ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" червня 2025 р. Справа № 911/2308/23 (369/1750/22)

Господарський суд Київської області у складі судді Лопатіна А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справи

за позовом ОСОБА_1 , с. Богданівка

до ОСОБА_2 , с. Софіївська Борщагівка

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Керуючого реструктуризацією майна ОСОБА_2 -

арбітражного керуючого Приходька Дмитра Володимировича

про стягнення 443 316,83 грн.

за участю секретаря судового засідання Єрьоміч О.А.

за участю представників згідно з протоколом судового засідання.

Обставини справи:

У провадженні господарського суду Київської області перебуває справа № 911/2308/23 за заявою боржника ОСОБА_2 про неплатоспроможність, провадження в якій відкрито ухвалою господарського суду Київської області від 14.02.2024 р.

Повноваження керуючого реструктуризацією боргів боржника наразі виконує арбітражний керуючий Приходько Дмитро Володимирович.

Разом з тим, у провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебувала справа № 369/1750/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 443 316,83 грн.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.12.2022 р. у справі № 369/1750/22 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача аванс в розмірі 330 650,00 грн., інфляційні втрати а розмірі 70 428,45 грн. та три відсотки річних в розмірі 32 238,38 грн. за період з 01.11.2018 р. по 31.01.2022 р.; додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.04.2023 р. стягнуто з відповідача на користь позивача інфляційні втрати за період з 01.02.2022 р. по 30.11.2022 р. на суму 79 718,91 грн. та три відсотки річних за період з 01.02.2022 р. по 30.11.2022 р. на суму 8 234,54 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 15.05.2024 р. заочне рішення від 26.12.2022 р. та додаткове рішення від 17.04.2023 р. скасовано, матеріали цивільної справи № 369/1750/22 направлено до господарського суду Київської області для розгляду в межах провадження у справі № 911/2308/23.

Матеріали справи № 369/1750/22 надійшли до господарського суду Київської області 30.05.2024 р. та, згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 30.05.2024 р., передані для розгляду судді Лопатіну А.В., у провадженні якого перебуває справа про неплатоспроможність ОСОБА_2 , справі присвоєно номер 911/2308/23 (369/1750/22).

Ухвалою господарського суду від 05.06.2024 р. прийнято до свого провадження справу № 911/2308/23 (369/1750/22) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 443316,83 грн. в межах провадження у справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_2 , розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи по суті призначено на 03.07.2024 р., залучено керуючого реструктуризацією арбітражного керуючого Приходька Дмитра Володимировича до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

Ухвалою господарського суду від 03.07.2024 р. розгляд справи по суті відкладено на 18.09.2024 р.

Ухвалою господарського суду від 18.09.2024 р. розгляд справи по суті відкладено на 20.11.2024 р.

20.11.2024 р. через систему "Електронний суд" від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою господарського суду від 20.11.2024 р. розгляд справи по суті було відкладено на 18.12.2024 р.

Ухвалою господарського суду від 18.12.2024 р. розгляд справи відкладено на 21.05.2025 р.

Ухвалою господарського суду Київської області від 21.05.2025 р. розгляд справи відкладено на 18.06.2025 р.

18.06.2025 р. у судове засідання учасники у справі не з`явились, про причини неявки суд не повідомили.

Судом враховано, що сторін спору та третю особу належним чином було повідомлено про місце, дату та час даного судового засідання з розгляду цієї справи ухвалою суду від 21.05.2025 р.

Судом враховано, що боржником було змінено місце реєстрації під час розгляду цієї справи, однак не повідомлено про дані обставини суд відповідним клопотанням.

Разом з тим, суд врахував, що відповідачем було, крім іншого, подано відзив на позов і її представник з`являвся у судові засідання з розгляду цієї справи, а відтак, відповідач була обізнана про наявність даного спору.

