ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"17" вересня 2025 р. Справа № 911/2308/23

Господарський суд Київської області в особі судді Лопатіна А.В. розглянувши матеріали

за заявою боржника ОСОБА_1 , Київська область,с. Горбовичі (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )

про неплатоспроможність

за участю секретаря судового засідання Єрьоміч О.А.

за участю представників згідно з протоколом судового засідання

Обставини справи:

27.07.2023 р. до Господарського суду Київської області (далі суд) звернулась ОСОБА_1 із заявою від 27.07.2023 р. (вх. №1982/23) про відкриття провадження у справі про свою неплатоспроможність.

Ухвалою господарського суду від 11.08.2023 р. прийнято заяву ОСОБА_1 про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність до розгляду, підготовче засідання призначено на 24.08.2023 р.

Протокольною ухвалою господарського суду від 24.08.2023 р. оголошено перерву до 31.08.2023 р.

Ухвалою господарського суду від 31.08.2023 р. залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.11.2023 р. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, пункт 1 резолютивної частини ухвали Господарського суду Київської області від 31.08.2023 р. у справі №911/2308/23 змінено, виклавши його у новій редакції: Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 27.07.2023 (вх.1982/23). Відмовити у відкритті провадження у справі про неплатоспроможність. В решті ухвалу Господарського суду Київської області від 31.08.2023 р. у справі № 911/2308/23 без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.01.2024 р. задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 , постанову ПАГС від 15.11.2023 р. та ухвалу Господарського суду Київської області від 31.08.2023 р. скасовано, справу передано на новий розгляд.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано для розгляду судді Лопатіну А.В.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 30.01.2024 р. прийнято справу до провадження (суддя Лопатін А.В.), підготовче засідання суду та розгляд заяви арбітражного керуючого Приходька Д.В. про участь у даній справі призначено на 14.02.2024 р.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 14.02.2024 р. було відкрито провадження по справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність за заявою ОСОБА_1 ; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів відповідно до ст. 121 Кодексу України з процедур банкрутства; введено процедуру реструктуризації боргів боржника ОСОБА_1 та призначено керуючим реструктуризацією арбітражного керуючого Приходька Дмитра Володимировича; ухвалено здійснити офіційне оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 ; ухвалено вжити заходи для забезпечення вимог кредиторів шляхом заборони ОСОБА_1 відчужувати майно; зобов`язано керуючого реструктуризацією щомісячно звітувати суду про виконану ним роботу в процедурі реструктуризації боргів боржника; зобов`язано керуючого реструктуризацією надати суду відомості про результати розгляду вимог кредиторів у строк до 27.03.2024 р., вирішено інші процесуальні питання у справі.

До Господарського суду Київської області надійшла низка заяв з грошовими вимогами (кредиторські заяви) до боржника ОСОБА_1 , де ухвалами Господарського суду Київської області у даній справі (в тому числі 02.07.2024 р., від 03.07.2024 р., від 04.07.2024 р., від 05.07.2027 р., 25.09.2024 р.) кредиторські заяви призначено до розгляду, вирішено відповідні питання про усунення недоліків заяв з вимогами до боржника, витребувано додаткові докази, пояснення у справі від учасників провадження, а також вирішено питання про відкладення розгляду заяв та інші питання у справі.

03.06.2024 р. до Господарського суду Київської області від боржника ОСОБА_1 надійшло клопотання про скасування арешту та вжиття заходів забезпечення вимог кредиторів від 29.05.2024 р.

27.06.2024 р. до Господарського суду Київської області від керуючого реструктуризацією Д. Приходька надійшла Заява про виплату арбітражному керуючому основної грошової винагороди за рахунок коштів авансованих заявником на депозитному рахунку суду від 27.06.2024 р. № 1-28/527 за період з 01.03.2024 р. по 31.05.2024 р.

09.10.2024 р. до Господарського суду Київської області від представника боржника ОСОБА_1 адвоката Тарасова С. О. надійшла заява про скасування арешту та вжиття заходів забезпечення вимог кредиторів від 09.10.2024 р.

Ухвалами Господарського суду Київської області у даній справі від 31.07.2024 р., від 25.09.2025 р., від 20.11.2024 р. розгляд кредиторських заяв було відкладено, витребувано додаткові докази у справі, вирішено інші процесуальні питання у справі. Зокрема, ухвалою Господарського суду Київської області від 20.11.2024 р. розгляд клопотання про скасування арешту та вжиття заходів забезпечення вимог кредиторів, розгляд заяви керуючого реструктуризацією про виплату основної грошової винагороди за рахунок коштів авансованих заявником, розгляд заяви представника ОСОБА_1 про скасування арешту та вжиття заходів забезпечення вимог кредиторів, та попереднє засідання суду відкладено на 21.05.2025 р.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 21.05.2025 року за результатом розгляду заяв про грошові вимоги кредитора до боржника визнано вимоги до ОСОБА_1 низки кредиторів; розгляд клопотання керуючого реструктуризацією про скасування арешту та вжиття заходів забезпечення вимог кредиторів, розгляд заяви керуючого реструктуризацією про виплату основної грошової винагороди за рахунок коштів авансованих заявником, розгляд заяви представника ОСОБА_1 про скасування арешту та вжиття заходів забезпечення вимог кредиторів, та попереднє засідання суду відкладено на 18.06.2025 р.

До господарського суду Київської області надійшли заяви з вимогами до боржника (кредиторські заяви) від ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , а також ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , які ухвалами Господарського суду Київської області у даній справі, в тому числі від 13.05.2025 р., від 16.05.2025 р., від 19.05.2025 р., від 20.05.2025 р., 21.05.2025 р., від 29.05.2025 р., від 10.06.2025 р., від 18.06.2025 р., від 15.08.2025 р., від 08.09.2025 р. призначено до розгляду, та у відповідних випадках відкладено (ухвала від 18.06.2025 р.), - на 17.09.2025 р., а також вирішено відповідні питання про усунення недоліків низки заяв з вимогами до боржника (ухвали від 12.05.2025 р., від 13.06.2025 р.); крім того встановлено строк для подання боржником та керуючим реструктуризацією боргів боржника пояснень, аргументів, міркувань та, у разі наявності, заперечень відносно кредиторських заяв, з доказами направлення їх копій заявнику кредиторських вимог.

Ухвалою господарського суду Київської області від 27.05.2025 р. зобов`язано керуючого реструктуризацією боргів боржника арбітражного керуючого Приходька Д. В. подати до суду у строк до 11.06.2025 р. документи, що підтверджують виконання органами ДВС ухвали господарського суду Київської області від 14.02.2024 р. в частині вжиття заходів для забезпечення вимог кредиторів шляхом заборони ОСОБА_1 відчужувати майно.

28.05.2025 р. від керуючого реструктуризацією Приходька Д. В. через систему "Електронний суд" до Господарського суду Київської області надійшла заява про виконання вимог ухвали.

30.05.2025 р. від керуючого реструктуризацією Приходька Д. В. до Господарського суду Київської області надійшло клопотання про вжиття заходів про забезпечення вимог кредиторів з долученими документами.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 03.06.2025 р. розгляд клопотання керуючого реструктуризацією боргів боржника від 30.05.2025 р. призначено на 18.06.2025 р.

05.06.2025 р. до Господарського суду Київської області від керуючого реструктуризацією Приходька Д. В. надійшла заява про виконання вимог ухвали суду.

09.06.2025 р. від керуючого реструктуризацією Приходька Д. В. надійшов Звіт про діяльність керуючого реструктуризацією у справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 за травень 2025 р.

10.06.2025 р. до Господарського суду Київської області від боржника ОСОБА_1 надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи відомостей про нараховані доходи та сплачені податки.

16.06.2025 р. до Господарського суду Київської області від керуючого реструктуризацією Приходька Д. В. надійшла заява від 16.05.2025 р. "Письмові нормативно-обґрунтовані пояснення щодо розгляду заяв кредиторів з грошовими вимогами до боржника" № 01-28/188 від 16.06.2025 р.

17.06.2025 р. до Господарського суду Київської області від ОСОБА_35 надійшла заява від 12.06.2025 р.

Ухвалою господарського суду Київської області від 18.06.2025 р. крім наведених вище процесуальних питань вирішено, що визнані ухвалою господарського суду Київської області від 21.05.2025 р. у справі № 911/2308/23 вимоги конкурсних кредиторів та вимоги визначених цією ухвалою кредиторів, що є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів, - підлягають внесенню до реєстру вимог кредиторів боржника; розгляд клопотання керуючого реструктуризацією про скасування арешту та вжиття заходів забезпечення вимог кредиторів, розгляд заяви керуючого реструктуризацією про виплату основної грошової винагороди за рахунок коштів авансованих заявником, розгляд заяви представника ОСОБА_1 про скасування арешту та вжиття заходів забезпечення вимог кредиторів суду, розгляд клопотання керуючого реструктуризацією боргів боржника про вжиття заходів про забезпечення вимог кредиторів відкладено на 17.09.2025 р.; зобов`язано керуючого реструктуризацією організувати та провести збори кредиторів; ухвалено кредиторам на зборах розглянути: звіт керуючого реструктуризацією про результати перевірки декларації про майновий стан боржника; проект плану реструктуризації боргів боржника та прийняти рішення: про схвалення плану реструктуризації боргів боржника або про звернення з клопотанням до господарського суду про перехід до процедури погашення боргів боржника або про закриття провадження у справі про неплатоспроможність, а також ухвалено відповідний протокол подати до суду у строк до 10.09.2025 р.; судове засідання з розгляду погодженого кредиторами плану реструктуризації боргів або рішення про перехід до процедури погашення боргів чи про закриття провадження у справі призначено на 17.09.2025 р.; крім того зазначеною ухвалою відхилено вимоги учасників провадження, заявлені у заявах з вимогами до боржника.

До господарського суду Київської області надійшли заяви кредиторів про заміну кредитора правонаступником від ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_9 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , ОСОБА_52 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , ОСОБА_55 , ОСОБА_56 , ОСОБА_57 , ОСОБА_58 , ОСОБА_59 , ОСОБА_60 , ОСОБА_61 , ОСОБА_62 , ОСОБА_63 , ОСОБА_64 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 , ОСОБА_67 , ОСОБА_68 , ОСОБА_69 , ОСОБА_70 , ОСОБА_71 , ОСОБА_72 , ОСОБА_73 , ОСОБА_74 , ОСОБА_75 , ОСОБА_76 , ОСОБА_77 , ОСОБА_78 , ОСОБА_79 , ОСОБА_80 , ОСОБА_81 , розгляд яких ухвалою Господарського суду Київської області від 17.07.2025 р. призначено на 14.08.2025 р., витребувано судом у заявників та/або Товариства з обмеженою відповідальністю "Оазіс Білдінг" документи, що підтверджують факт передання прав новому кредитору (Товариству з обмеженою відповідальністю "Оазіс Білдінг"), та іншу інформацію, необхідну для встановлення правомірності набуття і реалізації таких прав, а також викликано у судове засідання, яке відбудеться 14.08.2025 р., заявників фізичних осіб та представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Оазіс Білдінг".

28.07.2025 р. до Господарського суду Київської області надійшли заяви ОСОБА_82 , ОСОБА_83 про заміну кредитора у провадженні про неплатоспроможність.

28.07.2025 р. до Господарського суду Київської області від кредиторів ОСОБА_59 , ОСОБА_36 , ОСОБА_63 , ОСОБА_65 , ОСОБА_57 , ОСОБА_56 , ОСОБА_55 , ОСОБА_46 , ОСОБА_37 , ОСОБА_77 , ОСОБА_74 , ОСОБА_75 , ОСОБА_78 надійшло Клопотання про скасування арешту та вжиття заходів забезпечення вимог кредиторів від 26.07.2025 р.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 29.07.2025 р. розгляд Клопотання про скасування арешту та вжиття заходів забезпечення вимог кредиторів від кредиторів ОСОБА_59 , ОСОБА_36 , ОСОБА_63 , ОСОБА_65 , ОСОБА_57 , ОСОБА_56 , ОСОБА_55 , ОСОБА_46 , ОСОБА_37 , ОСОБА_77 , ОСОБА_74 , ОСОБА_75 , ОСОБА_78 від 26.07.2025 р. призначено на 17.09.2025 р.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 30.07.2025 р. розгляд заяв ОСОБА_83 , ОСОБА_82 про заміну кредиторів на правонаступників призначено на 14.08.2025 р.

12.08.2025 р. до Господарського суду Київської області від керуючого реструктуризацією Приходька Д. В. надійшов Звіт про діяльність керуючого реструктуризацією у справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 за липень 2025 р. з долученими документами.

Відповідно до Ухвали Господарського суду Київської області від 14.08.2025 р., учасникам справи повідомлено про оголошення перерви у судовому засіданні до 17.09.2025 р.

14.08.2025 р. до Господарського суду Київської області від ОСОБА_84 надійшла заява про заміну кредитора у провадженні про неплатоспроможність.

15.08.2025 р. до Господарського суду Київської області від представника кредиторів ( ОСОБА_85 , ОСОБА_86 та низки інших) адвоката Андрєєва М. А. надійшла Заява про відсторонення арбітражного керуючого від виконання повноважень у справі.

Ухвалами Господарського суду Київської області від 15.08.2025 р. у справі 911/2308/23 виправлено описки, додатково до визнаних вимог кредиторів визнано вимоги кредиторів, вирішено інші питання у справі.

22.08.2025 р. до Господарського суду Київської області від боржника ОСОБА_1 надійшла виправлена декларація про майновий стан у справі про неплатоспроможність № 911/2308/23.

22.08.2025 р. до Господарського суду Київської області від Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Січова 55" надійшли заяви про направлення документів до відома та вжиття заходів.

25.08.2025 р. до Господарського суду Київської області від ОСОБА_32 , від ОСОБА_33 , від ОСОБА_34 надійшли заяви з вимогами до боржника в порядку ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 08.09.2025 р. розгляд заяви адвоката Андрєєва М.А. б/н від 15.08.2025 р. про відсторонення арбітражного керуючого від виконання повноважень у справі, розгляд кредиторської заяви ОСОБА_19 , розгляд заяв ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 з вимогами до боржника, розгляд кредиторської заяви ОСОБА_31 призначено на 17.09.2025 р., вирішено інші процесуальні питання у справі.

11.09.2025 р. до Господарського суду Київської області від керуючого реструктуризацією Приходька Д.В. надійшла заява № 01-28/260 від 11.09.2025 р. про відкладення судового засідання з розгляду справи та продовження процесуального строку на подання протоколу зборів кредиторів з долученими додатками.

12.09.2025 р. до Господарського суду Київської області від керуючого реструктуризацією Приходька Д.В. надійшов звіт про діяльність керуючого реструктуризацією у справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 за серпень 2025 р.

16.09.2025 р. до Господарського суду Київської області від представника боржника адвоката Тарасова С. О. надійшло клопотання, в якому він просить суд, в зв`язку з тим, що оскільки він надаватиме професійну правничу допомогу іншому клієнту у іншій справі, - провести у справі № 911/2308/23 судове засідання 17.09.2025 р. без участі боржника та його представника, повідомляє суд про те, що подані клопотання боржником, арбітражним керуючим та кредиторами у справі про скасування арештів, накладених на майно ОСОБА_1 підтримує та просить їх задовольнити.

17.09.2025 р. до Господарського суду Київської області від представника ОСОБА_4 надійшло клопотання про розгляд заяви ОСОБА_4 без участі заявника та його представника, де також просить суд заяву ОСОБА_4 задовольнити в повному обсязі визнати грошові вимоги кредитора ОСОБА_4 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 400 410,52 грн; грошові вимоги кредитора ОСОБА_4 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 400 410,52 грн включити до реєстру вимог кредиторів; вирішити питання щодо стягнення з боржника на користь кредитора судового збору в межах сплаченої суми.

У судове засідання з`явились учасники провадження згідно протоколом судового засідання, зокрема, керуючий реструктуризацією Приходько Д. В., представник кредиторів ОСОБА_87 , ОСОБА_88 , ОСОБА_89 , Клименко О. О., представник ДВС Колк О. А., ОСОБА_19 , Жабровець Н. М., Галіцин В. В., ОСОБА_90 , ОСОБА_26 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_91 , ОСОБА_92 , ОСОБА_93 , ОСОБА_94 , ОСОБА_95 , ОСОБА_30 , ОСОБА_96 , ОСОБА_55 , ОСОБА_68 , ОСОБА_21 , ОСОБА_97 , ОСОБА_98 , ОСОБА_99 , ОСОБА_100 , ОСОБА_37 , ОСОБА_63 , ОСОБА_101 , уповноважені представники кредиторів адвокати Гімарі Р. А., Денисенко Є. В., Рахтич Х. О., Ю Тимошик І. О., Чайка Л. Й., Федорченко А. М., Кирпа П. В., Хомік О. В., Шурхно А. А. Інші учасники справи, належним чином повідомлені про місце, дату та час проведення судового засідання, у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили.

