ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.10.2025 року м.Дніпро Справа № 908/479/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя: Чус О.В. (доповідача),

судді: Дармін М.О., Кощеєв І.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційна компанія «Візеріон» на рішення Господарського суду Запорізької області від 15.05.2025 (повне рішення складено 15.05.2025, суддя Боєва О.С.) у справі №908/479/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок Згода»

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційна компанія «Візеріон»

про стягнення суми 300 000,00 грн.,

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок Згода» про стягнення з відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційна компанія «Візеріон» заборгованості за договором про надання поворотної фінансової допомоги ФП3/2023 від 24.04.2023 у розмірі 300 000,00 грн.

Підставою для звернення з позовом зазначено неналежне виконання відповідачем зобов`язання за укладеним сторонами Договором про надання поворотної фінансової допомоги ФП 3/2023 від 24.04.2023 щодо повернення грошових коштів поворотної фінансової допомоги, наданої на строк до 02 лютого 2024, внаслідок чого, з урахуванням частково повернутих коштів, у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 300000,00 грн, яка заявлена позивачем до стягнення.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 15.05.2025 у справі №908/479/25 позов задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційна компанія «Візеріон», (70410, Запорізька область, Запорізький район, село Лукашеве, вул. Молодіжна, буд. 21) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок Згода», (69093, м. Запоріжжя, вул. Звенигородська, буд. 9) суму 300 000 (триста тисяч) грн 00 коп. заборгованості.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційна компанія «Візеріон», (70410, Запорізька область, Запорізький район, село Лукашеве, вул. Молодіжна, буд. 21) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок Згода», (69093, м. Запоріжжя, вул. Звенигородська, буд. 9) суму 4500 (чотири тисячі п`ятсот) грн 00 коп. витрат зі сплати судового збору та суму 6000 (шість тисяч) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення мотивовано тим, що факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем в розмірі 300000,00 грн. підтверджується матеріалами справи. Відповідач позовні вимоги не спростував, доказів належного виконання зобов`язання за договором і повернення позивачу заявленої до стягнення суми 300000,00 грн поворотної фінансової допомоги не надав.

Виходячи з того, що матеріалами справи підтверджено факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем в розмірі 300000,00 грн. суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми 300000,00 грн заборгованості є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Крім того, надавши оцінку усім наданим доказам, з урахуванням: категорії справи № 908/479/25, яка є малозначною в силу приписів ст. 12 ГПК України, є справою незначною складності, та розглядалась судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; ціну позову; обсяг фактично наданих послуг на професійну правничу допомогу; кількість заяв по суті справи складених представником позивача у даній справі (позовна заява); враховуючи критерії співмірності розміру заявлених витрат на правничу допомогу, визначені ч. 4 ст. 126 ГПК України, а також зважаючи на заперечення відповідача щодо заявленого позивачем до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що справедливим та співмірним є зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу на 50 % від заявленої до стягнення (12000,00 грн), тобто до 6000,00 грн.

Не погодившись із зазначеним рішенням, до Центрального апеляційного господарського суду, з використанням системи «Електронний суд», з апеляційною скаргою звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Інноваційна компанія «Візеріон», в якій просить: прийняти апеляційну скаргу до розгляду та відкрити апеляційне провадження по справі № 908/479/25; скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 15.05.2025 року по справі № 908/479/25 повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГІВЕЛЬНИЙ БУДИНОК ЗГОДА" по справі № 908/479/25 відмовити у повному обсязі. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Апелянт вважає рішення незаконним і не обґрунтованим, винесеним з неправильним встановленням обставин, які мають суттєве значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів.

Першочергово відповідач зауважує, що через вчинення колишнім представником Відповідача, процесуальних дій з порушенням чинного процесуального законодавства, так ухвалою суду від 04.04.2025 року останньому було відмовлено у задоволенні заяви представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційна компанія «Візеріон» (відповідача) адвоката Івченко Марини Володимирівни про надання відповідачу додаткового строку для подання відзиву у справі №908/479/25, Відповідач був фактично позбавлений скористатися своїм право на подання відзиву по справі з викладенням своєї позицію щодо заявлених вимог позивача.

Через не надання судом додаткового строку для подання відзиву Відповідач був фактично позбавлений права надати до суду своє бачення щодо обставин по справі та заперечення щодо пред`явлених позовних вимог. З урахуванням зазначеного Відповідач звертає увагу суду апеляційної інстанції на наступних обставинах які були проігноровані судом першої інстанції та які стали наслідками ухвалення незаконного Рішення.