Судом враховано, що у своїх рішеннях Європейський суд неодноразово наголошував, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

В силу вимог частини першої ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Зважаючи на те, що неявка учасників у справі, належним чином повідомлених про місце, дату та час судового засідання не перешкоджає розгляду справи, крім цього, матеріалів справи достатньо для повного та всебічного розгляду цієї справи, суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності сторін спору та третьої особи.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

встановив:

01.09.2017 р. між ОСОБА_2 , в особі її представника ОСОБА_3 , який діяв на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області, зареєстровано в реєстрі за № 2335, відповідно до умов якого за цим договором у строк до 31.10.2018 р. продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_1 , в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1002 га, кадастровий номер якої - :03:006:0020, що знаходиться в селі Софїівська Борщагівка, Києво-Святошинського району Київської області, по вулиці Кошова, під № 97/22 (дев`яносто сім дріб двадцять два), у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором (п. 1).

Під час розгляду справи судом встановлено, що копія довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М., на підставі якої від продавця діяв ОСОБА_3 міститься в матеріалах справи № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_2 , у межах провадження в якій розглядається даний спір.

Відповідно до п. 2 зазначеного договору вказана земельна ділянка, на якій буде побудовано вказаний будинок належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого Михальченко М.М., приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 07 березня 2017 року за реєстровим № 1059, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 07 березня 2017 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 224.

Також сторони домовились про такі умови основного договору:

- продавець зобов`язується збудувати на земельній ділянці площею 0,1002 га, кадастровий номер якої - :03:006:0020, що знаходиться в селі Софіївська Борщагівка, Києво-Святошинського району Київської області, по вулиці Кошова, під № 97/22 (дев`яносто сім дріб двадцять два) житловий будинок до 31.10.2018 р., в якому буде розташовуватись вищезазначена квартира;

- квартира АДРЕСА_2 у житловому будинку згідно плану забудови земельної ділянки знаходиться на сьомому поверсі і буде передана покупцю по основному договору в наступному вигляді:

на стінах буде виконана штукатурка, будуть виведені провода для підключення світильників, розеток і вимикачів, електричні схеми будуть зібрані в розподільчих коробках, буде встановлено лічильники холодної води та електрики, буде заведена електрика в квартиру. Будуть встановлені сталеві радіатори 21 типу, з розмірами згідно теплотехнічного розрахунку, буде встановлено запорну арматуру на вводах води і газу, встановлено лічильник газу і двоконтурний (турбінного типу) котел на опалення і гаряче водопостачання. Вхідні двері в квартиру сталеві;

договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше тридцять першого жовтня дві тисячі вісімнадцятого року;

ціна продажу - 330 750 (триста тридцять тисяч сімсот п`ятдесят) гривень 00 копійок, що на день укладення договору еквівалентно 12 844 (дванадцять тисяч вісімсот сорок чотири) доларів США;

підготовкою і збиранням документів на квартиру, що розташована за вищевказаною адресою, необхідних для укладення договору купівлі-продажу квартири займатиметься продавець;

витрати, пов`язані з нотаріальним посвідченням основного договору сторони сплачують порівну.

Згідно з п. 4 вказаного договору при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав на рахунок продавця передоплату у вигляді авансу в розмірі 330 650 (триста тридцять тисяч шістсот п`ятдесят) гривень 00 копійок, що на день укладення договору еквівалентно 12 840 (дванадцять тисяч вісімсот сорок) доларів США, а продавець отримав вказану суму авансу. Залишок суми у розмірі 100 (сто) гривень 00 копійок. Покупець зобов`язується сплатити до 31.10.2018 р.

Сторони також домовились, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу в розмірі 330 650 (триста тридцять тисяч шістсот п`ятдесят) гривень 00 копійок, що на день укладення договору еквівалентно 12 840 (дванадцять тисяч вісімсот сорок) доларів США (п. 5 договору).

Позивач заявляє, що всупереч умовам попереднього договору, продавець не передав у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу вказану квартиру як до 31 жовтня 2018 року, так і станом на день подання позову. Більше того, багатоквартирний житловий будинок, в якому має знаходитися вказана квартира не побудований та не введений в експлуатацію. Разом з тим, всупереч умовам попереднього договору продавцем не повернуто покупцю одержану від нього суму авансу. При цьому розшукати продавця для вручення вимоги про повернення авансу не вдалося можливим, оскільки остання за місцем реєстрації не проживає, на зв`язок не виходить, працівники офісу продажів відповідного житлового комплексу її контактів не надали.