Судом враховано, що у своїх рішеннях Європейський суд неодноразово наголошував, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 03.04.2008 р. у справі "Пономарьов проти України", згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень та скористатися можливостями, наданими внутрішнім законодавством для пришвидшення розгляду (пар. 35 Рішення ЄСПЛ у справі Union Alimentaria Sanders SA v. Spain, заява № 11681/85 від 07.07.1989 р. ).

В силу вимог частини першої ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Судом враховано, що неявка належним чином повідомлених про місце, дату та час судового засідання учасників судового процесу не перешкоджає проведенню попереднього судового засідання.

Розглянувши матеріали, проаналізувавши докази, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд,

встановив:

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України. Застосування положень Господарського процесуального кодексу України та інших законодавчих актів України здійснюється з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 113 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи - підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених цією Книгою.

Відповідно до частини першої статті 122 Кодексу України з процедур банкрутства, подання кредиторами грошових вимог до боржника та їх розгляд керуючим реструктуризацією здійснюються в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб.

Згідно з частиною шостою статті 119 Кодексу України з процедур банкрутства, з метою виявлення всіх кредиторів здійснюється офіційне оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність боржника у порядку, визначеному цим Кодексом.

Як зауважено Верховним Судом у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 01.03.2023 р. у справі №902/221/22, відкритою за заявою фізичної особи про неплатоспроможність, порядок звернення кредиторів із вимогами до боржника у справі про банкрутство юридичних осіб та порядок розгляду судом відповідних заяв регламентовані, зокрема, статтями 45, 46, 47 КУзПБ (https://reyestr.court.gov.ua/Review/109897991).

Приписами частини першої, другої, шостої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство. Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство. Склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника. Заяви з вимогами конкурсних кредиторів або забезпечених кредиторів, подані в межах строку, визначеного частиною першою цієї статті, розглядаються господарським судом у попередньому засіданні суду. Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, розглядаються господарським судом у порядку черговості їх отримання у судовому засіданні, яке проводиться після попереднього засідання господарського суду. За результатами розгляду зазначених заяв господарський суд постановляє ухвалу про визнання чи відхилення (повністю або частково) вимог таких кредиторів. Ухвала господарського суду набирає законної сили негайно після її оголошення, може бути оскаржена у встановленому цим Кодексом порядку та є підставою для внесення відомостей про таких кредиторів до реєстру вимог кредиторів.

Так, на виконання приписів статей 45 та 119 Кодексу України з процедур банкрутства з метою виявлення всіх кредиторів 14.02.2024 р. на офіційному веб-сайті Верховного Суду здійснено офіційне оприлюднення оголошення за № 72530 про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність боржника ОСОБА_1 [https://supreme.court.gov.ua/supreme/pro_sud/og_pov/?d=72530&v=f5a29559fd&t=6] із зазначенням строку подання заяв кредиторів з вимогами до боржника - протягом 30-ти днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність.

Тридцятиденний строк, встановлений частиною першою статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, для подання заяв конкурсних кредиторів закінчився 15.03.2024 р.

Згідно з частиною другою статті 47 Кодексу України з процедур банкрутства, у попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, що надійшли протягом строку, передбаченого частиною першою статті 45 цього Кодексу, у тому числі щодо яких були заперечення боржника або розпорядника майна. За результатами розгляду вимог окремого кредитора господарський суд постановляє ухвалу про їх визнання чи відхилення (повністю або частково), що не може бути оскаржена окремо від ухвали господарського суду, постановленої за результатами попереднього засідання. Ухвала попереднього засідання є підставою для визначення кількості голосів, які належать кожному конкурсному кредитору під час прийняття рішення на зборах (комітеті) кредиторів. Для визначення кількості голосів для участі у представницьких органах кредиторів зі складу вимог конкурсних кредиторів виключається неустойка (штраф, пеня).

Частиною першою статті 1 статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що кредитором є - юридична або фізична особа, а також контролюючий орган, уповноважений відповідно до Податкового кодексу України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень, та інші державні органи, які мають вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника, а також адміністратор за випуском облігацій, який відповідно до Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки" діє в інтересах власників облігацій, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких до боржника або іншої особи забезпечені заставою майна боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли після відкриття провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до тієї ж норми статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства, грошовим зобов`язанням (боргом) є зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. До грошових зобов`язань належать також зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загально-обов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; зобов`язання, що виникають внаслідок неможливості виконання зобов`язань за договорами зберігання, підряду, найму (оренди), ренти тощо та які мають бути виражені у грошових одиницях. До складу грошових зобов`язань боржника, у тому числі зобов`язань щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, не включаються неустойка (штраф, пеня) та інші фінансові санкції, визначені на дату подання заяви до господарського суду, а також зобов`язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю і здоров`ю громадян, зобов`язання з виплати авторської винагороди, зобов`язання перед засновниками (учасниками) боржника - юридичної особи, що виникли з такої участі. Склад і розмір грошових зобов`язань, у тому числі розмір заборгованості за передані товари, виконані роботи і надані послуги, сума кредитів з урахуванням відсотків, які зобов`язаний сплатити боржник, визначаються на день подання до господарського суду заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При поданні заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) розмір грошових зобов`язань визначається на день подання до господарського суду такої заяви.

Частиною четвертою статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що вимоги кредиторів, включені до реєстру вимог кредиторів, задовольняються у такій черговості: 1) у першу чергу задовольняються вимоги до боржника щодо виплати заборгованості із заробітної плати працівникам, які перебувають/перебували у трудових відносинах із боржником, сплати аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; 2) у другу чергу задовольняються вимоги щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) та проводяться розрахунки з іншими кредиторами; 3) у третю чергу сплачуються неустойки (штраф, пеня), внесені до реєстру вимог кредиторів.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу України з процедур банкрутства, в ухвалі за результатами попереднього засідання суду, зокрема, зазначаються: 1) обов`язок керуючого реструктуризацією провести збори кредиторів, які мають відбутися не пізніше 14 днів з дня постановлення такої ухвали; 2) дата засідання господарського суду, яке має відбутися не пізніше 60 днів з дня постановлення такої ухвали, на якому буде розглянуто схвалений кредиторами план реструктуризації боргів або прийнято рішення про перехід до процедури погашення боргів чи про закриття провадження у справі.

Поряд з наведеним у питанні порядку розгляду кредиторських вимог у справі про банкрутство та ролі й обов`язків суду на цій стадії Верховний Суд наголошує на усталених правових висновках Верховного Суду, що полягають у наступному (https://reyestr.court.gov.ua/Review/120925756):

- у попередньому засіданні господарський суд зобов`язаний перевірити та надати правову оцінку усім вимогам кредиторів до боржника незалежно від факту їх визнання чи відхилення боржником. Заявлені до боржника грошові вимоги конкурсних кредиторів можуть підтверджуватися первинними документами (угодами, накладними, рахунками, актами виконаних робіт тощо), що свідчать про цивільно-правові відносини сторін та підтверджують заборгованість боржника перед кредитором, або рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення відповідного спору. Отже, у справі про банкрутство господарський суд не розглядає по суті спори стосовно заявлених до боржника грошових вимог, а лише встановлює наявність або відсутність відповідного грошового зобов`язання боржника шляхом дослідження первинних документів (договорів, накладних, актів тощо) та (або) рішення юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення відповідного спору (постанови від 26.02.2019 у справі № 908/710/18 від 15.10.2019 у справі №908/2189/17, від 12.10.2021 у справі №01/1494 (14- 01/1494));

- законодавцем у справах про банкрутство обов`язок доказування обґрунтованості вимог кредитора певними доказами покладено на заявника грошових вимог, а предметом спору в цьому випадку є вирішення питання про належне документальне підтвердження цих вимог кредитором-заявником;

- надані кредитором докази мають відповідати засадам належності (стаття 76 ГПК України), допустимості (стаття 77 ГПК України), достовірності (стаття 78 ГПК України) та вірогідності (стаття 79 ГПК України);

- покладення обов`язку доказування обґрунтованості відповідними доказами своїх вимог до боржника саме на кредитора не позбавляє його права на власний розсуд подавати суду ті чи інші докази, що дозволяє суду застосовувати принцип диспозитивності господарського судочинства та приймати рішення про визнання чи відмову у визнанні вимог кредитора, виходячи з тієї сукупності доказів, яка надана кредитором-заявником грошових вимог (постанова від 27.08.2020 у справі № 911/2498/18; від 13.09.2022 у справі № 904/6251/20). Така судова практика є сталою при застосуванні статей 45-47 КУзПБ, що містять правове регулювання порядку звернення кредиторів із заявами з грошовими вимогами до боржника у справі про банкрутство та порядку розгляду цих заяв судом.

Поряд з цим, у питанні порядку розгляду кредиторських вимог у справі про банкрутство та ролі й обов`язків суду на цій стадії судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду також наголошує (у постанові від 01.03.2022 р. у справі № 902/221/22) на усталених правових висновках Верховного Суду, що полягають у наступному.

Так, Верховний Суд у постанові від 01.03.2022 р. у справі № 902/221/22 вказує:

- заявник сам визначає докази, які, на його думку, підтверджують заявлені вимоги; проте, обов`язок надання правового аналізу поданих кредиторських вимог, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог, покладений на господарський суд, який здійснює розгляд справи про банкрутство. Під час розгляду заявлених грошових вимог суд користується правами та повноваженнями, наданими йому процесуальним законом; суд самостійно розглядає кожну заявлену грошову вимогу, перевіряє її відповідність чинному законодавству та за результатами такого розгляду визнає або відхиляє частково чи повністю грошові вимоги кредитора (постанова від 26.02.2019 у справі № 908/710/18);

- у попередньому засіданні господарський суд зобов`язаний перевірити та надати правову оцінку усім вимогам кредиторів до боржника незалежно від факту їх визнання чи відхилення боржником. Заявлені до боржника грошові вимоги конкурсних кредиторів можуть підтверджуватися первинними документами (угодами, накладними, рахунками, актами виконаних робіт тощо), що свідчать про цивільно-правові відносини сторін та підтверджують заборгованість боржника перед кредитором, або рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення такого спору (постанова від 26.02.2019 у справі № 908/710/18);

- на стадії звернення кредиторів з вимогами до боржника та розгляду зазначених вимог судом принципи змагальності та диспозитивності у справі про банкрутство проявляються у наданні заявником відповідних документів на підтвердження своїх кредиторських вимог та заперечень боржника та інших кредиторів проти них (постанова від 23.04.2019 у справі №910/21939/15);

- покладення обов`язку доказування обґрунтованості відповідними доказами своїх вимог до боржника саме на кредитора не позбавляє його права на власний розсуд подавати суду ті чи інші докази, що дозволяє суду застосовувати принцип диспозитивності господарського судочинства та приймати рішення про визнання чи відмову у визнанні вимог кредитора, виходячи з тієї сукупності доказів, яка надана кредитором-заявником грошових вимог. Законодавцем у справах про банкрутство обов`язок доказування обґрунтованості вимог кредитора певними доказами покладено на заявника грошових вимог, а предметом спору в даному випадку є вирішення питання про належне документальне підтвердження цих вимог кредитором-заявником. У випадку ненадання заявником-кредитором сукупності необхідних документів на обґрунтування своїх вимог, суд у справі про банкрутство відмовляє у визнанні таких вимог та включенні їх до реєстру вимог кредиторів. Надані кредитором докази мають відповідати засадам належності (стаття 76 ГПК України), допустимості (стаття 77 ГПК України), достовірності (стаття 78 ГПК України) та вірогідності (стаття 79 ГПК України). Комплексне дослідження доказів на предмет їх відповідності законодавчо встановленим вимогам є сутністю суддівського розсуду на стадії встановлення обсягу кредиторських вимог у справі про банкрутство. У випадку ненадання заявником-кредитором сукупності необхідних документів на обґрунтування своїх вимог, суд у справі про банкрутство відмовляє у визнанні таких вимог та включенні їх до реєстру вимог кредиторів (постанова від 27.08.2020 у справі № 911/2498/18);

- розглядаючи кредиторські вимоги суд в силу норм статей 45 - 47 КУзПБ має належним чином дослідити сукупність поданих заявником доказів (договори, накладні, акти, судові рішення, якими вирішено відповідний спір тощо), перевірити їх, надати оцінку наявним у них невідповідностям (за їх наявності), та аргументам, запереченням щодо цих вимог з урахуванням чого з`ясувати чи є відповідні докази підставою для виникнення у боржника грошового зобов`язання (постанова від 21.10.2021 у справі № 913/479/18).

- використання формального підходу при розгляді заяви з кредиторськими вимогами та визнання кредиторських вимог без надання правового аналізу поданій заяві з кредиторськими вимогами, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог створює загрозу визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника. Наведене порушує права кредиторів у справі про банкрутство з обґрунтованими грошовими вимогами. Для унеможливлення загрози визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника, суду слід розглядати заяви з кредиторськими вимогами з застосуванням засад змагальності сторін у справі про банкрутство у поєднанні з детальною перевіркою підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, розміру та моменту виникнення. У разі виникнення обґрунтованих сумнівів сторін у справі про банкрутство щодо обґрунтованості кредиторських вимог, на заявника кредиторських вимог покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування задля забезпечення перевірки господарським судом підстав виникнення таких грошових вимог, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог (постанова від 07.08.2019 у справі № 922/1014/18);

- сутність підвищеного стандарту доказування у справах про банкрутство полягає, зокрема, в такому: перевірка обґрунтованості та розміру вимог кредиторів здійснюється судом незалежно від наявності розбіжностей щодо цих вимог між боржником та особами, які мають право заявляти відповідні заперечення, з одного боку, та кредитором, що заявив грошові вимоги до боржника, з іншого боку; при визнанні вимог кредиторів у справі про банкрутство слід виходити з того, що визнаними можуть бути лише вимоги, щодо яких подано достатні докази наявності та розміру заборгованості; під час розгляду заяви кредитора з грошовими вимогами до боржника у справі про банкрутство визнання боржником або арбітражним керуючим обставин, якими кредитор обґрунтовує свої вимоги (частина перша статті 75 ГПК України), саме по собі не звільняє іншу сторону від необхідності доведення таких обставин в загальному порядку (постанова від 22.12.2022 у справі № 910/14923/20). Така судова практика є сталою як при застосуванні статей 23-25 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (що втратив чинність), так і при застосуванні статей 45-47 КУзПБ (введеного в дію з 21.10.2019), що містять подібне правове регулювання порядку звернення кредиторів із заявами з грошовими вимогами до боржника у справі про банкрутство та порядку розгляду цих заяв судом.

Відповідно до пунктів 27, 29, 37 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, до створених в Електронному суді документів користувачі можуть додавати інші файли (зображення, відеофайли тощо). Відповідні додані файли (додатки) підписуються кваліфікованим електронним підписом користувачів разом зі створеними в Електронному суді документами, до яких вони додаються. У разі подання до суду документів в електронній формі учасник зобов`язаний у випадках, визначених процесуальним законодавством, надати доказ надсилання іншим учасникам справи копій поданих до суду документів. У випадку, коли інший учасник справи відповідно до внесених ідентифікаційних даних про нього має зареєстрований Електронний кабінет, функціонал Електронного суду в автоматичному режимі надає суду та учаснику справи доказ надсилання до Електронних кабінетів інших учасників справи поданих до суду документів. Підсистема "Електронний суд" забезпечує можливість автоматичного надсилання матеріалів справ в електронному вигляді до Електронних кабінетів учасників справи та їхніх повірених. До Електронних кабінетів користувачів надсилаються у передбачених законодавством випадках документи у справах, які внесені до автоматизованої системи діловодства судів (далі - АСДС) та до автоматизованих систем діловодства, що функціонують в інших органах та установах у системі правосуддя. Документи у справах надсилаються до Електронних кабінетів користувачів у випадку, коли вони внесені до відповідних автоматизованих систем у вигляді електронного документа, підписаного кваліфікованим підписом підписувача (підписувачів), чи у вигляді електронної копії паперового документа, засвідченої кваліфікованим електронним підписом відповідального працівника суду, іншого органу чи установи правосуддя (далі - автоматизована система діловодства). Документи, які один з учасників справи надіслав до суду, іншого органу чи установи у системі правосуддя з використанням Електронного суду, в передбачених законодавством випадках автоматично надсилаються до Електронних кабінетів інших учасників справи чи їхніх повірених після реєстрації цих документів в АСДС або автоматизованих системах діловодства.

