму 139010 грн, трубу профільну 60*60 мм, 80*80 мм, 100*100 мм в кількості 390 шт на суму 104970 грн., швєлєра №6,5 у міра 16 мм в кількості 12 шт на суму 5700 грн, цементу 515 т на суму 1337013 грн. 31 коп., загалом на суму 1736013 грн. 31 коп., а відповідач в особі представника Крупський В.В. без зауважень та посвідчив печаткою відповідача, однак, не оплатив.

У зв`язку з нездійсненням відповідачем оплати за отриманий товар, 11.04.2025 року позивач звертався до відповідача з претензією про сплату 1801001 грн. 31 коп. боргу, який вимагав сплатити у 7-денний строк з моменту отримання, у разі несплати повідомив про намір звернення до суду про стягнення вказаної суми (а.с.13-14, докази направлення а.с. 15).

Вимога позивача повернена останньому без вручення з підстав закінчення встановленого строку зберігання (а.с. 15 на звороті-16). Вимога про стягнення заборгованості у сумі 1801001 грн. 31 коп. є предметом позову у справі, що розглядається. Також за порушення строків оплати товару позивач нарахував до стягнення 162238 грн. 15 коп. 3 % річних, 655539 грн. 03 коп. інфляційних втрат.

Отже, спірні правовідносини сторін виникли із договору поставки укладеного в спрощеній формі шляхом підписання видаткових накладних: №19 від 30.07.2021, № 27 від 25.08.2021, №30 від 04.10.2025, №37 від 11.11.2021, №38 від 13.11.2021, №39 від 15.11.2024, №40 від 16.11.2021, №41 від 17.11.2021 року, вимоги позивача та заперечення відповідача витікають із суті прав та обов`язків сторін за ними.

Відповідач стверджує про відсутність договірних відносин між сторонами, відповідно будь-яких невиконаних зобов`язань перед позивачем.

Спірні правовідносини сторін за правовою природою віднесені до договірних зобов`язань поставки, загальні положення про купівлю-продаж визначені параграфом 1 глави 54, особливості поставки - параграфом 3 глави 54 ЦК України, загальні положення про правочини визначені розділом IV книги 1 ЦК України, про зобов`язання і договір розділами І і ІІ книги 5 ЦК України, правові наслідки порушення зобов`язання, відповідальність за порушення зобов`язання - главою 51 ЦК України..

Статтею 3 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, якими, зокрема, є: свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Статтями 13 і 14 ЦК України встановлено, відповідно, межі здійснення цивільних прав та загальні засади виконання цивільних обов`язків. Зокрема, і цивільні права і цивільні обов`язки здійснюються (виконуються) в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

За змістом з ст.ст. 11, 15, 16 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі, припинення правовідношення, відшкодування збитків та іншим способом відшкодування майнової шкоди або іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом положень ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 3 ст. 510 ЦК України, якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Частина 1 ст. 626 ЦК України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень ст. ст. 638, 639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може укладатися у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частинами 1, 2 ст. 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За приписами ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

З огляду на викладені обставини справи і наведені норми законодавства суд вбачає, що у період з липня по листопад 2021 року між позивачем Приватним підприємством Вінагропром МС, як постачальником, в особі директора Слюсар С.І. із посиланням на договір, та відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю Енергетично-дорожнє будівництво, як покупцем, в особі представника Крупського В.В. підписано видаткові накладні: №19 від 30.07.2021, № 27 від 25.08.2021, №30 від 04.10.2025, №37 від 11.11.2021, №38 від 13.11.2021, №39 від 15.11.2024, №40 від 16.11.2021, №41 від 17.11.2021 на поставку товару на загальну суму 1736013 грн. 31 коп., а саме: арматуру14мм, 16мм в кількості 1800 м/п на суму 70020 грн, кутники 90*90 мм, 75*75 мм в кількості 410 шт на суму 79300 грн., листи ГК 4мм та 5мм в кількості 17 шт на суму 139010 грн, трубу профільну 60*60 мм, 80*80 мм, 100*100 мм в кількості 390 шт на суму 104970 грн., швєлєра №6,5 у міра 16 мм в кількості 12 шт на суму 5700 грн, цементу 515 т на суму 1337013 грн. 31 коп.

Позивач вказав про прийняття представником відповідача вищевказаного товару зі складського приміщення позивача за адресою: Вінницька обл., м. Калинівка, вул. Свердлова, буд.11, вивезення товару здійснювалось на умовах самовивозу відповідачем, однак, не оплачено останнім на суму 1801001 грн. 31 коп. Інших доказів на підтвердження здійснення поставки товару позивачем суду не надано.