З урахуванням наведеного, позивачем заявлено позов, в якому він просить суд:

1. Стягнути з ОСОБА_2 330 650,00 грн. боргу за попереднім договором.

2. Стягнути з ОСОБА_2 три проценти річних за боргом, які обчислюються з дня його виникнення до дня прийняття рішення у справі, і які станом на день подання цієї заяви складають 32 238,38 грн.

3. Стягнути з ОСОБА_2 інфляційні витрати за боргом, які обчислюються з дня його виникнення до дня прийняття рішення у справі, і які станом на день подання цієї заяви складають 70 428,45 грн.

4. Стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.

Відповідачем подано відзив, в якому вона вказує на те, що ні ОСОБА_2 , ні її представник не отримували на рахунок грошові кошти від позивача на виконання попереднього договору, а позивачем не надано належних та допустимих доказів про здійснення відповідного перерахування.

Крім того, відповідач посилається на те, що позивачем не в повній мірі здійснено сплату судового збору.

У ст. 86 ГПК України вказано, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що наведені позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з огляду на таке:

Згідно з положеннями частини першої ст. 11 Цивільного кодексу України (далі-ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Судом, за результатами аналізу наданих доказів, встановлено, що позивачем виконано свої зобов`язання за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 01.09.2017 р., посвідченим приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В., зареєстрованим у реєстрі за № 2335, здійснено сплату авансу на загальну суму 330 650,00 грн., що підтверджується умовами зазначеного договору, наведеними у п. 4.

Що стосується аргументів відповідача про відсутність доказів перерахування позивачем авансу на користь відповідача на виконання наведеного попереднього договору, суд вважає за необхідне зазначити, що пунктом 4 вказаного попереднього договору сторони визначили, що при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав на рахунок продавця передоплату у вигляді авансу в розмірі 330 650 (триста тридцять тисяч шістсот п`ятдесят) гривень 00 копійок, що на день укладення договору еквівалентно 12 840 (дванадцять тисяч вісімсот сорок) доларів США, а продавець отримав вказану суму авансу.

Відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Таким чином, положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.09.2020 р. у справі № 916/667/18 звертає увагу, що включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір.

Також, подібного правового висновку дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах у справі N 308/13400/14-ц від 21 березня 2018 року та у справі N 361/558/15-ц від 17 квітня 2019 року.

За таких обставин, врахувавши те, що умовами договору сторони підтвердили здійснення позивачем сплати на користь відповідача авансу в сумі 330 650 (триста тридцять тисяч шістсот п`ятдесят) гривень 00 копійок, з огляду на наведені висновки Великої Палати Верховного Суду, які, виходячи з положень частини четвертої ст. 236 ГПК України, суд має врахувати при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд дійшов висновку про необґрунтованість зазначених заперечень відповідача.

Таким чином, позивачем належним чином підтверджено виконання своїх зобов`язань за вказаним попереднім договором, здійснення сплати авансу в сумі 330 650, 00 грн.

Водночас, продавцем, у порушення умов, визначених сторонами на власний розсуд у попередньому договорі про укладення договору купівлі-продажу квартири, у встановлений такими договорами строк до 31.10.2018 р., не було добудовано житловий будинок, в якому мала бути розташована квартира, що є предметом продажу за попереднім договором та за яку покупцем сплачено аванс, не введено об`єкт будівництва в експлуатацію та, відповідно, не передано покупцю квартиру.

Крім того, судом враховано, що умовами наведеного попереднього договору визначено: "підготовкою і збиранням документів на квартиру, що розташована за вищевказаною адресою, необхідних для укладення договору купівлі-продажу квартири займається продавець".

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин.

Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, у тому числі всупереч меті такого права.

Судом встановлено, що саме недобросовісна поведінка відповідача призвела до не укладення у встановлений попереднім договором строк договору купівлі-продажу квартири, тобто основного договору, що, з урахуванням наведених положень чинного законодавства, унеможливлює застосування у даному випадку положень частини третьої статті 635 ЦК України.

Поряд з наведеним, як встановлено вище, умовами зазначеного попереднього договору сторони передбачили, що у випадку, зокрема відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу (п. 5 договорів).