Як встановлено судом, тридцятиденний строк, встановлений частиною першою статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, для подання заяв конкурсних кредиторів закінчився 15.03.2024 р. Матеріалами справи підтверджено, що усі кредиторські заяви, розгляд яких призначено на 17.09.2025 р. були направлені до суду після 15.03.2024 р. - встановленого частиною першою статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства строку для заявлення конкурсних вимог до боржника.

За змістом частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку. Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом. Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Розглядаючи заяви кредиторів, що надійшли до суду, суд виходить з наявних матеріалів справи.

Отже заяви з вимогами до боржника, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання підлягають розгляду судом.

Розглянувши заяву ОСОБА_22 (надалі за текстом кредитор, заявник) про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 30.04.2025 р. та матеріали справи, судом встановлено наступне.

16.05.2025 р. до господарського суду через канцелярію суду від ОСОБА_22 надійшла Заява про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 30.04.2025 р. (Справа-замінник, а.с. 308-326), в якій вона просить суд визнати її грошові вимоги як кредитора до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 828 217,92 грн; грошові вимоги кредитора у розмірі 828 217,92 грн включити до реєстру вимог кредиторів.

Судом встановлено, що заява ОСОБА_22 з вимогами до боржника від 30.04.2025 р. направлена до суду 15.05.2025 р., що підтверджено маркуванням Укрпошти про прийняття до відправлення на конверті, в якому надійшла заява до суду (Справа-замінник, а.с. 326), - тобто вимоги заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання приписами частини першої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства (останній день 15.03.2024 р.); відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства вимоги заявниці підлягають розгляду судом.

Заявлені грошові вимоги обґрунтовані наступним.

15.11.2017 р. між ОСОБА_1 як продавцем та ОСОБА_22 як покупцем було укладено попередній договір купівлі-продажу квартир, посвідчений нотаріально, зареєстрований за № 6147. Відповідно до п. 1 попереднього договору у строк до 30.09.2018 р. продавець зобов`язувався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 та підключеному до центральних комунікацій. Згідно пункту 3 попереднього договору ціна продажу квартири складала 446 000,00 грн. Згідно п. 4 попереднього договору при укладанні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв кошти в розмірі 445 900,00 грн. У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором (до 13.09.2018 р.), або наявної заборони на продаж майна продавцем, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму в розмірі 445 900,00 грн.

Заявник вказує, що основний договір купівлі-продажу квартир, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначений п. 5 попереднього договору, не повернуті.

В зв`язку з наведеним заявником заявлено вимоги до боржника у сумі 445 900,00 грн основного боргу. Крім того, на підставі статті 625 ЦК України заявник просить суд визнати його грошові вимоги: збитки від інфляції за невиконаними зобов`язаннями згідно попереднього договору за період з 01.07.2018 р. по 14.02.2024 р. у сумі 307 044,73 грн; 3% річних за невиконаними зобов`язаннями згідно попереднього договору за аналогічний період у сумі 75 273,19 грн.

Від боржника, керуючого реструктуризацією результатів розгляду вимог заявника до суду не надійшло.

Розглянувши заяву ОСОБА_22 , дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, матеріали справи, судом встановлено наступне.

Відповідно до частини першої статті першої Кодексу України з процедур банкрутства, грошовим зобов`язанням (боргом) є зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України.

Частинами першою, другою статті 202 Цивільного кодексу України (далі - "ЦК України") визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частини другої статті 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з положеннями частини першої статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Нормами частини другої статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Нормою частини першої статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами частин першої статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір).

Частина 1 статті 629 ЦК України, частина перша статті 525 ЦК України передбачають, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 635 ЦК України визначено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Судом встановлено, що 15.11.2017 р. між ОСОБА_102 , який діяв від імені ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на підставі довіреності, посвідченої Михальченко М.М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 08.04.2017 р. за реєстровим № 1844 (продавець) та ОСОБА_22 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 (покупець) було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири (надалі за текстом стосовно заяви ОСОБА_22 також "попередній договір").

Відповідно до пункту 1 вказаного договору, за цим договором у строк до 30.09.2018 р. продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_2 , збудованому на земельній ділянці площею 0,1079 га, кадастровий номер якої -:03:006:0019, що знаходиться в АДРЕСА_3 , та підключеному до центральних комунікацій (водопостачання та водовідведення, газопостачання та електроенергії у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором.

Вказана земельна ділянка, на якій попереднім договором обумовлено розташування квартири в житловому будинку, яку продавець зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу на узгоджених умовах, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. 08.04.2017 р. за реєстровим № 1839, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 08.04.2017 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24 (відповідно до пункту 2 попереднього договору).

Згідно з пунктом 3 вказаного попереднього договору, сторони домовилися про такі умови основного договору, в тому числі: продавець зобов`язується збудувати на вищевказаній земельній ділянці житловий будинок до 30.09.2018 р., в якому буде розташовуватись вищезазначена квартира, яка згідно плану забудови земельної ділянки знаходиться на 1 поверсі; договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 30.09.2018 р.; ціна продажу 446 000,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 16 673 долари США.

Згідно з пунктом четвертим попереднього договору, при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 445 900,00 грн. Залишок суми у розмірі 100,00 грн покупець зобов`язується сплатити до 30.09.2018 р.

У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу у розмірі 445 900,00 грн, протягом одного місяця.

Попередній договір від 15.11.2017 р. підписаний ОСОБА_103 від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності та ОСОБА_22 , посвідчений приватним нотаріусом Михальченко М.М. Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, зареєстрований в реєстрі за № 6147, номер спеціального бланку нотаріального документа НМТ 386049 (Справа-замінник, а.с. 317).

Повноваження ОСОБА_104 на укладення попереднього договору, отримання грошей підтверджено копією довіреності, посвідченої Михальченко М.М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області № 1844 від 08.04.2017 (Справа-замінник, а.с. 376-377).

Отже, попереднім договором визначено термін побудови житлового будинку, в якому буде розташовуватись зазначена квартира: до 30.09.2018 р., термін передачі у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартири та для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, - не пізніше 30.09.2018 р.

Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Судом встановлено, що ОСОБА_22 при укладенні попереднього договору на підтвердження намірів сторін передала, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 445 900,00 грн, що підтверджено пунктом 4 попереднього договору. Факт передачі та отримання суми авансу також підтверджується підписами сторін на цьому договорі.

Отже належними доказами підтверджено факт одержання продавцем ОСОБА_1 (боржник) від імені якої діяв ОСОБА_103 на підставі довіреності, на виконання попереднього договору грошових коштів від заявниці у розмірі 445 900,00 грн.

Заявниця вказує, що основний договір купівлі-продажу квартир, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначений п. 5 попереднього договору, не повернуті.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до частини першої статті 251, статті 252 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

За приписами частини першої статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до частин третьої, п`ятої статті 254 ЦК України, строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо закінчення строку, визначеного місяцем, припадає на такий місяць, у якому немає відповідного числа, строк спливає в останній день цього місяця. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Щодо визначення строків у постанові від 11.03.2020 у справі №911/961/19 Верховний Суд зазначив таке: "За змістом статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з частиною 3 статті 254 цього Кодексу строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (частина 5 статті 254 Цивільного кодексу України).

Під час вирішення цього спору господарські суди попередніх інстанцій установили, що пеня за спірними актами має розраховуватися з наступного дня після останнього дня виконання зобов`язання та за шість місяців до відповідного числа останнього місяця шестимісячного строку окремо за кожним актом.". Наведена позиція викладена й у постанові Верховного Суду від 05.06.2024 р. у справі № 921/403/22.

Відповідно до частин першої, другої статті 67 КЗпП України, при п`ятиденному робочому тижні працівникам надаються два вихідних дні на тиждень, а при шестиденному робочому тижні - один вихідний день. Загальним вихідним днем є неділя. Другий вихідний день при п`ятиденному робочому тижні, якщо він не визначений законодавством, визначається графіком роботи підприємства, установи, організації, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації, і, як правило, має надаватися підряд з загальним вихідним днем.

Боржниця є фізичною особою. До матеріалів справи боржниця не долучала жодних доказів графіку роботи.

На підставі викладеного, при встановленні строків зобов`язань за договорами суд виходить з того, що мав місце один вихідний день неділя. Іншого боржником не доведено за допомогою належних та допустимих доказів.

На підставі наведеного, статей 253, 254 ЦК України та пунктів 1, 3, 5 попереднього договору судом встановлено, що боржником прострочено виконання зобов`язання з передачі квартири, обумовленої попереднім договором у власність заявниці з укладенням договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення. Так, останнім днем для укладання основного договору попереднім договором було обумовлено 30.09.2018 р. (п. 1 попереднього договору). Оскільки 30.09.2018 р. є неділею, вихідним днем, відповідно до норми частини п`ятої статті 254 ЦК України, останнім днем укладення основного договору було 01.10.2018 р. Відповідно до частини першої статті 253 ЦК України, перебіг місячного строку для повернення авансового платежу розпочався з наступного для після дати укладення основного договору, - з 02.10.2018 р. Відповідно до частини третьої статті 254 ЦК України, строк визначений місяцями спливає у відповідне число останнього місяця строку, - 02.11.2018 р.; прострочення повернення авансового платежу розпочалось з 03.11.2018 р.

Методика визначення строків відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 05.06.2024 р. у справі № 921/403/22 (п. 74.) (https://reyestr.court.gov.ua/Review/119706528), де Верховним Судом встановлено, що шестимісячний період нарахування у справі починається з 23.11.2021 та закінчується 23.05.2022 р.

Як визначено статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що основний договір, укладення якого обумовлено попереднім договором укладено не було, відповідно продаж обумовленої квартири, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири не відбулись в порушення пункту 1 попереднього договору. Докази повернення боржником заявнику у порядку, встановленому пунктом 5 попереднього договору, отриманих за попереднім договором грошових коштів, суду не надано. Станом на поточну дату жодні зобов`язання продавцем відповідно до вказаного попереднього договору не виконані, доказів зворотного суду не надано. Боржником жодних доказів, що спростовують вимоги заявника суду не надано.

Відповідно до частин першої, другої статті 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Верховний Суд в постанові від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19) дійшов висновку про те, що ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Аванс не має забезпечувальної функції. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові. Такий висновок підтверджується правовою позицією Верховного Суду у справі № 296/10217/15-ц (Провадження № 14-727цс19), постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 р. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/90458917).

У постанові від 22.09.2020 р. у справі № 918/631/19 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків: виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі N 910/12382/17) (п. 68).

Станом на дату розгляду заяви заявника основний договір не укладено; сплачені заявником кошти згідно попереднього договору не є завдатком, та згідно частини другої статті 570 ЦК України є авансом, та підлягають поверненню покупцю відповідно до умов попереднього договору.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора (пункт 18 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 р. у справі N 758/1303/15-ц, провадження N 14-68цс18).

Таким чином в силу умов попереднього договору (пункту 5), частини 1 статті 629 ЦК України, частини першої статті 525, частини першої статті 530 ЦК України у продавця (боржника) виник обов`язок з повернення покупцю авансового платежу за попереднім договором, що є грошовим зобов`язанням в розумінні статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства.

Отже вимога заявника щодо визнання його кредитором боржника щодо основного боргу у сумі 445 900,00 грн є обґрунтованою та суд визнає дану вимогу заявника.

На підставі статті 625 ЦК України в своїй заяві заявниця просить суд визнати її грошові вимоги до боржника: збитки від інфляції за невиконаними зобов`язаннями згідно попереднього договору за період з 01.07.2018 р. по 14.02.2024 р. у сумі 307 044,73 грн; 3% річних за невиконаними зобов`язаннями згідно попереднього договору за аналогічний період у сумі 75 273,19 грн.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Детально дослідивши вимоги заявника разом з поданими розрахунками та матеріали справи судом встановлено наступне.

Заявниця в своїй заяві зазначаючи, що відповідно до п. 5 попереднього договору, у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений договором тобто до 13.09.2018 р., продавець повинен повернути одержану суму авансу в розмірі 445900,00 грн, заявлено вимоги до боржника з 3% річних і збитків від інфляції, які нараховані заявником з 01.07.2018 р. Іншого правового обґрунтування нарахування вимог саме з 01.07.2018 р., окрім долученого попереднього договору, розрахунку заявником не наведено.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що вимоги з 3% річних та збитків від інфляції за період з 01.07.2018 р. по 02.11.2018 р. є безпідставними, оскільки відповідно до норм ЦК України та умов попереднього договору (п.п. 1, 3, 5), як вже встановлено судом, прострочення повернення суми авансу розпочалось з 03.11.2018 р., в зв`язку з чим, вимоги заявника з 3% річних у сумі 4 581,17 грн та по збиткам від інфляції у сумі 21 268,89 грн відхиляються судом, як безпідставні.

На підставі частини другої статті 625 ЦК України здійснивши перерахунок вимог заявника по 3% річних та по інфляційним втратам, нарахованих за період з 03.11.2018 р. по 14.02.2024 р. на суму повернення покупцю суми авансу судом встановлено, що є обґрунтованими та підлягають визнанню судом грошові вимоги заявника по 3% річних у сумі 70 692,02 грн та по інфляційним втратам у сумі 285 775,84 грн.

Відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.

Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом. Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Відповідно до частини четвертої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутство, вимоги кредиторів, включені до реєстру вимог кредиторів, задовольняються у такій черговості:

1) у першу чергу задовольняються вимоги до боржника щодо виплати заборгованості із заробітної плати працівникам, які перебувають/перебували у трудових відносинах із боржником, сплати аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування;

2) у другу чергу задовольняються вимоги щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) та проводяться розрахунки з іншими кредиторами;

3) у третю чергу сплачуються неустойки (штраф, пеня), внесені до реєстру вимог кредиторів.

Судом встановлено, що заявником було сплачено 6056,00 грн судового збору за подання до суду заяви про грошові вимоги до боржника, що підтверджено чеком від 15.05.2025 р. (Справа-замінник, а.с. 323).

Заява заявника надійшла до суду через канцелярію суду у паперовій формі засобами поштового зв`язку, що підтверджено документально (Справа-замінник, а.с. 326).

Відповідно до частин першої, третьої статті 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Приписами частини першої, підпункту 10 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду: заяви кредиторів, які звертаються з грошовими вимогами до боржника після оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) - 2 розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" встановлено, що з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб становить 3028 гривень.

Відповідно до частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

На підставі статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", підпункту 10 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 6056,00 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

На підставі викладеного, частин другої, четвертої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, з огляду на обґрунтованість визначених судом вимог, враховуючи що вимоги ОСОБА_22 заявлені у заяві, яка подана до суду відповідно до приписів частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, та не погашені боржником, суд дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_22 підлягають визнанню частково, зокрема, підлягає визнанню та включенню до реєстру вимог до боржника конкурсна заборгованість за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 15.11.2017 р. в сумі 445 900,00 грн з повернення суми авансу (основний борг), 3% річних у сумі 70 692,02 грн, 285 775,84 грн інфляційних втрат вимоги другої черги. В іншій частині вимоги відхиляються судом. Витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 6056,00 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Зважаючи на те, що вимоги ОСОБА_22 заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, її вимоги є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Розглянувши заяву ОСОБА_4 (надалі за текстом кредитор, заявник) про грошові вимоги кредитора до боржника від 20.05.2025 р. та матеріали справи, судом встановлено наступне.

20.05.2025 р. до господарського суду через систему "Електронний суд" від ОСОБА_4 в особі представника адвоката Кириленка Олександра Михайловича надійшла Заява про грошові вимоги кредитора до боржника (Справа-замінник, а.с. 356-370), в якій просить суд визнати грошові вимоги кредитора ОСОБА_4 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 400 410,52 грн; грошові вимоги кредитора ОСОБА_4 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 400 410,52 грн включити до реєстру вимог кредиторів; вирішити питання щодо стягнення з боржника на користь кредитора судового збору в межах сплаченої суми.