Разом з тим, відповідач заперечив наявність будь-яких господарських зобов`язань між сторонами, вказав про непогодження здійснення поставки в даного продавця, постачальника, неприйняття вказаного у спірних видаткових накладних товару, відсутність повноважень у Крупського В.В. на отримання товару від Приватного підприємства Вінагропром МС.

У даній справі спірним є питання, чи передавав позивач відповідачу товар, який був зазначений у видаткових накладних: №19 від 30.07.2021, № 27 від 25.08.2021, №30 від 04.10.2025, №37 від 11.11.2021, №38 від 13.11.2021, №39 від 15.11.2024, №40 від 16.11.2021, №41 від 17.11.2021, які підписані представниками обох сторін, підписи посвідчено відповідними печатками, однак, з боку відповідача заперечено дійсність підписів, печатки, клопотання про призначення експертизи сторонами не ініційовано.

Згідно із частиною першою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини першої статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з преамбулою Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову діяльність» (далі Закону № 996-XIV у редакції на час виникнення спірних відносин) цей Закон визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні.

Відповідно до статті 1 Закону № 996-XIV господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

З наведеного вище вбачається, що норми Закону № 996-XIV регулюють відносини організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні. Вказані норми передбачають, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які повинні мати певні реквізити. Разом із тим указані норми не визначають, що обставини передачі товару між юридичними особами можуть підтверджуватись тільки первинними документами, передбаченими Законом № 996-XIV. Отже, такі обставини можуть підтверджуватись також іншими доказами.

Суд зауважує, що згідно з усталеною позицією Верховного Суду (наведеною, наприклад, у постанові Касаційного господарського суду від 29.01.2020 року у справі № 916/922/19) визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, а отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару в господарській діяльності покупця). У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22.04.2021 року у справі № 904/1017/20).

Так, відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

Судом врахована правова позиція Великої Палати Верховного Суду викладена у постанові від 21.06.2023 року у справі № 916/3027/21.

Суд висновує, що подані позивачем видаткові накладні: №19 від 30.07.2021, № 27 від 25.08.2021, №30 від 04.10.2025, №37 від 11.11.2021, №38 від 13.11.2021, №39 від 15.11.2024, №40 від 16.11.2021, №41 від 17.11.2021 на загальну суму 1736013 грн. 31 коп не відповідають сумі заборгованості заявленій позивачем до стягнення - 1801001 грн. 31 коп, а також за відсутності повноважень у Крупського В.В. на отримання товару від Приватного підприємства Вінагропром МС, інших доказів здійснення господарської операції, реєстрації вказаних накладних у податкових органах, обставин перевезення товару за умови заперечення відповідачем їх вчинення, в сукупності не вказують про фактичну поставку вказаного товару та реальність, доведеність здійснення господарської операції.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13, ч. 1 ст. 14 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, вимога позивача про стягнення вартості товару на суму 1801001 грн. 31 коп. наявними у справі доказами ним не доведена, тому суд не вбачає підстав для задоволення позову у вказаній частині, та відповідно у стягненні 3% річних, інфляційних втрат.

Всі інші доводи сторін, судом розглянуті та відхилені як такі, що не впливають на результат вирішення даного спору.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення», рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України, беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Нормами Господарського процесуального кодексу України, зокрема, встановлено, що:

учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 43);

кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.ч. 1, 3 ст. 74);

належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 ст. 76);

обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77);

достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 78);

наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.ч. 1, 2 ст. 79);

учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч. 1 ст. 80);

суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (ч.ч. 1, 2 ст. 86).

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13, ч. 1 ст. 14 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладені обставини справи, умови договору, наведені норми законодавства і судової практики суд надає перевагу доводам відповідача, викладеним у його запереченнях проти позову, а позов про стягнення 2618778 грн. 49 коп. визнає необґрунтованим, недоказаним і з цих підстав у його задоволенні відмовляє повністю.

Судові витрати позивача, у відповідності до п. 2 ч. 1, п. 2 ч. 4 ст. 129 ГПК України, покладаються на нього.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236-240, 255 256 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Приватного підприємства Вінагропром МС до Товариства з обмеженою відповідальністю Енергетично-дорожнє будівництво про стягнення 2618778 грн. 49 коп відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 07.10.2025 року.

Суддя В.М. Грачов