Положеннями частини першої статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Виходячи з наведених умов договору, за результатами аналізу вказаного законодавства, суд встановив, що у даному випадку термін здійснення повернення відповідачем на користь позивача авансу, сплаченого останнім, визначений вказівкою на подію, а саме: "у разі відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором". Отже, так як умовами договору визначено, що продавець зобов`язаний продати квартиру № 67 (шістдесят сім) загальною площею 29,4 кв.м., секція 3 (три), у багатоквартирному житловому будинку, за адресою: с. Софїівська Борщагівка, Києво-Святошинський район, Київська область, вул. Кошова, буд. № 97/22 у строк до 31.10.2018 р., однак ним, у порушення умов зазначеного договору, таких дій вчинено не було, у відповідача виник обов`язок, з урахуванням положень статті 253 ЦК України, не пізніше наступного дня, тобто 01.11.2018 р. повернути позивачу суму авансу у розмірі 330 650 (триста тридцять тисяч шістсот п`ятдесят) гривень 00 копійок, що на день укладення договору еквівалентно 12 840 (дванадцять тисяч вісімсот сорок) доларів США.

Разом з тим, відповідачем, у порушення взятих на себе за попереднім договором зобов`язань, не було вчинено наведених дій.

Згідно з частиною першою статті 530 та частиною першою статті 612 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини другої ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до частин третьої та четвертої ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За таких обставин, обов`язок доведення факту належного виконання відповідачем своїх зобов`язань за вказаним попереднім договором закон покладає на останнього.

Частиною першою ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (частина друга ст. 74 ГПК України).

Відповідачем доказів виконання своїх зобов`язань за наведеним попереднім договором не надано, наданий позивачем розрахунок заборгованості не спростовано.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що саме з вини відповідача не було виконано умови попереднього договору, не укладено основний договір у строк до 31.10.2018 р., не здійснено продаж квартири № 67, у багатоквартирному житловому будинку за адресою: с. Софїівська Борщагівка, Києво-Святошинський район, Київська область, вул. Кошова, буд. № 97/22 на користь позивача, після чого, відповідач також не виконав зазначеного у п. 5 попереднього договору обов`язку щодо повернення на користь позивача авансу (як встановлено вище - відразу після настання події, з настанням якої сторони договору визначили настання обов`язку у продавця з повернення авансу, а саме: "у разі відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором"), що не спростовано відповідачем належними та допустимими доказами, суд, за результатами розгляду позову в частині позовної вимоги про стягнення суми авансу, з урахуванням положень статті 14 ГПК України, у межах заявлених позовних вимог, дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 330 650,00 грн. боргу за вказаним договором є обґрунтованою і доведеною, а тому підлягає задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних, які обчислюються з дня його виникнення до дня прийняття рішення у справі, і які станом на день подання цієї заяви складають 32 238,38 грн. та стягнення з відповідача інфляційних втрат, які обчислюються з дня його виникнення до дня прийняття рішення у справі, і які станом на день подання цієї заяви складають 70 428,45 грн. (період нарахування, згідно змісту позову, - "з листопада 2018 року до січня 2022 року", тобто з 01.11.2018 р. по 31.12.2021 р. на заборгованість в сумі 330 650,00 грн.), суд зазначає таке:

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 3 частини першої ст. 611 цього ж кодексу у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як встановлено судом, відповідач, згідно умов договору та аналізу законодавства, мав повернути аванс не пізніше 01.11.2018 р., а відтак, враховуючи, що ним відповідних дій вчинено не було, відповідач прострочив грошове зобов`язання з 02.11.2018 р.

Здійснивши перерахунок заявлених позивачем вимог в частині інфляційних втрат, судом встановлено, що відповідний розрахунок позивачем здійснено не вірно.

Відповідно до розрахунку суду, інфляційні втрати за період прострочення виконання грошового зобов`язання в межах періоду нарахування позивачем, становлять більшу суму, ніж заявлено до стягнення позивачем, а відтак, з урахуванням приписів ст. 14 ГПК України, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат в межах заявлених позивачем позовних вимог у сумі 70 428,45 грн.