Судом встановлено, що заява ОСОБА_4 з вимогами до боржника направлена до суду 20.05.2025 р., що підтверджено документально (Справа-замінник, а.с. 356), - тобто вимоги заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання приписами частини першої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства; відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства вимоги заявниці підлягають розгляду судом.

Заявлені вимоги обґрунтовані укладеним 27.01.2022 р. між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) попереднім договором купівлі-продажу квартири, посвідченим нотаріально, зареєстрованим за № 85.

Заявник вказує, що згідно п. 1 Попереднього договору у строк до 27.01.2023 р. продавець зобов`язувався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_4 , ціна продажу якої складала 428 280,00 грн, що на момент укладання договору еквівалентно 14 876,00 доларів США (п. 3 попереднього договору). Згідно п. 4 попереднього договору, заявниця як покупець передала, а продавець прийняв кошти в розмірі 371 391,00 грн, що на момент укладання договору еквівалентно 12 900,00 доларів США. У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором (до 27.01.2023 р.), продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму в розмірі 371 391,00 грн, що на момент укладання договору еквівалентно 12 900,00 доларів США протягом трьох місяців з дня настання вказаних обставин.

Заявник вказує, що основний договір купівлі-продажу квартир, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначений п. 5 попереднього договору, не повернуті.

В зв`язку з наведеним, керуючись нормами статей 45, 2, 122 Кодексу України з процедур банкрутства заявниця просить суд визнати її грошові вимоги до боржника у сумі 371 391,00 грн основного боргу (згідно долучених розрахунків). Крім того, на підставі статті 625 ЦК України заявник просить суд визнати його грошові вимоги: збитки від інфляції за невиконаними зобов`язаннями згідно попереднього договору за період з 28.01.2023 р. по 14.02.2024 р. у сумі 17 332,09 грн; 3% річних за невиконаними зобов`язаннями згідно попереднього договору за аналогічний період у сумі 11 687,43 грн.

Від боржника, керуючого реструктуризацією результатів розгляду вимог заявника до боржника до суду не надійшло.

Розглянувши заяву ОСОБА_4 , дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, матеріали справи, судом встановлено наступне.

Правовідносини між заявником та боржником за попереднім договором підлягають регулюванню в першу чергу нормами частин першої статей 1 та 2 Кодексу України з процедур банкрутства, частин першої, другої статті 11, частини першої, другої статті 202 та статті 509, частини першої статті 526, статті 599, частини першої статті 525, статтею 610, частини першої статті 626, статті 627, статті 628, частини першої статті 629, 635 (у відповідній редакції) Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що 27.01.2022 р. між ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 (продавець) та ОСОБА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 (покупець) було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири (надалі за текстом стосовно заяви ОСОБА_4 також "попередній договір").

Відповідно до пункту 1 вказаного договору, за цим договором у строк до 27.01.2023 р. продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_5 , збудованому на земельній ділянці площею 0,1079 га, кадастровий номер якої - :03:006:0019, що знаходиться в АДРЕСА_3 , та підключеному до центральних комунікацій (водопостачання, газопостачання, водовідведення та електроенергії), у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором.

Вказана земельна ділянка, на якій попереднім договором обумовлено розташування квартири в житловому будинку, яку продавець зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу на узгоджених умовах, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. 08.04.2017 р. за реєстровим № 1839, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 08.04.2017 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24 (відповідно до пункту 2 попереднього договору).

Згідно з пунктом 3 вказаного попереднього договору, сторони домовилися про такі умови основного договору, в тому числі: продавець зобов`язується збудувати на вищевказаній земельній ділянці житловий будинок до 27.01.2023 р., в якому буде розташовуватись вищезазначена квартира, яка згідно плану забудови земельної ділянки знаходиться на 11 поверсі; договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 27.01.2023 р.; ціна продажу 428 280,00 грн, що еквівалентно 14 876,00 доларів США.

Згідно з пунктом четвертим попереднього договору, при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 371 391,00 грн, що еквівалентно 12 900,00 доларів США. Залишок суми у розмірі 56 889,00 грн, що еквівалентно 1 976 доларів США покупець зобов`язується сплатити до підписання основного договору.

У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього всю суму авансового платежу протягом трьох місяців.

Згідно з пунктами 7, 14 попереднього договору, проект цього договору, складений нотаріусом з урахуванням умов, які є обов`язковими для такого роду договорів, а також умов, визначених та узгоджених сторонами, прочитаний ними та схвалений. Зі змістом ст. ст. 526 та 635 ЦК України сторони ознайомлені, проект цього договору відповідає волевиявленню сторін і ними схвалений, нез`ясованих питань у них немає.

Зазначений вище попередній договір від 27.01.2022 р. підписаний ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М., зареєстрований за № 85 (Справа-замінник, а.с. 364/2, 365).

Отже, попереднім договором визначено термін побудови житлового будинку, в якому буде розташовуватись зазначена квартира: до 27.01.2023 р., термін передачі у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартири та для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, - не пізніше 27.01.2023 р.

Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 при укладенні попереднього договору передала передоплату у вигляді авансу в розмірі 371 391,00 грн, що еквівалентно 12 900,00 доларів США, а продавець прийняла вказану передоплату у вигляді авансу, про що прямо вказано у попередньому договорі (у пункті 4), та додатково підтверджено положеннями пунктів 7, 14 попереднього договору. Факт отримання боржником суми авансу підтверджується підписами сторін на цьому договорі.

Таким чином належними доказами підтверджено факт одержання продавцем ОСОБА_1 (боржник) від заявниці на виконання попереднього договору грошових коштів у встановленому розмірі, що підтверджено п. 4 попереднього договору.

Заявник вказує, що основний договір купівлі-продажу квартир, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначений п. 5 попереднього договору, не повернуті.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Частина 1 статті 629 ЦК України, частина перша статті 525 ЦК України передбачають, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що основний договір, укладення якого обумовлено попереднім договором укладено не було, відповідно продаж обумовленої квартири, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири не відбулись в порушення умов пункту 1 попереднього договору. Докази повернення в порядку, встановленому п. 5 попереднього договору боржником заявнику отриманих за попереднім договором грошових коштів, суду не надано. Станом на поточну дату жодні зобов`язання продавцем відповідно до вказаного попереднього договору не виконані, доказів зворотного суду не надано.

Керуючись частинами першою, другою статті 570 ЦК України, правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), судом встановлено, що станом на дату розгляду заяви заявника основний договір не укладено; сплачені заявником кошти згідно попереднього договору не є завдатком, та згідно частини другої статті 570 ЦК України є авансом, який підлягає поверненню покупцю відповідно до умов попереднього договору.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

На підставі наведеного, норм частини першої статті 526, частини першої статті 629, частини першої статті 253, частини третьої статті 254 ЦК України та пунктів 1, 3, 5 попереднього договору судом встановлено, що боржником прострочено виконання зобов`язання з передачі квартири, обумовленої попереднім договором у власність заявниці з укладенням договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення. Так, останнім днем для укладання основного договору попереднім договором було обумовлено 27.01.2023 р. (п. 1 попереднього договору). Відповідно до частини першої статті 253 ЦК України, перебіг місячного строку для повернення авансового платежу розпочався з наступного для після дати для укладення основного договору, - з 28.01.2023 р. Відповідно до частини третьої статті 254 ЦК України, строк визначений місяцями спливає у відповідне число останнього місяця строку, - 28.04.2023 р.; прострочення повернення авансового платежу розпочалось з 29.04.2023 р.

Таким чином в силу умов попереднього договору (пунктів 5, 3, 1), частини 1 статті 629 ЦК України, частини першої статті 525, частини першої статті 526, частини першої статті 530 ЦК України у боржника як продавця виник обов`язок з повернення заявнику як покупцю авансового платежу за попереднім договором, що є грошовим зобов`язанням в розумінні статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства.

В свою чергу судом встановлено наступне.

Пункт 5 попереднього договору передбачає умову, згідно якої у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього всю суму авансового платежу протягом трьох місяців, що відсилає тим самим до пункту 4 попереднього договору, яким встановлено сплату покупцем авансу в розмірі "371 391,00 грн, що еквівалентно 12 900,00 доларів США". Отже даними умовами попереднього договору сторонами обумовлено повернення коштів покупцю за настання умов та в порядку, встановленому пунктом 5 попереднього договору - авансу, визначеного з прив`язкою до долара США.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до частин першої, другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Частинами першою, другою статті 533 ЦК України регламентовано, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно зі частиною першою статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Отже, умовами попереднього договору (пунктами 3-5) сторонами був визначений грошовий еквівалент в іноземній валюті доларах США.

Судом встановлено, що спеціального порядку визначення суми авансу у гривнях, яка підлягає поверненню продавцем покупцю, сторони в укладеному ними попередньому договорі не погодили.

Розглядаючи вимоги заявника відповідно до частини першої статті 526 ЦК України суд керується умовами попереднього договору, в якому сторонами визначений грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Верховний Суд в постанові від 11.09.2024 р. у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24) дійшов висновку про те, що одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами (п. 35).

В постанові від 05.12.2022 р. у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21) Верховний Суд зауважив, що за змістом частин першої, другої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане в гривнях. Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Традиційним в доктрині приватного права та судовій практиці є розмежування валюти боргу та валюти платежу як елементів грошового зобов`язання. Валюта боргу - це грошові одиниці, в яких обчислена сума зобов`язання (що дозволяє визначити його ціннісне значення). У свою чергу, під валютою платежу розуміються грошові знаки, які є засобом погашення грошового зобов`язання і в яких повинне здійснюватися його фактичне виконання. За загальним правилом при наявності "валютного застереження", тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Інші правила визначення суми платежу можуть встановлюватися, зважаючи на прямий припис в частині другій статті 533 ЦК України, тільки договором, законом чи іншими нормативно-правовими актами (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2019 року в справі № 755/9348/15-ц (провадження № 61-30272св18).

Необхідність застосування до правовідносин за договором, яким сторонами визначено в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті статті 533 ЦК України підтверджено й у постанові Верховного Суду від 07.07.2020 р. у справі N 296/10217/15-ц (14-727цс19). Аналогічна правова позиція має місце у постанові Київського апеляційного суду у справі № 369/5171/23, якою матеріали справи передано до Господарського суду Київської області, на розгляді якого перебуває справа №911/2308/23 (постанова набрала законної сили та є остаточним судовим рішенням).

Частиною першою статті другої Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України. Застосування положень Господарського процесуального кодексу України та інших законодавчих актів України здійснюється з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Таким чином норми Кодексу України з процедур банкрутства у провадження у справах про банкрутства є спеціальними.

З цього приводу Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 08.12.2022 р. у справі № 921/542/20 підкреслив (п. 126): "Верховний Суд враховує, що КУзПБ є спеціальним нормативно-правовим актом, покликаним забезпечити регулювання відносин неплатоспроможності фізичних осіб, своєю преамбулою визначає метою провадження у справі про неплатоспроможність відновлення платоспроможності боржника".

Нормою частини другої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

У такому разі на підставі наведеного суд дійшов висновку про те, що до правовідносин за попереднім договором (щодо визначення основного боргу) підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статей 524, частини другої 533 ЦК України, та сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Крім повернення основного боргу, заявник просить суд визнати його кредитором боржника з інфляційних втрат та 3% річних.

Досліджуючи вказані вимоги судом встановлено наступне.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, якою обґрунтовані вимоги заявника, - боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 р. у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання; зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою (п. 43).

У постанові від 22.09.2020 р. у справі № 918/631/19 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків (пункти 69-71), що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Відповідно до встановлених судами обставин справи, за змістом статті 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума інфляційних втрат та 3 % річних від несплаченої (неповернутої) суми попередньої оплати є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

У пункті 72 зазначеної постанови від 22.09.2020 р. у справі № 918/631/19 Велика Палата Верховного Суду наголошує, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах N 703/2718/16-ц (провадження N 14-241цс19) та N 646/14523/15-ц (провадження N 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі N 922/3095/18 (провадження N 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі N 902/417/18 (провадження N 12-79гс19).

Водночас, у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, - такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08.12.2022 р. у справі № 921/542/20 (п. 181). Підкреслюючи, що подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі № 6-284цс17. Такий висновок не був змінений, і Верховний Суд від нього не відступав. Крім того, цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц, постановах Касаційного цивільного суду від 25.11.2019 у справі № 130/1058/16, від 23.10.2019 у справі № 369/661/15-ц, від 23.09.2019 у справі № 638/4106/16-ц, від 20.02.2019 у справі № 638/10417/15-ц, постановах Касаційного господарського суду від 11.10.2018 у справі № 905/192/18, від 16.03.2021 у справі № 905/392/20 (п. 182). Отже, норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Водночас індексація не застосовується, а передбаченні частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати не нараховуються у разі прострочення зобов`язання, визначеного в іноземній валюті (п. 183).

Аналогічного за змістом висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07.07.2020 р. у справі N 296/10217/15-ц (провадження N 14-727цс19), у постанові від 09.08.2023 р. у справі № 753/369/21, зауваживши, що оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01.03.2017 р. у справі N 6-284цс17 .

Відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Детально дослідивши матеріали справи, характер правовідносин, що є предметом судового розгляду, суд дійшов висновку про те, що заявник на обґрунтування своїх вимог послався не на ті норми права (ст. 625 ЦК України), що фактично регулюють спірні правовідносини щодо визначення розміру основного боргу та втрат від знецінення національної валюти внаслідок інфляції, що відновлюються еквівалентом іноземної валюти у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, в зв`язку з чим керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони") суд дійшов висновку про те, що до даних правовідносин підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статті 524, частини другої статті 533 ЦК України з урахуванням правових позицій Верховного Суду.

Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) Верховний Суд виклав (п.п. 80-83-86) наступний правовий висновок: "згідно із частиною першою статті 162 Господарського процесуального кодексу України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування (п. 80). Відповідно до пунктів 4, 5 частини третьої статті 162 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них, а також виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову. З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (п. 81). Відповідно до частини третьої статті 46 Господарського процесуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається (п. 82). На відміну від викладеного, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, як помилково вважали суди попередніх інстанцій у цій справі (п. 83). Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо безоплатного користування земельною ділянкою та відшкодування коштів, пов`язаних з її використанням без належного оформлення правовстановлюючих документів на неї (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) та від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19)) (п. 84). При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)) (п. 85). Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (п. 86) ".

В постанові від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц (Провадження N 14-20цс21), Верховний Суд виклав позицію, відповідно до якої, при вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на "норму права", що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах. Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі N 917/1739/17 (провадження N 12-161гс19) та від 25 червня 2019 року у справі N 924/1473/15 (провадження N 12-15гс19) зроблено правовий висновок про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує в рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

В зв`язку з наведеним, керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони") врахувавши наведені правові позиції Верховного Суду, беручи до уваги, що:

- зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного;

- нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання;

- у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти (інфляційні втрати компенсуються курсовою різницею);

- встановивши, що заявником не враховано встановлену попереднім договором прив`язку до іноземної валюти долара США, в зв`язку з чим він помилково посилається не на ті норми щодо визнання кредиторських вимог по інфляційним втратам (на ст. 625 ЦК України) та визначення розміру основного боргу,

- суд дійшов висновку про те, що до правовідносин за попереднім договором щодо визначення основного боргу підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статей 524, частини другої 533 ЦК України, та сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника

Оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, суд розглядає заявлені вимоги про визнання кредитором боржника по основному боргу та інфляційним втратам через застосування еквівалента іноземної валюти відповідно до умов попереднього договору та законодавства України в межах заявлених вимог по основному боргу та інфляційним втратам.

Наведене застосування судом принципу принципом jura novit curia відповідно до правової позиції Верховного Суду (постанова від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц) не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог; самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (що відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).

Датою подання заявником заяви з грошовими вимогами до боржника є 20.05.2025 р., що підтверджено документально (Справа-замінник, а.с. 356).

Станом на 20.05.2025 р. офіційний курс гривні щодо долара США, встановлений Національним банком України становив 41,5760 грн за 1 дол. США (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=20.05.2025&period=daily).

Заявником заявлено вимогу про визнання кредитором боржника за попереднім договором (основний борг) у сумі 371391,00 грн (згідно поданих розрахунків) та 17 332,09 грн інфляційних втрат, що разом становить 388 723,09 грн.

За перерахунками основного боргу, здійсненими судом відповідно до абзацу 4 частини 2 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства сума коштів, що підлягає поверненню заявнику за попереднім договором складає 536 330,40 грн (41,5760 грн х 12 900 доларів США).