Апелянт вказує, що статтею 215 ЦК України закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Скаржник посилається на статтю 203 ЦК України, якою визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідач зазначає, що Договір про надання поворотної фінансової допомоги ФП 3/2023 від 24.04.2023 року (надалі - Договір) був підписаний зі сторони Позивача директором Верем`євим М.П. та директором Відповідача Дидченко О.І. відповідно.

Апелянт зауважує, що у матеріалах справи наявний Статут Позивача у редакції 2022 року затверджений письмовим рішення учасником товариства від 27.05.2022 року.

Підпунктом 10.2.2. п. 10.2 Статуту визначено, що до компетенції загальних зборів учасників належить: 12) розгляд питання щодо надання згоди на вчинення директору правочину (значні правочини), якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину перевищує 50 відсотків вартості чистих активів Товариства станом на кінець попереднього кварталу, а також, правочинів щодо розпорядження нерухомим майном, що належить Товариству.

Підпунктом 10.3.1. п. 10.3. Статуту встановлено, що керівництво поточною діяльністю товариства здійснює виконавчий орган - директор.

Підпунктом 10.3.3. п. 10.3. закріплено, що директор товариства після отримання на це відповідного рішення Загальних зборів учасників вчинює значні правочини (якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину перевищує 50 відсотків вартості чистих активів Товариства станом на кінець попереднього кварталу, а також, правочинів щодо розпорядження нерухомим майном, що належить Товариству), а також, правочину щодо якого є заінтересованість.

В апеляційній скарзі відзначено, що з урахуванням проявлення Відповідачем принципу «розумної обачності», на момент укладення Договору, Відповідачем витребовувалося, з урахуванням вказаних вище положень Статуту, у Позивача відповідне рішення Загальних зборів учасників щодо надання директору повноважень на укладення значного правочину або надання доказі того, що відповідний правочин не є значним для Позивача. Позивачем було роз`яснено, що вказане рішення буде надано згодом, однак, відповідного рішення та/або інших документів зазначених вище Позивачем не було надано Відповідачеві, що підтверджує відсутність у директора Позивача на момент укладення Договору відповідного обсягу прав та повноважень на вчинення такого правочину.

Скаржник посилається на статтю 44 ЗУ «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», ст. 46 ЗУ «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», ст. 92 ЦК України та зазначає, що з урахуванням викладеного вище, вбачається відсутність у директора Позивача на момент укладення Договору відповідних прав щодо його вчинення та подальшу реалізацію, що є порушенням норм ЗУ «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», Цивільного кодексу та положень Статуту Позивача.

Таким чином, апелянт вважає, що Договір про надання поворотної фінансової допомоги ФП 3/2023 від 24.04.2023 року є недійсним оскільки під час його укладення, Позивачем не були додержані вимоги, як щодо суперечності змісту правочину Цивільному кодексу та іншим актам цивільного законодавства які зазначені вище, так і особа, яка вчиняє правочин зі сторони Позивача, не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, тобто, з порушення вимог встановлених частинами першою та другою ст. 203 ЦК України.

На думку відповідача, з урахуванням недійсності Договору про надання поворотної фінансової допомоги ФП 3/2023 від 24.04.2023 року Позивачем був невірно обраний спосіб захисту його, начебто, порушених прав, а саме, останній повинен був звернутися до суду з вимогами саме щодо стягнення безпідставно отриманого майна, на підставі ст. 1212 ЦК України, а не з вимогами щодо стягнення заборгованості за Договором, однак, вказані обставини були проігноровані судом, оскільки останній навіть не намагався встановити обставини зазначені вище та дослідити питання щодо дійсності Договору, у тому числі, у розрізі відповідності останнього положенням чинного законодавства та наявності у його підписантів достатнього обсязі цивільної дієздатності.

Щодо стягнення з Відповідача витрат на професійну правничу допомогу 6000,00 грн. скаржник в апеляційній скарзі посилається на ч. 6 ст. 126 ГПК України, частину 4 ст. 126 ГПК України, ч. 4 ст. 129 ГПК України та зазначає, що з урахуванням наведеного вище правового обґрунтування, невірно обраного Позивачем способу захисту його прав є всі законні підстави для скасування спірного Рішення, що як наслідок буде підставою для покладення судових витрат саме на Позивача.

Позивач не скористався своїм правом згідно частини 1 статті 263 Господарського процесуального кодексу України та не надав суду відзив на апеляційну скаргу, що згідно частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.06.2025 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Чус О.В., судді: Дармін М.О., Кощеєв І.М.