Здійснивши перерахунок заявлених позивачем вимог у частині 3 % річних, судом встановлено, що відповідний розрахунок позивачем здійснено не вірно.

Так, відповідно до розрахунку суду, 3% річних за період прострочення виконання грошового зобов`язання в межах періоду нарахування позивачем, становлять 31 389,10 грн., що і підлягають стягненню з відповідача. В іншій частині позовних вимог про стягнення 3% річних суд відмовляє, так як такі вимоги не знайшли свого підтвердження.

Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, що, згідно тверджень позивача, мають бути нараховані під час ухвалення рішення "до дня прийняття рішення у справі", суд вважає такі вимоги необґрунтованими, з огляду на наступне:

Статтею 14 ГПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до частини другої статті 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Позовні вимоги - це те, що позивач просить суд визнати, стягнути або вчинити певну дію, тобто це суто прохальна частина позовної заяви. Вимога може стосуватися фінансового характеру (наприклад, стягнення боргу), це прохання позивача до суду, яке відображає вимоги, наприклад, стягнути певної суми грошових коштів.

Таким чином, розмір позовних вимог про стягнення боргу має визначити і заявити позивач, а не покладати такий обов`язок на суд. Крім цього, заявлена позовна вимога у відповідному розмірі підлягає оплаті судовим збором.

З огляду на наведене, враховуючи, що матеріали справи не містять заяви позивача, поданої у відповідності до положень процесуального законодавства про збільшення позовних вимог, суд розглядає позов ОСОБА_1 в межах заявлених ним позовних вимог, що виражені у грошових одиницях.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн., суд зазначає таке:

Частиною другою ст. 635 ЦК України встановлені наслідки ухилення однієї із сторін від укладення основного договору: сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати іншій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, в установлених частиною другою цієї статті.

Згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди").

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При вирішенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди суд враховує, що позивачем не було надано доказів на підтвердження заподіяння йому душевних страждань неправомірними діями відповідача, не зазначено у чому саме вони полягали, не підтверджено їх обсяг та тривалість. По суті позивач обмежився наведеннями лише загальними фразами, без їх конкретизації, без зазначення в чому саме полягало порушення життєвого ритму, зазначення дій. Посилання на неможливість користуванням своїм майном протягом тривалого часу суд також оцінює критично, оскільки основний договір мав бути укладений до 31 жовтня 2018 року, а позов до суду надійшов 31 січня 2022 року. Сам по собі факт не укладення основного договору не може ототожнюватись з моральними стражданнями. Тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 р. та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 р. зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом, інші доводи сторін, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на правильне вирішення даного спору.

Приписами статей 73, 74 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За результатами повного та всебічного дослідження поданих доказів, які мають значення для правильного вирішення даного спору і стосуються предмету доказування, суд дійшов висновку, що наведений позов підлягає задоволенню частково, в частині стягнення основного боргу в сумі 330 650, 00 грн., інфляційних втрат у сумі 70 428,45 грн., 3% річних у сумі 31 389,10 грн. В іншій частині суд відмовляє в задоволенні позову.

Витрати зі сплати судового збору, відповідно до вимог ст. 129 ГПК України, покладаються судом на сторін, пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. 129, 237-238, 240 ГПК України, суд

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ; нова адреса: АДРЕСА_4 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ; дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) грошові кошти у сумі 330 650 (триста тридцять тисяч шістсот п`ятдесят) гривень 00 копійок, інфляційних втрат у сумі 70 428 (сімдесят тисяч чотириста двадцять вісім) гривень 45 копійок, 3% річних у сумі 31 389 (тридцять одну тисячу триста вісімдесят дев`ять) гривень 10 копійок та судового збору в сумі 4 433 (чотири тисячі чотириста тридцять три) гривні 17 копійок.

3. Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ; нова адреса: АДРЕСА_4 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ; дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у дохід Державного бюджету України 2 053 (дві тисячі п`ятдесят три) гривні 84 копійок судового збору.

4. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) у дохід Державного бюджету України 162 (сто шістдесят дві) гривні 74 копійок судового збору.

5. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

6. Видати накази.

Згідно ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата підписання рішення 06.10.2025 р.

Суддя А.В. Лопатін