Відповідно до частини першої статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином на підставі викладеного судом встановлено, що сума основного боргу, що підлягає поверненню згідно п. 5 попереднього договору за попереднім договором становить більшу суму (536 330,40 грн) ніж заявлено заявником, а відтак, з урахуванням приписів статті 14 ГПК України, суд визнає грошові вимоги заявника до боржника по основному боргу у межах заявлених вимог у сумі 388 723,09 грн.

Боржником жодних доказів, що спростовують вимоги заявника суду не надано.

Таким чином суд реалізувавши принцип jura novit curia ("суд знає закони") надав правову кваліфікацію вимогам заявника відповідно до їх змісту. Заявлені вимоги в частині інфляційних втрат підлягають відхиленню як помилково сформульовані, натомість судом застосовано правильну кваліфікацію, та визначаючи суму основного боргу визнано курсову різницю відповідно до принципу jura novit curia ("суд знає закони") у відповідній частині.

Крім того, на підставі статті 625 ЦК України заявник просить суд визнати його грошові вимоги з 3% річних за невиконаними зобов`язаннями згідно попереднього договору за період з 28.01.2023 р. по 14.02.2024 р. у сумі 11 687,43 грн.

Розглянувши дані вимоги судом встановлено наступне.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, якою обґрунтовані вимоги заявника, - боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Щодо нарахування 3% річних, заявлених на підставі частини другої статті 625 ЦК України, судом встановлено, що оскільки спеціальною нормою Кодексу України з процедур банкрутства - частиною другою статті 45 визначено, що якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника, а зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, - три проценти річних від простроченої суми визначається від суми боргу, визначеного в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Близька позиція щодо порядку нарахування 3% річних у правовідносинах має місце у постанові Вищого Господарського Суду України від 24.10.2017 р. у справі № 910/2155/17, та слідує з постанови Верховного Суду від 07.07.2020 р. у справі N 296/10217/15-ц (провадження N 14-727цс19).

На підставі викладеного, керуючись положеннями пунктів 1, 3, 5 попереднього договору, частиною першою статті 253, частиною третьою статті 254 ЦК України, вимоги заявника по 3% річних за період з 28.01.2023 р. по 28.04.2023 р. у сумі 2777,80 грн відхиляються судом, оскільки заявником визначено дату, з якої розпочалось прострочення повернення авансового платежу без врахування положень пунктів 5 (яким сторонами узгоджено тримісячний строк для повернення коштів)), 1, 3 попереднього договору та статей 253, 254 ЦК України, відповідно до яких прострочення повернення авансового платежу наступило з 29.04.2023 р.

Здійснивши перерахунок 3% річних за період з 29.04.2023 р. по 14.02.2024 р. на прострочену суму встановлену судом (536330,40 грн), встановлено, що розрахунок заявника є невірним, 3% річних за вказаний період становлять більшу суму (12 866,51 грн) ніж заявлено заявником, а відтак, з урахуванням приписів статті 14 ГПК України суд визнає грошові вимоги заявника до боржника з 3% річних у межах заявлених вимог за даний період у сумі 8 909,63 грн.

Крім того, заявник просить суд вирішити питання щодо стягнення з боржника на користь кредитора судового збору в межах сплаченої суми.

Судом встановлено, що заявником було сплачено 6056,00 грн судового збору за подання до суду заяви про грошові вимоги до боржника, що підтверджено квитанцією про сплату судового збору від 19.05.2025 р. (Справа-замінник, а.с. 364).

Заява заявника надійшла до господарського суду через систему "Електронний суд", що підтверджено документально (Справа-замінник, а.с. 356).

Відповідно до частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

Керуючись нормами статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", підпункту 10 пункту 2 частини 2 статті 4, частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" суд дійшов висновку про те, що оскільки заява заявником була подана через систему "Електронний суд" в електронній формі, відповідно до частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за даних обставин підлягає застосуванню коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору, відповідно, судовий збір підлягав сплаті у сумі 4844,80 грн. На підставі частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 4844,80 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Отже, на підставі викладеного суд задовольняє досліджувану вимогу заявника частково у сумі 4 844,80 грн, в іншій частині вимога відхиляється судом як безпідставна (у сумі 1211,20 грн).

Аргументи учасників справи судом ретельно вивчені та відхиляються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

Відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.

Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом. Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

На підставі викладеного, частин другої, четвертої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, з огляду на обґрунтованість визначених судом вимог, враховуючи що вимоги ОСОБА_4 заявлені у заяві, яка подана до суду відповідно до приписів частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, та не погашені боржником, суд дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_4 підлягають визнанню частково, зокрема, підлягає визнанню та включенню до реєстру вимог до боржника конкурсна заборгованість за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 27.01.2022 р. в сумі 388 723,09 грн з повернення суми авансу (основний борг), 3% річних у сумі 8 909,63 грн, вимоги другої черги. Витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 4 844,80 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів. В іншій частині вимоги відхиляються судом.

Зважаючи на те, що вимоги ОСОБА_4 заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, її вимоги є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Розглянувши заяву ОСОБА_5 (надалі за текстом кредитор, заявник) про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 04.05.2025 р. та матеріали справи, судом встановлено наступне.

06.05.2025 р. до господарського суду через канцелярію суду засобами поштового зв`язку від ОСОБА_5 надійшла Заява про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 04.05.2025 р. (Справа-замінник, а.с. 144-160), в якій вона просить суд визнати грошові вимоги кредитора ОСОБА_5 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 712 347,90 грн; грошові вимоги кредитора ОСОБА_5 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 712 347,90 грн включити до реєстру вимог кредиторів.

Судом встановлено, що заява ОСОБА_5 з вимогами до боржника від 04.05.2025 р. направлена до суду 04.05.2025 р., що підтверджено описом вкладення поштового відправлення, який надійшов до суду у конверті разом з заявою заявниці, скріплений штампом Укрпошти, датованим 04.05.2025 р. (Справа-замінник, а.с. 158, 159), - тобто вимоги заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання приписами частини першої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства; відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства вимоги заявниці підлягають розгляду судом.

Заявлені вимоги обґрунтовані укладеним 04.03.2019 р. між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_5 (покупець) попереднім договором купівлі-продажу квартири, посвідченим нотаріально, зареєстрованим за № 321.

Заявник вказує, що згідно п. 1 Попереднього договору у строк до 30.06.2019 р. продавець зобов`язувався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_6 , ціна продажу якої складала 422 173,00 грн (п. 3 попереднього договору). Згідно п. 4 попереднього договору, при укладанні цього договору на підтвердження намірів сторін заявниця як покупець передала, а продавець прийняв кошти в розмірі 422 073,00 грн. У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором (до 30.06.2019 р.), продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму в розмірі 422 073,00 грн.

Заявниця вказує, що станом на дату звернення до суду основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначені п. 5 попереднього договору, не повернуті.

В зв`язку з наведеним, керуючись нормами статей 1, 39, 45, 2, 122 Кодексу України з процедур банкрутства заявниця просить суд визнати її грошові вимоги до боржника у сумі 422 073,00 грн основного боргу. Крім того, на підставі статті 625 ЦК України заявниця просить суд визнати її грошові вимоги: за невиконаними зобов`язаннями згідно попереднього договору за період з 01.07.2019 р. по 14.02.2024 р. збитки від інфляції у сумі 231 686,18 грн та 3% річних у сумі 58 588,72 грн.

У заяві керуючого реструктуризацією Приходька Д. В. (обґрунтовані відомості щодо розгляду заяв кредиторів з грошовими вимогами до боржника) від 16.05.2025 р. б/№ (Справа-замінник, а.с. 328, 328/2) останній повідомляє суд про те, що від ОСОБА_1 інформація щодо результатів розгляду заяви ОСОБА_5 не надходила. За результатами вивчення заяви ОСОБА_5 керуючий реструктуризацією вважає за можливе включення до реєстру вимог кредиторів грошових вимог ОСОБА_5 у сумі 672 148,36 грн, яка складається з 422 073,00 грн сплаченого авансу, 189 088,70 грн інфляційних втрат, 60 986,66 грн 3% річних, до другої черги.

Від боржника результатів розгляду вимог заявниці до суду не надійшло.

Розглянувши заяву ОСОБА_5 , дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, матеріали справи, судом встановлено наступне.

Правовідносини між заявником та боржником за попереднім договором підлягають регулюванню в першу чергу нормами частин першої статей 1 та 2 Кодексу України з процедур банкрутства, частин першої, другої статті 11, частини першої, другої статті 202 та статті 509, частини першої статті 526, статті 599, частини першої статті 525, статтею 610, частини першої статті 626, статті 627, статті 628, частини першої статті 629, 635 (у відповідній редакції) Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що 04.03.2019 р. між ОСОБА_105 , який діяв від імені ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на підставі довіреності, посвідченої Квінікадзе О. Б. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 04.03.2019 р. за реєстровим № 320 (продавець) та ОСОБА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 (покупець) було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири (надалі за текстом стосовно заяви ОСОБА_5 також "попередній договір").

Відповідно до пункту 1 вказаного договору, за цим договором у строк до 30.06.2019 р. продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_7 , збудованому на земельній ділянці площею 0,1002 га, кадастровий номер якої - :03:006:0020, що знаходиться в АДРЕСА_3 , та підключеному до центральних комунікацій (водопостачання та водовідведення, газопостачання та електроенергії), у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором.

Вказана земельна ділянка, на якій попереднім договором обумовлено розташування квартири в житловому будинку, яку продавець зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу на узгоджених умовах, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. 07.03.2017 р. за реєстровим № 1059, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 07.03.2017 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 (відповідно до пункту 2 попереднього договору).

Згідно з пунктом 3 вказаного попереднього договору, сторони домовилися про такі умови основного договору, в тому числі: продавець зобов`язується збудувати на вищевказаній земельній ділянці житловий будинок до 30.06.2019 р., в якому буде розташовуватись вищезазначена квартира, яка згідно плану забудови земельної ділянки знаходиться на 5 поверсі; договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 30.06.2019 р.; ціна продажу 422 173,00 грн, що на момент укладання договору еквівалентно 15 700,00 доларів США.

Згідно з пунктом четвертим попереднього договору, при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець перерахував на рахунок продавця передоплату у вигляді авансу в розмірі 422 073,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 15 696,00 доларів США, а продавець отримав зазначену суму авансу, залишок суми у розмірі 100,00 грн зобов`язується сплатити під час підписання основного договору.

У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу у розмірі 422 073,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 15 696,00 доларів США на протязі одного місяця.

Згідно з пунктами 7, 14 попереднього договору, проект цього договору, складений нотаріусом з урахуванням умов, які є обов`язковими для такого роду договорів, а також умов, визначених та узгоджених сторонами, прочитаний ними та схвалений. Зі змістом ст. ст. 526 та 635 ЦК України сторони ознайомлені, проект цього договору відповідає волевиявленню сторін і ними схвалений, нез`ясованих питань у них немає.

Зазначений вище попередній договір від 04.03.2019 р. підписаний ОСОБА_106 від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності та заявницею, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Квінікадзе О. Б., зареєстрований за № 321, номер спеціального бланку нотаріального документа ННТ 189257 (Справа-замінник, а.с. 148-149). Нотаріусом Квінікадзе О. Б. посвідчуючи попередній договір засвідчено, що ним особи громадян, які підписали договір встановлено, їх дієздатність а також повноваження представника перевірено, про що зроблено запис на попередньому договорі.

Відповідно до частини першої статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В Постанові від 17.12.2021 р у справі № 908/793/20 Верховний Суд (https://reyestr.court.gov.ua/Review/102267094) погодився в з висновками першої інстанції, з якими погодився й суд апеляційної інстанції, відповідно до яких "згідно з частиною першою статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору, закріпленої у ст. 204 ЦК України, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню".

Судом встановлено, що від боржника заперечень щодо повноважень представника боржника на укладення попереднього договору, правомірності попереднього договору, не надходило.

Отже, попереднім договором визначено термін побудови житлового будинку, в якому буде розташовуватись зазначена квартира: до 30.06.2019 р., термін передачі у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартири та для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, - не пізніше 30.06.2019 р.

Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 при укладенні попереднього договору перерахувала на рахунок продавця передоплату у вигляді авансу в розмірі 422 073,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 15 696,00 доларів США, а продавець отримав вказану суму авансу, про що прямо вказано у попередньому договорі (у пункті 4), та додатково підтверджено положеннями пунктів 7, 14 попереднього договору. Факт отримання уповноваженою особою боржника суми авансу підтверджується підписами сторін на цьому договорі.

Таким чином належними доказами підтверджено факт одержання продавцем ОСОБА_1 (боржник) в особі представника від заявниці на виконання попереднього договору грошових коштів у встановленому розмірі, що підтверджено п. 4 попереднього договору.

Заявник вказує, що основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначений п. 5 попереднього договору, не повернуті.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Частина 1 статті 629 ЦК України, частина перша статті 525 ЦК України передбачають, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що основний договір, укладення якого обумовлено попереднім договором укладено не було, відповідно продаж обумовленої квартири, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири не відбулись в порушення умов пункту 1 попереднього договору. Докази повернення в порядку, встановленому п. 5 попереднього договору боржником заявнику отриманих за попереднім договором грошових коштів, суду не надано. Станом на поточну дату жодні зобов`язання продавцем відповідно до вказаного попереднього договору не виконані, доказів зворотного суду не надано.

Керуючись частинами першою, другою статті 570 ЦК України, правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), судом встановлено, що станом на дату розгляду заяви заявника основний договір не укладено; сплачені заявником кошти згідно попереднього договору не є завдатком, та згідно частини другої статті 570 ЦК України є авансом, який підлягає поверненню покупцю відповідно до умов попереднього договору.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

На підставі наведеного, статей 253, 254 ЦК України та пунктів 1, 3, 5 попереднього договору судом встановлено, що боржником прострочено виконання зобов`язання з передачі квартири, обумовленої попереднім договором у власність заявниці з укладенням договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення. Так, останнім днем для укладання основного договору попереднім договором було обумовлено 30.06.2019 р. (п. 1 попереднього договору). Оскільки 30.06.2019 р. було неділею, вихідним днем, відповідно до норми частини п`ятої статті 254 ЦК України, останнім днем укладення основного договору було 01.07.2019 р. Відповідно до частини першої статті 253 ЦК України, перебіг місячного строку для повернення суми авансу розпочався з наступного для після граничної дати для укладення основного договору, - з 02.07.2019 р. Відповідно до частини третьої статті 254 ЦК України, строк визначений місяцями спливає у відповідне число останнього місяця строку, - 02.08.2019 р.; прострочення повернення суми авансу розпочалось з 03.08.2019 р.

Таким чином в силу умов попереднього договору (пункту 5), частини 1 статті 629 ЦК України, частини першої статті 525, частини першої статті 526, частини першої статті 530 ЦК України у боржника як продавця виник обов`язок з повернення заявнику як покупцю авансового платежу за попереднім договором, що є грошовим зобов`язанням в розумінні статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства.

В свою чергу судом встановлено наступне.

Як встановлено судом у пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу у розмірі 422 073,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 15 696,00 доларів США на протязі одного місяця.

За змістом статті 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Частинами першою, другою статті 533 ЦК України регламентовано, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Детально дослідивши вимоги заявника разом з поданими розрахунками, позицію керуючого реструктуризацією та матеріали справи, керуючись нормами частини першої статті 626, частини першої статті 509, частини першої статті 627, частини першої статті 526, частини першої, другої статті 192, статті 524, частини першої, другої статті 533 ЦК України, статті 99 Конституції України, частин першої, другої статті 192 ЦК України судом встановлено, що умовами попереднього договору (пунктами 3-5) сторонами був визначений грошовий еквівалент в іноземній валюті доларах США.

Судом встановлено, що спеціального порядку визначення суми авансу у гривнях, яка підлягає поверненню продавцем покупцю, сторони в укладеному ними попередньому договорі не погодили.

В постанові від 05.12.2022 р. у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21) Верховний Суд підкреслив, за загальним правилом при наявності "валютного застереження", тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Верховний Суд в постанові від 11.09.2024 р. у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24) дійшов висновку про те, що одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами (п. 35).