З огляду на відсутність в суді апеляційної інстанції матеріалів справи на час надходження скарги, ухвалою ЦАГС від 06.06.2025 здійснено запит матеріалів справи №908/479/25 із Господарського суду Запорізької області та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції.

16.06.2025 матеріали справи надійшли до ЦАГС.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 24.06.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційна компанія «Візеріон» на рішення Господарського суду Запорізької області від 15.05.2025 у справі №908/479/25 залишено без руху. Рекомендовано апелянту, протягом 10 днів з дня отримання цієї ухвали, усунути вказані недоліки апеляційної скарги, а саме: здійснити доплату судового збору в сумі 4000 грн., докази чого надати суду.

02.07.2025 від скаржника до ЦАГС надійшла зава про усунення недоліків, якою долучено до матеріалів апеляційної скарги докази сплати судового збору у розмірі 4 000.00 грн, відповідно до платіжної інструкції від 01.07.2025.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 02.07.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційна компанія «Візеріон» на рішення Господарського суду Запорізької області від 15.05.2025 у справі №908/479/25; визначено розглянути апеляційну скаргу у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в порядку письмового провадження.

Встановлені судом першої інстанції та перевірені апеляційним господарським судом обставини справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.04.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю «Інноваційна компанія «Візеріон» (Позичальник, відповідач у справі) та Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок Згода» (Позикодавець, позивач у справі) уклали Договір про надання поворотної фінансової допомоги ФП 3/2023 (далі Договір).

В пунктах 1.1, 2.1 Договору визначено, що Позикодавець надає Позичальнику поворотну фінансову допомогу, а Позичальник зобов`язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених даним Договором. Поворотна фінансова допомога надається в національній валюті України в сумі 600000,00 (шістсот тисяч) гривень без ПДВ.

Згідно з п.п. 2.2. 2.4., 3.1 Договору поворотна фінансова допомога надається Позичальнику на безоплатній основі, тобто плата за користування грошовими коштами не стягується. Поворотна фінансова допомога надається на протязі строку дії договору з дати підписання даного Договору шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Позичальника з поточного рахунку Позикодавця. Поворотна фінансова допомога надається на строк до 02 лютого 2024р. Повернення грошових коштів проводиться шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Позикодавця в установі банку.

За змістом п. 8.1 Договору, останній вступає в силу з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх обов`язків.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов вищезазначеного Договору позивач перерахував на поточний рахунок відповідача суму 600000,00 грн поворотної фінансової допомоги, що підтверджується платіжною інструкцією № 101349 від 25.04.2023.

Відповідач в порушення умов Договору належним чином свої зобов`язання з повернення отриманої поворотної фінансової допомоги не виконав, здійснивши лише часткове повернення позивачу грошових коштів в загальному розмірі 300000,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями, копії яких містяться в матеріалах справи, а саме: № 1154 від 02.05.2023 на суму 100000,00 грн, № 1172 від 15.05.2023 на суму 100000,00 грн, №1548 від 11.03.2024 на суму 100000,00 грн.

Отже неповернутими залишились грошові кошти у розмірі 300000,00 грн.

Неповернення відповідачем суми отриманої поворотної фінансової допомоги у розмірі 300000,00 грн стало підставою для звернення позивача з позовом до суду.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтями 11, 509 Цивільного кодексу України визначено, що підставою виникнення зобов`язань (цивільних прав та обов`язків) є, зокрема, договір. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що укладений між сторонами Договір про надання поворотної фінансової допомоги ФП 3/2023 від 24.04.2023 за своєю правою природою є договором позики.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 статті 1047 Цивільного кодексу України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

За приписами частин 1, 3 статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України визначено: якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом частини 1 статті 598, статті 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 Цивільного кодексу України).

Місцевим господарським судом правильно встановлено, що факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем в розмірі 300000,00 грн. підтверджується матеріалами справи.

Як вірно зазначено в оскаржуваному рішенні, відповідач позовні вимоги не спростував, доказів належного виконання зобов`язання за договором і повернення позивачу заявленої до стягнення суми 300000,00 грн поворотної фінансової допомоги не надав.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми 300000,00 грн заборгованості є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, «…що через вчинення колишнім представником Відповідача, процесуальних дій з порушенням чинного процесуального законодавства, так ухвалою суду від 04.04.2025 року останньому було відмовлено у задоволенні заяви представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційна компанія «Візеріон» (відповідача) адвоката Івченко Марини Володимирівни про надання відповідачу додаткового строку для подання відзиву у справі №908/479/25, Відповідач був фактично позбавлений скористатися своїм право на подання відзиву по справі з викладенням своєї позицію щодо заявлених вимог позивача…», колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом (частина друга статті 13 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 5 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Процесуальним законом вимагається та забезпечується належна поведінка сторони в господарському суді.