Нормою частини другої статті 45 спеціального нормативно-правового акту з питань банкрутства - Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

У такому разі на підставі наведеного суд дійшов висновку про те, що до правовідносин за попереднім договором підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статей 524, частини другої 533 ЦК України, та сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням за п. 5 попереднього договору визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Крім повернення основного боргу, заявник на підставі частини другої статті 625 ЦК України просить суд визнати його кредитором боржника з інфляційних втрат та 3% річних.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, якою обґрунтовані вимоги заявника, - боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, - такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08.12.2022 р. у справі № 921/542/20 (п. 181).

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права (частина п`ята статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Детально дослідивши матеріали справи, характер правовідносин, що є предметом судового розгляду, суд дійшов висновку про те, що заявник на обґрунтування своїх вимог по попередньому договору, послався не ті норми права (ст. 625 ЦК України), що фактично регулюють спірні правовідносини щодо визначення розміру основного боргу та втрат від знецінення національної валюти внаслідок інфляції, що відновлюються еквівалентом іноземної валюти у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, в зв`язку з чим керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони"), правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові Великої від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) (пункти 80-86), у постанові від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц (Провадження N 14-20цс21), у постанові від 22.10.2024 р. у справі № 905/1571/23 (п. 49) суд дійшов висновку про те, що до правовідносин, що є предметом судового розгляду в межах заяви заявника підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статті 524, частини другої статті 533 ЦК України з урахуванням правових позицій Верховного Суду.

В зв`язку з наведеним оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, суд розглядає заявлені вимоги про визнання кредитором боржника по основному боргу та інфляційним втратам через застосування еквівалента іноземної валюти відповідно до умов попереднього договору та законодавства України в межах заявлених вимог по основному боргу та інфляційним втратам.

Наведене застосування судом принципу принципом jura novit curia відповідно до правової позиції Верховного Суду (постанова від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц) не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог; самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (що відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).

Щодо нарахування 3% річних, заявлених на підставі частини другої статті 625 ЦК України, судом встановлено, що оскільки спеціальною нормою Кодексу України з процедур банкрутства - частиною другою статті 45 визначено, що якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника, а зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, - три проценти річних від простроченої суми визначається від суми боргу, визначеного в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Заявником заявлено грошові вимоги з суми повернення сплаченого ним авансу у сумі 422 073,00 грн, по інфляційним втратам - у сумі 231 686,18 грн, що разом становить 653 759,18 грн.

Заява заявником була подана до суду 04.05.2025 р., що підтверджено документально (Справа-замінник, а.с. 158, 159).

Станом на 04.05.2025 р. офіційний курс гривні щодо долара США, встановлений Національним банком України становив 41,5945 грн за 1 дол. США (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=04.05.2025&period=daily).

За перерахунками основного боргу, здійсненими судом відповідно до абзацу 4 частини 2 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства суд дійшов висновку про те, що розрахунок заявника по основному боргу не є вірним, сума коштів, що підлягає поверненню заявнику за попереднім договором складає 652867,27 грн (41,5945 грн х 15 696 доларів США).

Таким чином здійснивши перерахунок основного боргу з повернення суми авансу судом встановлено, що сума основного боргу з повернення суми авансу становить 652 867,27 грн, які є обґрунтованими вимогами, в іншій частині вимоги з основного боргу у сумі 891,91 грн є безпідставними, в зв`язку з чим відхиляються судом.

Крім того заявником заявлені вимоги з 3% річних за період 01.07.2019 р. по 14.02.2024 р. у сумі 58 588,72 грн.

На підставі викладеного, керуючись положеннями пунктів 1, 3, 5 попереднього договору, частиною першою статті 253, частинами третьою, п`ятою статті 254 ЦК України, вимоги заявника по 3% річних за період з 01.07.2019 р. по 02.08.2019 р. у сумі 1 144,80 грн відхиляються судом, оскільки заявником визначено дату, з якої розпочалось прострочення повернення суми авансу без врахування положень статей 253, 254 ЦК України, пунктів 5 (яким сторонами узгоджено одномісячний строк для повернення коштів), 1, 3 попереднього договору, відповідно до яких прострочення повернення авансового платежу розпочалась з 03.08.2019 р.

Здійснивши перерахунок 3% річних за період з 03.08.2019 р. по 14.02.2024 р. на прострочену суму встановлену судом (652867,27 грн) встановлено, що розрахунок заявника є невірним, 3% річних за вказаний період становлять більшу суму (88 854,90 грн) ніж заявлено заявником, а відтак, з урахуванням приписів статті 14 ГПК України суд визнає грошові вимоги заявника до боржника з 3% річних у межах заявлених вимог за даний період у сумі 57 443,92 грн.

Правова позиція суду щодо застосування судом принципу jura novit curia аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_4 , а щодо та методики розрахунків аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_22 .

Боржником жодних доказів, що спростовують вимоги заявника суду не надано.

Таким чином суд реалізувавши принцип jura novit curia ("суд знає закони") надав правову кваліфікацію вимогам заявника відповідно до їх змісту. Заявлені вимоги в частині інфляційних втрат підлягають відхиленню як помилково сформульовані, натомість судом застосовано правильну кваліфікацію, та визначаючи суму основного боргу визнано курсову різницю відповідно до принципу jura novit curia ("суд знає закони").

Аргументи учасників справи судом ретельно вивчені та відхиляються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

Судом встановлено, що заявником було сплачено 6056,00 грн судового збору за подання до суду заяви про грошові вимоги до боржника, що підтверджено квитанцією від 04.05.2025 р. (Справа-замінник, а.с. 144).

Заява заявника надійшла до суду в паперовому вигляді через канцелярію суду засобами поштового зв`язку, що підтверджено документально (Справа-замінник, а.с. 158-160).

Відповідно до частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

На підставі статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", підпункту 10 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 6056,00 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.

Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом. Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

На підставі викладеного, частин другої, четвертої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, з огляду на обґрунтованість визначених судом вимог, враховуючи що вимоги ОСОБА_5 заявлені у заяві, яка подана до суду відповідно до приписів частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, та не погашені боржником, суд дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_5 підлягають визнанню частково, зокрема, підлягає визнанню та включенню до реєстру вимог до боржника конкурсна заборгованість за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 04.03.2019 р. в сумі 652 867,27 грн з повернення суми авансу (основний борг), 3% річних у сумі 57 443,92 грн, вимоги другої черги. В іншій частині вимоги відхиляються судом. Витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 6056,00 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Зважаючи на те, що вимоги ОСОБА_5 заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, її вимоги є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Розглянувши заяву ОСОБА_11 (надалі за текстом кредитор, заявник) про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність та матеріали справи, судом встановлено наступне.

07.05.2025 р. до господарського суду через канцелярію суду засобами поштового зв`язку від ОСОБА_11 надійшла Заява про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність (вх. № 3086/25 від 07.05.2025 р.; Справа-замінник, а.с. 161-176), в якій вона просить суд визнати грошові вимоги кредитора ОСОБА_11 , до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 731 470,75 грн; грошові вимоги кредитора ОСОБА_11 , до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 731 470,75 грн включити до реєстру вимог кредиторів.

Судом встановлено, що заява ОСОБА_11 з вимогами до боржника направлена до суду 06.05.2025 р., що підтверджено описом вкладення, скріпленим відбитком штампу Укрпошти, датованим 06.05.2025 р., маркуванням Укрпошти про прийняття відправлення до відправки, датованого 06.05.2025 р. (Справа-замінник, а.с. 174, 175), - тобто вимоги заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання приписами частини першої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства; відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства вимоги заявниці підлягають розгляду судом.

Заявлені вимоги обґрунтовані укладеним 18.02.2021 р. між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_11 (покупець) попереднім договором купівлі-продажу квартири, посвідченим нотаріально, зареєстрованим за № 50.

Заявник вказує, що згідно п. 1 Попереднього договору у строк до 30.08.2021 р. продавець зобов`язувався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_8 , ціна продажу якої складала 502 184,00 грн (п. 3 попереднього договору). Згідно п. 4 попереднього договору, при укладанні цього договору заявниця як покупець передала, а продавець прийняв кошти в розмірі 502 084,00 грн. У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором (до 30.08.2021 р.), продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму в розмірі 502 084,00 грн.

Заявник вказує, що станом на день звернення до суду основний договір купівлі-продажу квартир, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначені п. 5 попереднього договору, не повернуті.

В зв`язку з наведеним, керуючись нормами статей 1, 39, 45, 2, 122 Кодексу України з процедур банкрутства заявниця просить суд визнати її грошові вимоги до боржника у сумі 502 084,00 грн основного боргу. Крім того, на підставі статті 625 ЦК України заявник просить суд визнати її грошові вимоги: збитки від інфляції за невиконаними зобов`язаннями згідно попереднього договору за період з 31.08.2021 р. по 14.02.2024 р. у сумі 192 333,90 грн; 3% річних за невиконаними зобов`язаннями згідно попереднього договору за аналогічний період у сумі 37 052,85 грн.

У заяві керуючого реструктуризацією Приходька Д. В. (обґрунтовані відомості щодо розгляду заяв кредиторів з грошовими вимогами до боржника) від 16.05.2025 р. б/№ (Справа-замінник, а.с. 328) останній повідомляє суд про те, що від ОСОБА_1 результатів розгляду заяви ОСОБА_11 не надходило; за результатами вивчення заяви заявниці керуючий реструктуризацією вважає за можливе включення до реєстру вимог кредиторів грошових вимог ОСОБА_11 у сумі 697 759,20 грн, яка складається з 502 084,00 грн сплаченого авансу, 156 658,54 грн інфляційних втрат, 37 016,66 грн 3% річних до другої черги.

Від боржника результатів розгляду вимог заявника до суду не надійшло.

Розглянувши заяву ОСОБА_11 , дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, матеріали справи, судом встановлено наступне.

Правовідносини між заявником та боржником за попереднім договором підлягають регулюванню в першу чергу нормами частин першої статей 1 та 2 Кодексу України з процедур банкрутства, частин першої, другої статті 11, частини першої, другої статті 202 та статті 509, частини першої статті 526, статті 599, частини першої статті 525, статтею 610, частини першої статті 626, статті 627, статті 628, частини першої статті 629, 635 (у відповідній редакції) Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що 18.02.2021 р. між ОСОБА_105 , який діяв від імені ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на підставі довіреності, посвідченої Михальченко М.М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 06.03.2019 р. за реєстровим № 755 (продавець) та ОСОБА_11 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 (покупець) було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири (надалі за текстом стосовно заяви ОСОБА_11 також "попередній договір").

Відповідно до пункту 1 вказаного договору, за цим договором у строк до 30.08.2021 р. продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_9 , збудованому на земельній ділянці площею 0,1009 га, кадастровий номер якої - :03:006:0021, що знаходиться в АДРЕСА_3 , та підключеному до центральних комунікацій (водопостачання, водовідведення, газопостачання та електроенергія), у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором.

Вказана земельна ділянка, на якій попереднім договором обумовлено розташування квартири в житловому будинку, яку продавець зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу на узгоджених умовах, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. 07.03.2017 р. за реєстровим № 1063, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 07.03.2017 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 (відповідно до пункту 2 попереднього договору).

Згідно з пунктом 3 вказаного попереднього договору, сторони домовилися про такі умови основного договору, в тому числі: продавець зобов`язується збудувати на вищевказаній земельній ділянці житловий будинок до 30.08.2021 р., в якому буде розташовуватись вищезазначена квартира, яка згідно плану забудови земельної ділянки знаходиться на 6 поверсі; договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 30.08.2021 р.; ціна продажу 502 184,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 18 000,00 доларів США.

Згідно з пунктом четвертим попереднього договору, при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 502 084,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 17 996,00 доларів США. Залишок суми у розмірі 100,00 грн покупець зобов`язується сплатити під час підписання основного договору.

У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього всю суму авансового платежу протягом одного місяця.

Згідно з пунктами 7, 14 попереднього договору, проект цього договору, складений нотаріусом з урахуванням умов, які є обов`язковими для такого роду договорів, а також умов, визначених та узгоджених сторонами, прочитаний ними та схвалений. Зі змістом ст. ст. 526 та 635 ЦК України сторони ознайомлені, проект цього договору відповідає волевиявленню сторін і ними схвалений, нез`ясованих питань у них немає.

Зазначений вище попередній договір від 18.02.2021 р. підписаний ОСОБА_106 від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності та ОСОБА_11 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н. В., зареєстрований за № 50, що підтверджено документально (Справа-замінник, а.с. 165-166).

Повноваження ОСОБА_107 на укладення попереднього договору, отримання авансових платежів підтверджено копією довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. від 06.03.2019 р. № 755 (Справа-замінник, а.с.371), яка чинна до 06.03.2024 р.

Отже, попереднім договором визначено термін побудови житлового будинку, в якому буде розташовуватись зазначена квартира: до 30.08.2021 р., термін передачі у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартири та для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, - не пізніше 30.08.2021 р.

Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Судом встановлено, що ОСОБА_11 при укладенні попереднього договору передала передоплату у вигляді авансу в розмірі 502 084,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 17 996,00 доларів США, а продавець прийняв вказану передоплату у вигляді авансу, про що прямо вказано у попередньому договорі (у пункті 4), та додатково підтверджено положеннями пунктів 7, 14 попереднього договору. Факт отримання боржником в особі уповноваженого представника суми авансу підтверджується підписами сторін на цьому договорі.

Таким чином належними доказами підтверджено факт одержання продавцем ОСОБА_1 (боржник) в особі представника від заявниці на виконання попереднього договору грошових коштів у встановленому розмірі, що підтверджено п. 4 попереднього договору.

Заявник вказує, що основний договір купівлі-продажу квартир, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначений п. 5 попереднього договору, не повернуті.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Частина 1 статті 629 ЦК України, частина перша статті 525 ЦК України передбачають, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що основний договір, укладення якого обумовлено попереднім договором укладено не було, відповідно продаж обумовленої квартири, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири не відбулись в порушення умов пункту 1 попереднього договору. Докази повернення в порядку, встановленому п. 5 попереднього договору боржником заявнику отриманих за попереднім договором грошових коштів, суду не надано. Станом на поточну дату жодні зобов`язання продавцем відповідно до вказаного попереднього договору не виконані, доказів зворотного суду не надано.

Керуючись частинами першою, другою статті 570 ЦК України, правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), судом встановлено, що станом на дату розгляду заяви заявника основний договір не укладено; сплачені заявником кошти згідно попереднього договору не є завдатком, та згідно частини другої статті 570 ЦК України є авансом, який підлягає поверненню покупцю відповідно до умов попереднього договору.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

На підставі наведеного, статей 253, 254 ЦК України та пунктів 5, 1, 3 попереднього договору судом встановлено, що боржником прострочено виконання зобов`язання з передачі квартири, обумовленої попереднім договором у власність заявниці з укладенням договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення. Так, останнім днем для укладання основного договору попереднім договором було обумовлено 30.08.2021 р. (п. 1 попереднього договору). Відповідно до частини першої статті 253 ЦК України, перебіг місячного строку для повернення авансового платежу розпочався з наступного для після граничної дати для укладення основного договору, - з 31.08.2021 р. Відповідно до частини третьої статті 254 ЦК України, строк визначений місяцями спливає у відповідне число останнього місяця строку; якщо закінчення строку, визначеного місяцем, припадає на такий місяць, у якому немає відповідного числа, строк спливає в останній день цього місяця, - 30.09.2021 р.; прострочення повернення авансового платежу розпочалось з 01.10.2021 р.

Таким чином в силу умов попереднього договору (пункту 5), частини 1 статті 629 ЦК України, частини першої статті 525, частини першої статті 526, частини першої статті 530 ЦК України у боржника як продавця виник обов`язок з повернення заявнику як покупцю авансового платежу за попереднім договором, що є грошовим зобов`язанням в розумінні статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства.

В свою чергу судом встановлено наступне.

Пункт 5 попереднього договору передбачає умову, згідно якої у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього всю суму авансового платежу протягом одного місяця, що відсилає тим самим до пункту 4 попереднього договору, яким встановлено сплату покупцем авансу в розмірі "502 084,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 17 996,00 доларів США". Отже даними умовами попереднього договору сторонами обумовлено повернення коштів покупцю за настання умов та в порядку, встановленому пунктом 5 попереднього договору - авансу, визначеного з прив`язкою до долара США.

За змістом статті 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Частинами першою, другою статті 533 ЦК України регламентовано, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Детально дослідивши вимоги заявника разом з поданими розрахунками, позицію керуючого реструктуризацією та матеріали справи, керуючись нормами частини першої статті 626, частини першої статті 509, частини першої статті 627, частини першої статті 526, частини першої, другої статті 192, статті 524, частини першої, другої статті 533 ЦК України, статті 99 Конституції України, частин першої, другої статті 192 ЦК України судом встановлено, що умовами попереднього договору (пунктами 3-5) сторонами був визначений грошовий еквівалент в іноземній валюті доларах США.

Судом встановлено, що спеціального порядку визначення суми авансу у гривнях, яка підлягає поверненню продавцем покупцю, сторони в укладеному ними попередньому договорі не погодили.

В постанові від 05.12.2022 р. у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21) Верховний Суд підкреслив, за загальним правилом при наявності "валютного застереження", тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Верховний Суд в постанові від 11.09.2024 р. у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24) дійшов висновку про те, що одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами (п. 35).

Нормою частини другої статті 45 спеціального нормативно-правового акту з питань банкрутства - Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

У такому разі на підставі наведеного суд дійшов висновку про те, що до правовідносин за попереднім договором підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статей 524, частини другої 533 ЦК України, та сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням за п. 5 попереднього договору визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Крім повернення основного боргу, заявник на підставі частини другої статті 625 ЦК України просить суд визнати його кредитором боржника з інфляційних втрат та 3% річних.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, якою обґрунтовані вимоги заявника, - боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, - такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08.12.2022 р. у справі № 921/542/20 (п. 181).

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права (частина п`ята статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Детально дослідивши матеріали справи, характер правовідносин, що є предметом судового розгляду, суд дійшов висновку про те, що заявник на обґрунтування своїх вимог по попередньому договору послався не ті норми права (ст. 625 ЦК України), що фактично регулюють спірні правовідносини щодо визначення розміру основного боргу та втрат від знецінення національної валюти внаслідок інфляції, що відновлюються еквівалентом іноземної валюти у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, в зв`язку з чим керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони"), правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові Великої від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) (пункти 80-86), у постанові від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц (Провадження N 14-20цс21), у постанові від 22.10.2024 р. у справі № 905/1571/23 (п. 49) суд дійшов висновку про те, що до правовідносин, що є предметом судового розгляду в межах заяви заявника підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статті 524, частини другої статті 533 ЦК України з урахуванням правових позицій Верховного Суду.

В зв`язку з наведеним оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, суд розглядає заявлені вимоги про визнання кредитором боржника по основному боргу та інфляційним втратам через застосування еквівалента іноземної валюти відповідно до умов попереднього договору та законодавства України в межах заявлених вимог по основному боргу та інфляційним втратам.

Наведене застосування судом принципу принципом jura novit curia відповідно до правової позиції Верховного Суду (постанова від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц) не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог; самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (що відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).

Щодо нарахування 3% річних, заявлених на підставі частини другої статті 625 ЦК України, судом встановлено, що оскільки спеціальною нормою Кодексу України з процедур банкрутства - частиною другою статті 45 визначено, що якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника, а зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорними, - три проценти річних від простроченої суми визначається від суми боргу, визначеного в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Заявником заявлено грошові вимоги з суми повернення сплаченого ним авансу у сумі 502 084,00 грн, по збиткам від інфляції - у сумі 192 333,90 грн, що разом становить 694 417,9 грн.

Заява заявником була подана до суду 06.05.2025 р., що підтверджено документально (Справа-замінник, а.с. 174-175).

Станом на 06.05.2025 р. офіційний курс гривні щодо долара США, встановлений Національним банком України становив 41,6036 грн за 1 дол. США (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=06.05.2025&period=daily).

За перерахунками основного боргу, здійсненими судом відповідно до абзацу 4 частини 2 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства суд дійшов висновку про те, що розрахунок заявника по основному боргу не є вірним, сума коштів, що підлягає поверненню заявнику за попереднім договором складає 748 698,39 грн (41,6036 грн х 17 996 доларів США).

Таким чином здійснивши перерахунок основного боргу з повернення авансового платежу судом встановлено, що сума основного боргу з повернення авансового платежу становить більшу суму ніж заявлено заявником (748698,39 грн), а відтак, з урахуванням приписів статті 14 ГПК України суд визнає грошові вимоги заявника до боржника з основного боргу у межах заявлених вимог у сумі 694 417,9 грн.

Заявником заявлені вимоги з 3% річних за період 31.08.2021 р. по 14.02.2024 р. у сумі 37 052,85 грн.

На підставі викладеного, керуючись положеннями пунктів 1, 3, 5 попереднього договору, частиною першою статті 253, частиною третьою статті 254 ЦК України, вимоги заявника по 3% річних за період з 31.08.2021 р. по 30.09.2021 р. у сумі 1 279,28 грн відхиляються судом, оскільки заявником визначено дату, з якої розпочалось прострочення повернення авансового платежу без врахування положень статей 253, 254 ЦК України, пунктів 5 (яким сторонами узгоджено одномісячний строк для повернення коштів), 1, 3, попереднього договору, відповідно до яких прострочення повернення авансового платежу розпочалось з 01.10.2021 р.

Здійснивши перерахунок 3% річних за період з 01.10.2021 р. по 14.02.2024 р. на прострочену суму встановлену судом (748 698,39 грн) встановлено, що розрахунок заявника є невірним, 3% річних за вказаний період становлять більшу суму (53 344,89 грн) ніж заявлено заявником, а відтак, з урахуванням приписів статті 14 ГПК України суд визнає грошові вимоги заявника до боржника з 3% річних у межах заявлених вимог за даний період у сумі 35 773,57 грн.

Правова позиція суду щодо застосування судом принципу jura novit curia аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_4 , а щодо та методики розрахунків аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_22 .

Боржником жодних доказів, що спростовують вимоги заявника суду не надано.

Таким чином суд реалізувавши принцип jura novit curia ("суд знає закони") надав правову кваліфікацію вимогам заявника відповідно до їх змісту. Заявлені вимоги в частині інфляційних втрат підлягають відхиленню як помилково сформульовані, натомість судом застосовано правильну кваліфікацію, та визначаючи суму основного боргу визнано курсову різницю відповідно до принципу jura novit curia ("суд знає закони") у відповідній частині.

Аргументи учасників справи судом ретельно вивчені та відхиляються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

Судом встановлено, що заявником було сплачено 6056,00 грн судового збору за подання до суду заяви про грошові вимоги до боржника, що підтверджено квитанцією від 06.05.2025 р. (Справа-замінник, а.с. 161).

Заява заявника надійшла до суду в паперовому вигляді через канцелярію суду засобами поштового зв`язку, що підтверджено документально (Справа-замінник, а.с. 174-175).

Відповідно до частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

На підставі статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", підпункту 10 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 6056,00 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.

Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом. Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

На підставі викладеного, частин другої, четвертої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, з огляду на обґрунтованість визначених судом вимог, враховуючи що вимоги ОСОБА_11 заявлені у заяві, яка подана до суду відповідно до приписів частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, та не погашені боржником, суд дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_11 підлягають визнанню частково, зокрема, підлягає визнанню та включенню до реєстру вимог до боржника конкурсна заборгованість за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 18.02.2021 р. в сумі 694 417,9 грн з повернення суми авансового платежу (основний борг), 3% річних у сумі 35 773,57 грн, вимоги другої черги. В іншій частині вимоги відхиляються судом. Витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 6056,00 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Зважаючи на те, що вимоги ОСОБА_11 заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, її вимоги є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Розглянувши заяву ОСОБА_8 (надалі за текстом кредитор, заявник) про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 10.05.2025 р. та матеріали справи, судом встановлено наступне.

До господарського суду через канцелярію суду засобами поштового зв`язку (вх. № 3160/25) від ОСОБА_8 надійшла Заява про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 10.05.2025 р. (Справа-замінник, а.с. 231-245), в якій він просить суд визнати грошові вимоги кредитора ОСОБА_8 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 716 104,32 грн; грошові вимоги кредитора ОСОБА_8 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 716 104,32 грн включити до реєстру вимог кредиторів.

Судом встановлено, що заява ОСОБА_8 з вимогами до боржника від 10.05.2025 р. направлена до суду 10.05.2025 р., що підтверджено маркуванням Укрпошти на конверті, в якому надійшла до суду заява заявника про прийняття до відправлення, датоване 10.05.2025 р. (Справа-замінник, а.с. 245), - тобто вимоги заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання приписами частини першої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства; відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства вимоги заявника підлягають розгляду судом.

Заявлені вимоги обґрунтовані укладеним 22.12.2021 р. між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_8 (покупець) попереднім договором купівлі-продажу квартири, посвідченим нотаріально, зареєстрованим за № 626.

Заявник вказує, що згідно п. 1 Попереднього договору у строк до 30.08.2022 р. продавець зобов`язувався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_10 , ціна продажу якої складала 616 770,00 грн (п. 3 попереднього договору). Згідно п. 4 попереднього договору, при укладанні цього договору на підтвердження намірів сторін заявник як покупець передав, а продавець прийняв кошти в розмірі 616 670,00 грн. У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором (до 30.08.2022 р.), продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму в розмірі 616 670,00 грн протягом одного місяця з дня настання вказаних обставин.

Заявник вказує, що станом на дату звернення до суду основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначені п. 5 попереднього договору, не повернуті.

В зв`язку з наведеним, керуючись нормами статей 1, 39, 45, 2, 122 Кодексу України з процедур банкрутства заявник просить суд визнати його грошові вимоги до боржника у сумі 616 670,00 грн основного боргу, що підтверджено поданими розрахунками вимог. Крім того, на підставі статті 625 ЦК України заявник просить суд визнати його грошові вимоги: за невиконаними зобов`язаннями згідно попереднього договору за період з 31.08.2022 р. по 14.02.2024 р. збитки від інфляції у сумі 72 425,34 грн та 3% річних у сумі 27 008,98 грн.

У заяві керуючого реструктуризацією Приходька Д. В. (обґрунтовані відомості щодо розгляду заяв кредиторів з грошовими вимогами до боржника) від 16.05.2025 р. б/№ (Справа-замінник, а.с. 328/2-329) останній повідомляє суд про те, що від ОСОБА_1 інформація щодо результатів розгляду заяви ОСОБА_8 не надходила. За результатами вивчення заяви ОСОБА_8 керуючий реструктуризацією вважає за можливе включення до реєстру вимог кредиторів грошових вимог ОСОБА_8 у сумі 700 984,84 грн, яка складається з 616 670,00 грн сплаченого авансу, 57 350,31 грн інфляційних втрат, 29 964,53 грн 3% річних, до другої черги.

Від боржника результатів розгляду вимог заявника до суду не надійшло.

Розглянувши заяву ОСОБА_8 , дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, матеріали справи, судом встановлено наступне.

Правовідносини між заявником та боржником за попереднім договором підлягають регулюванню в першу чергу нормами частин першої статей 1 та 2 Кодексу України з процедур банкрутства, частин першої, другої статті 11, частини першої, другої статті 202 та статті 509, частини першої статті 526, статті 599, частини першої статті 525, статтею 610, частини першої статті 626, статті 627, статті 628, частини першої статті 629, 635 (у відповідній редакції) Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що 22.12.2021 р. між ОСОБА_102 , який діяв від імені ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на підставі довіреності, посвідченої Михальченко М. М. приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області 08.12.2021 р. за реєстровим № 417 (продавець) та ОСОБА_8 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 (покупець) було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири (надалі за текстом стосовно заяви ОСОБА_8 також "попередній договір").

Відповідно до пункту 1 вказаного договору, за цим договором у строк до 30.08.2022 р. продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_11 , збудованому на земельній ділянці площею 0,1009 га, кадастровий номер якої - :03:006:0021, що знаходиться в АДРЕСА_3 , та підключеному до центральних комунікацій (водопостачання, водовідведення, газопостачання та електроенергія), у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором.

Вказана земельна ділянка, на якій попереднім договором обумовлено розташування квартири в житловому будинку, яку продавець зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу на узгоджених умовах, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. 07.03.2017 р. за реєстровим № 1063, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 07.03.2017 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 (відповідно до пункту 2 попереднього договору).

Згідно з пунктом 3 вказаного попереднього договору, сторони домовилися про такі умови основного договору, в тому числі: продавець зобов`язується збудувати на вищевказаній земельній ділянці житловий будинок до 30.08.2022 р., в якому буде розташовуватись вищезазначена квартира, яка згідно плану забудови земельної ділянки знаходиться на 2 поверсі; договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 30.08.2022 р.; ціна продажу 616 770,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 22 843,00 доларів США.

Згідно з пунктом четвертим попереднього договору, при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 616 670,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 22 839 доларів США. Залишок суми у розмірі 100,00 грн покупець зобов`язується сплатити під час підписання основного договору.

У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього всю суму авансового платежу протягом одного місяця.

Згідно з пунктами 7, 14 попереднього договору, проект цього договору, складений нотаріусом з урахуванням умов, які є обов`язковими для такого роду договорів, а також умов, визначених та узгоджених сторонами, прочитаний ними та схвалений. Зі змістом ст. ст. 526 та 635 ЦК України сторони ознайомлені, проект цього договору відповідає волевиявленню сторін і ними схвалений, нез`ясованих питань у них немає.

Зазначений вище попередній договір від 22.12.2021 р. підписаний ОСОБА_103 від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності та ОСОБА_8 , посвідчений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М., зареєстрований за № 626, номер спеціального бланку нотаріального документа НРР 478017 (Справа-замінник, а.с. 242-243). Нотаріусом Михальченко М. М. посвідчуючи попередній договір засвідчено, що ним особи громадян, які підписали договір встановлено, їх дієздатність, а також повноваження представника перевірено, про що зроблено запис на попередньому договорі.

Відповідно до частини першої статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В Постанові від 17.12.2021 р у справі № 908/793/20 Верховний Суд (https://reyestr.court.gov.ua/Review/102267094) погодився в з висновками першої інстанції, з якими погодився й суд апеляційної інстанції, відповідно до яких "згідно з частиною першою статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору, закріпленої у ст. 204 ЦК України, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню".

Судом встановлено, що від боржника заперечень вимог заявника до суду не надходило.

Отже, попереднім договором визначено термін побудови житлового будинку, в якому буде розташовуватись зазначена квартира: до 30.08.2022 р., термін передачі у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартири та для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, - не пізніше 30.08.2022 р.

Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 при укладенні попереднього договору передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 616 670,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 22 839 доларів США, про що прямо вказано у попередньому договорі (у пункті 4), та додатково підтверджено положеннями пунктів 7, 14 попереднього договору. Факт отримання уповноваженою особою боржника передоплати у вигляді авансу підтверджується підписами сторін на цьому договорі.

Таким чином належними доказами підтверджено факт одержання продавцем ОСОБА_1 (боржник) в особі представника від заявника на виконання попереднього договору грошових коштів у встановленому розмірі, що підтверджено п. 4 попереднього договору.

Заявник вказує, що основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначені п. 5 попереднього договору, не повернуті.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Частина 1 статті 629 ЦК України, частина перша статті 525 ЦК України передбачають, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що основний договір, укладення якого обумовлено попереднім договором укладено не було, відповідно продаж обумовленої квартири, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири не відбулись в порушення умов пункту 1 попереднього договору. Докази повернення в порядку, встановленому п. 5 попереднього договору боржником заявнику отриманих за попереднім договором грошових коштів, суду не надано. Станом на поточну дату жодні зобов`язання продавцем відповідно до вказаного попереднього договору не виконані, доказів зворотного суду не надано.

Керуючись частинами першою, другою статті 570 ЦК України, правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), судом встановлено, що станом на дату розгляду заяви заявника основний договір не укладено; сплачені заявником кошти згідно попереднього договору не є завдатком, та згідно частини другої статті 570 ЦК України є авансом, який підлягає поверненню покупцю відповідно до умов попереднього договору.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

На підставі наведеного, статей 253, 254 ЦК України та пунктів 1, 3, 5 попереднього договору судом встановлено, що боржником прострочено виконання зобов`язання з передачі квартири, обумовленої попереднім договором у власність заявника з укладенням договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення. Так, останнім днем для укладання основного договору попереднім договором було обумовлено 30.08.2022 р. (п. 1 попереднього договору). Відповідно до частини першої статті 253 ЦК України, перебіг місячного строку для повернення авансового платежу розпочався з наступного для після граничної дати укладення основного договору, - з 31.08.2022 р. Відповідно до частини третьої статті 254 ЦК України строк визначений місяцями спливає у відповідне число останнього місяця строку, а якщо закінчення строку, визначеного місяцем, припадає на такий місяць, у якому немає відповідного числа, - строк спливає в останній день цього місяця, - 30.09.2022 р.; прострочення повернення авансового платежу розпочалось з 01.10.2022 р.