Лише здійснення сторонами своїх процесуальних прав для досягнення тих процесуальних цілей, які визначені законом, та сумлінне виконання сторонами своїх процесуальних обов`язків може забезпечити справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення господарської справи, у межах якого будуть встановлені дійсні права та обов`язки сторін.

За приписами частини 2 та 3 статті 42 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. У випадку невиконання учасником справи його обов`язків суд застосовує до такого учасника справи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом.

Частиною 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Беручи до уваги, що відповідачу було надано достатній строк для подання відзиву, а також з огляду на принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, передбачені статтею 129 Конституції України та статтями 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий господарський суд у межах своїх повноважень забезпечив сторонам належні умови для реалізації процесуальних прав, визначених ГПК України, зокрема для висловлення своєї правової позиції у спорі та подання відповідних доказів.

Апеляційний суд зауважує на тому, що не можна покладати негативні наслідки на позивача, через вчинення колишнім представником Відповідача, процесуальних дій з порушенням чинного процесуального законодавства.

При цьому, доводи скаржника про те, що Договір про надання поворотної фінансової допомоги ФП 3/2023 від 24.04.2023 року є недійсним оскільки під час його укладення, Позивачем не були додержані вимоги, як щодо суперечності змісту правочину Цивільному кодексу та іншим актам цивільного законодавства які зазначені вище, так і особа, яка вчиняє правочин зі сторони Позивача, не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, тобто, з порушення вимог встановлених частинами першою та другою ст. 203 ЦК України, відхиляються колегією суддів, оскільки вони не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Вимоги щодо відсутності у директора Позивача на момент укладення Договору відповідного обсягу прав та повноважень на вчинення такого правочину під час розгляду справи у суді першої інстанції не заявлялися.

Крім того, матеріали справи не містять доказів, а скаржником не надано відомостей щодо того, що відповідачем подавався зустрічний позов про визнання Договору про надання поворотної фінансової допомоги ФП 3/2023 від 24.04.2023 недійсним, або щодо того, що на даний момент подано будь-який позов від Товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційна компанія «Візеріон» стосовно визнання Договору про надання поворотної фінансової допомоги ФП 3/2023 від 24.04.2023 недійсним.

Щодо стягнення з Відповідача витрат на професійну правничу допомогу 6000,00 грн. скаржник в апеляційній скарзі лише посилається на ч. 6 ст. 126 ГПК України, частину 4 ст. 126 ГПК України, ч. 4 ст. 129 ГПК України та зазначає, що з урахуванням наведеного вище правового обґрунтування, невірно обраного Позивачем способу захисту його прав є всі законні підстави для скасування спірного Рішення, що як наслідок буде підставою для покладення судових витрат саме на Позивача.

Так, колегія суддів дослідивши рішення в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, вважає, що надавши оцінку усім наданим доказам, з урахуванням: категорії справи № 908/479/25, яка є малозначною в силу приписів ст. 12 ГПК України, є справою незначною складності, та розглядалась судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; ціну позову; обсяг фактично наданих послуг на професійну правничу допомогу; кількість заяв по суті справи складених представником позивача у даній справі (позовна заява); враховуючи критерії співмірності розміру заявлених витрат на правничу допомогу, визначені ч. 4 ст. 126 ГПК України, а також зважаючи на заперечення відповідача щодо заявленого позивачем до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що справедливим та співмірним є зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу на 50 % від заявленої до стягнення (12000,00 грн), тобто до 6000,00 грн.

На переконання колегії суддів, відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення, і відповідно відсутні підстави для покладення судових витрат на Позивача.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого та правомірного висновку про задоволення позовних вимог та не допустив порушень при ухваленні оскаржуваного рішення.

Всі інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів досліджено та відхилено з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, а також не впливають на правильне вирішення судом першої інстанції даного спору. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення розумінні статті 277 Господарського процесуального кодексу України з викладених в апеляційній скарзі обставин.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

При ухваленні даної постанови судом апеляційної інстанції надані вичерпні відповіді на доводи апелянта, з посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду Запорізької області від 15.05.2025 у справі №908/479/25 ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційна компанія «Візеріон» задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на апелянта.

З підстав наведеного та керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційна компанія «Візеріон» на рішення Господарського суду Запорізької області від 15.05.2025 у справі №908/479/25 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 15.05.2025 у справі №908/479/25 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, зазначених у пункті 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя М.О. Дармін