Таким чином в силу умов попереднього договору (пунктів 5, 1), частини 1 статті 629 ЦК України, частини першої статті 525, частини першої статті 526, частини першої статті 530 ЦК України у боржника як продавця виник обов`язок з повернення заявнику як покупцю авансового платежу за попереднім договором, що є грошовим зобов`язанням в розумінні статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства.

В свою чергу судом встановлено наступне.

Пункт 5 попереднього договору передбачає умову, згідно якої у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього всю суму авансового платежу протягом одного місяця, що відсилає тим самим до пункту 4 попереднього договору, яким встановлено сплату покупцем передоплати у вигляді авансу в розмірі "616 670,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 22 839 доларів США". Отже даними умовами попереднього договору сторонами обумовлено повернення коштів покупцю за настання умов та в порядку, встановленому пунктом 5 попереднього договору - авансу, визначеного з прив`язкою до долара США.

За змістом статті 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Частинами першою, другою статті 533 ЦК України регламентовано, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Детально дослідивши вимоги заявника разом з поданими розрахунками, позицію керуючого реструктуризацією та матеріали справи, керуючись нормами частини першої статті 626, частини першої статті 509, частини першої статті 627, частини першої статті 526, частини першої, другої статті 192, статті 524, частини першої, другої статті 533 ЦК України, статті 99 Конституції України, частин першої, другої статті 192 ЦК України судом встановлено, що умовами попереднього договору (пунктами 3-5) сторонами був визначений грошовий еквівалент в іноземній валюті доларах США.

Судом встановлено, що спеціального порядку визначення суми авансу у гривнях, яка підлягає поверненню продавцем покупцю, сторони в укладеному ними попередньому договорі не погодили.

В постанові від 05.12.2022 р. у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21) Верховний Суд підкреслив, за загальним правилом при наявності "валютного застереження", тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Верховний Суд в постанові від 11.09.2024 р. у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24) дійшов висновку про те, що одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами (п. 35).

Нормою частини другої статті 45 спеціального нормативно-правового акту з питань банкрутства - Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

У такому разі на підставі наведеного суд дійшов висновку про те, що до правовідносин за попереднім договором підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статей 524, частини другої 533 ЦК України, та сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням за п. 5 попереднього договору визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Крім повернення основного боргу, заявник на підставі частини другої статті 625 ЦК України просить суд визнати його кредитором боржника з інфляційних втрат та 3% річних.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, якою обґрунтовані вимоги заявника, - боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, - такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08.12.2022 р. у справі № 921/542/20 (п. 181).

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права (частина п`ята статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Детально дослідивши матеріали справи, характер правовідносин, що є предметом судового розгляду, суд дійшов висновку про те, що заявник на обґрунтування своїх вимог по попередньому договору, послався не ті норми права (ст. 625 ЦК України), що фактично регулюють спірні правовідносини щодо визначення розміру основного боргу та втрат від знецінення національної валюти внаслідок інфляції, що відновлюються еквівалентом іноземної валюти у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, в зв`язку з чим керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони"), правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові Великої від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) (пункти 80-86), у постанові від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц (Провадження N 14-20цс21), у постанові від 22.10.2024 р. у справі № 905/1571/23 (п. 49) суд дійшов висновку про те, що до правовідносин, що є предметом судового розгляду в межах заяви заявника підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статті 524, частини другої статті 533 ЦК України з урахуванням правових позицій Верховного Суду.

В зв`язку з наведеним оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, суд розглядає заявлені вимоги про визнання кредитором боржника по основному боргу та інфляційним втратам через застосування еквівалента іноземної валюти відповідно до умов попереднього договору та законодавства України в межах заявлених вимог по основному боргу та інфляційним втратам.

Наведене застосування судом принципу принципом jura novit curia відповідно до правової позиції Верховного Суду (постанова від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц) не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог; самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (що відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).

Щодо нарахування 3% річних, заявлених на підставі частини другої статті 625 ЦК України, судом встановлено, що оскільки спеціальною нормою Кодексу України з процедур банкрутства - частиною другою статті 45 визначено, що якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника, а зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, - три проценти річних від простроченої суми визначається від суми боргу, визначеного в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Заявником заявлено грошові вимоги з суми повернення сплаченого ним авансового платежу у сумі 616 670,00 грн, по інфляційним втратам у сумі 72 425,34 грн, що разом становить 689 095,34 грн.

Заява заявником була подана до суду 10.05.2025 р., що підтверджено документально (Справа-замінник, а.с. 145).

Станом на 10.05.2025 р. офіційний курс гривні щодо долара США, встановлений Національним банком України становив 41,5113 грн за 1 дол. США (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=10.05.2025&period=daily).

За перерахунками основного боргу, здійсненими судом відповідно до абзацу 4 частини 2 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства суд дійшов висновку про те, що розрахунок заявника по основному боргу не є вірним, сума коштів, що підлягає поверненню заявнику за попереднім договором складає 948 076,58 грн (41,5113 грн х 22 839 доларів США).

Здійснивши перерахунок основного боргу (сплаченого авансового платежу), що підлягає поверненню заявнику встановлено, що розрахунок заявника є невірним, основний борг становить більшу суму (948 076,58 грн) ніж заявлено заявником, а відтак, з урахуванням приписів статті 14 ГПК України суд визнає грошові вимоги заявника до боржника по основному боргу з повернення сплаченого авансу у межах заявлених вимог у сумі 689 095,34 грн

Судом встановлено, що заявником у заяві заявлено вимоги з 3% річних у сумі 27 008,98 грн 3% річних, що нараховані за період з 31.08.2022 р. по 14.02.2024 р.

На підставі викладеного, керуючись положеннями пунктів 5, 1, 3 попереднього договору, частиною першою статті 253, частиною третьою статті 254 ЦК України, вимоги заявника по 3% річних за період з 31.08.2022 р. по 30.09.2022 р. у сумі 1 571,24 грн відхиляються судом, оскільки заявником визначено дату, з якої розпочалось прострочення повернення авансового платежу без врахування положень пункту 5 попереднього договору та статей 253, 254 ЦК України, відповідно до яких прострочення повернення авансового платежу розпочалось з 01.10.2022 р.

Здійснивши перерахунок 3% річних за період з 01.10.2022 р. по 14.02.2024 р. на прострочену суму встановлену судом (948 076,58 грн), встановлено, що розрахунок заявника є невірним, 3% річних за вказаний період становлять більшу суму (39 108,32 грн) ніж заявлено заявником, а відтак, з урахуванням приписів статті 14 ГПК України суд визнає грошові вимоги заявника до боржника з 3% річних у межах заявлених вимог за даний період у сумі 25 437,74 грн.

Правова позиція суду щодо застосування судом принципу jura novit curia аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_4 , а щодо та методики розрахунків аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_22 .

Боржником жодних доказів, що спростовують вимоги заявника суду не надано.

Таким чином суд реалізувавши принцип jura novit curia ("суд знає закони") надав правову кваліфікацію вимогам заявника відповідно до їх змісту. Заявлені вимоги в частині інфляційних втрат підлягають відхиленню як помилково сформульовані, натомість судом застосовано правильну кваліфікацію, та визначаючи суму основного боргу визнано курсову різницю відповідно до принципу jura novit curia ("суд знає закони").

Аргументи учасників справи судом ретельно вивчені та відхиляються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

Судом встановлено, що заявником було сплачено 6056,00 грн судового збору за подання до суду заяви про грошові вимоги до боржника, що підтверджено платіжною інструкцією від 10.05.2025 р. (Справа-замінник, а.с. 144).

Заява заявника надійшла до суду в паперовому вигляді через канцелярію суду засобами поштового зв`язку, що підтверджено документально (Справа-замінник, а.с. 137, 145).

Відповідно до частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

На підставі статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", підпункту 10 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 6056,00 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.

Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом. Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

На підставі викладеного, частин другої, четвертої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, з огляду на обґрунтованість визначених судом вимог, враховуючи що вимоги ОСОБА_8 заявлені у заяві, яка подана до суду відповідно до приписів частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, та не погашені боржником, суд дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_8 підлягають визнанню частково, зокрема, підлягає визнанню та включенню до реєстру вимог до боржника конкурсна заборгованість за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 22.12.2021 р. в сумі 689 095,34 грн основного боргу з повернення сплаченого авансового платежу, 25 437,74 грн 3% річних, - вимоги другої черги. В іншій частині вимоги відхиляються судом. Витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 6056,00 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Зважаючи на те, що вимоги ОСОБА_8 заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, його вимоги є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Розглянувши заяву ОСОБА_10 (надалі за текстом кредитор, заявник) про грошові вимоги кредитора до боржника від 16.06.2025 р. та матеріали справи, судом встановлено наступне.

До господарського суду через систему "Електронний суд" від ОСОБА_10 надійшла Заява про грошові вимоги кредитора до боржника (про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність) від 16.06.2025 р. (Т. 33, а.с. 81-94), в якій вона просить суд визнати грошові вимоги кредитора ОСОБА_10 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 636 260,94 грн; грошові вимоги кредитора ОСОБА_10 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 636 260,94 грн включити до реєстру вимог кредиторів.

Судом встановлено, що заява ОСОБА_10 з вимогами до боржника від 16.05.2025 р. направлена до суду 16.06.2025 р., що підтверджено відміткою про формування заяви в системі "Електронний суд" на тексті заяви та квитанцією про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІТС № 3738323 від 16.06.2025 р. (Т. 33 а.с. 81, 94), - тобто вимоги заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання приписами частини першої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства; відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства вимоги заявника підлягають розгляду судом.

Заявлені вимоги обґрунтовані укладеним 22.01.2022 р. між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_10 (покупець) попереднім договором купівлі-продажу квартири, посвідченим нотаріально, зареєстрованим за № 85.

Заявник вказує, що згідно п. 1 Попереднього договору у строк до 25.12.2022 р. продавець зобов`язувався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_12 , ціна продажу якої складала 584 242,00 грн, що на момент укладання договору еквівалентно 20 630 доларів США згідно з курсом НБУ, встановленим на дату посвідчення цього договору (п. 3 попереднього договору). Згідно п. 4 попереднього договору, при укладанні цього договору на підтвердження намірів сторін заявник як покупець передала, а продавець прийняв кошти в розмірі 584 142,00 грн, що на момент укладання договору еквівалентно 20 626 доларів США згідно з курсом НБУ, встановленим на дату посвідчення цього договору. У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором (до 25.12.2022 р.), продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму в розмірі 584 142,00 грн, що на момент укладання договору еквівалентно 20 626 протягом двох місяців з дня настання вказаних обставин.

Заявник вказує, що станом на дату звернення до суду основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначені п. 5 попереднього договору, не повернуті.

В зв`язку з наведеним, керуючись нормами статей 1, 39, 45, 2, 122 Кодексу України з процедур банкрутства заявниця просить суд визнати її грошові вимоги до боржника у сумі 584 142,00 грн основного боргу. Крім того, на підставі статті 625 ЦК України заявник просить суд визнати її грошові вимоги: за невиконаними зобов`язаннями згідно попереднього договору за період з 26.12.2022 р. по 14.02.2024 р. збитки від інфляції у сумі 32 151,99 грн та 3% річних у сумі 19 966,95 грн.

Від боржника, керуючого реструктуризацією результатів розгляду вимог заявника до боржника до суду не надійшло.

Розглянувши заяву ОСОБА_10 , дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, матеріали справи, судом встановлено наступне.

Правовідносини між заявником та боржником за попереднім договором підлягають регулюванню в першу чергу нормами частин першої статей 1 та 2 Кодексу України з процедур банкрутства, частин першої, другої статті 11, частини першої, другої статті 202 та статті 509, частини першої статті 526, статті 599, частини першої статті 525, статтею 610, частини першої статті 626, статті 627, статті 628, частини першої статті 629, 635 (у відповідній редакції) Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що 22.01.2022 р. між ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 (продавець) та ОСОБА_10 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 (покупець) було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири (надалі за текстом стосовно заяви ОСОБА_10 також "попередній договір").

Відповідно до пункту 1 вказаного договору, за цим договором у строк до 25.12.2022 р. продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_13 , збудованому на земельній ділянці площею 0,1009 га, кадастровий номер якої - :03:006:0021, що знаходиться в АДРЕСА_3 , та підключеному до центральних комунікацій (водопостачання, водовідведення, газопостачання та електроенергія), у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором.

Вказана земельна ділянка, на якій попереднім договором обумовлено розташування квартири в житловому будинку, яку продавець зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу на узгоджених умовах, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. 07.03.2017 р. за реєстровим № 1063, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 07.03.2017 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 (відповідно до пункту 2 попереднього договору).

Згідно з пунктом 3 вказаного попереднього договору, сторони домовилися про такі умови основного договору, в тому числі: продавець зобов`язується збудувати на вищевказаній земельній ділянці житловий будинок до 25.12.2022 р., в якому буде розташовуватись вищезазначена квартира, яка згідно плану забудови земельної ділянки знаходиться на 9 поверсі; договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 25.12.2022 р.; ціна продажу 584 242,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 20 630,00 доларів США.

Згідно з пунктом четвертим попереднього договору, при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 584 142,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 20 626,00 доларів США. Залишок суми у розмірі 100,00 грн покупець зобов`язується сплатити під час підписання основного договору.

У пункті 5 попереднього договору сторони узгодили умову згідно якої, у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього всю суму авансового платежу протягом двох місяців.

Згідно з пунктами 7, 14 попереднього договору, проект цього договору, складений нотаріусом з урахуванням умов, які є обов`язковими для такого роду договорів, а також умов, визначених та узгоджених сторонами, прочитаний ними та схвалений. Зі змістом ст. ст. 526 та 635 ЦК України сторони ознайомлені, проект цього договору відповідає волевиявленню сторін і ними схвалений, нез`ясованих питань у них немає.

Зазначений вище попередній договір від 22.01.2022 р. підписаний ОСОБА_1 та ОСОБА_10 , посвідчений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н. В., зареєстрований за № 85 (Т. 33, а.с. 88).

Отже, попереднім договором визначено термін побудови житлового будинку, в якому буде розташовуватись зазначена квартира: до 25.12.2022 р., термін передачі у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартири та для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, - не пізніше 25.12.2022 р.

Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Судом встановлено, що ОСОБА_10 при укладенні попереднього договору передала, а продавець ОСОБА_1 прийняла передоплату у вигляді авансу в розмірі 584 142,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 20 626,00 доларів США, про що прямо вказано у попередньому договорі (у пункті 4), та додатково підтверджено положеннями пунктів 7, 14 попереднього договору. Факт отримання боржником передоплати у вигляді авансу підтверджується підписами сторін на цьому договорі.

Таким чином належними доказами підтверджено факт одержання продавцем ОСОБА_1 (боржник) від заявника на виконання попереднього договору грошових коштів у встановленому розмірі, що підтверджено п. 4 попереднього договору.

Заявник вказує, що основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначені п. 5 попереднього договору, не повернуті.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Частина 1 статті 629 ЦК України, частина перша статті 525 ЦК України передбачають, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що основний договір, укладення якого обумовлено попереднім договором укладено не було, відповідно продаж обумовленої квартири, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири не відбулись в порушення умов пункту 1 попереднього договору. Докази повернення в порядку, встановленому п. 5 попереднього договору боржником заявнику отриманих за попереднім договором грошових коштів, суду не надано. Станом на поточну дату жодні зобов`язання продавцем відповідно до вказаного попереднього договору не виконані, доказів зворотного суду не надано.

Керуючись частинами першою, другою статті 570 ЦК України, правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), судом встановлено, що станом на дату розгляду заяви заявника основний договір не укладено; сплачені заявником кошти згідно попереднього договору не є завдатком, та згідно частини другої статті 570 ЦК України є авансом, який підлягає поверненню покупцю відповідно до умов попереднього договору.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

На підставі наведеного, статей 253, 254 ЦК України та пунктів 1, 3, 5 попереднього договору судом встановлено, що боржником прострочено виконання зобов`язання з передачі квартири, обумовленої попереднім договором у власність заявника з укладенням договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення. Так, останнім днем для укладання основного договору попереднім договором було обумовлено 25.12.2022 р. (п. 1 попереднього договору). Відповідно до статті 73 Кодексу законів про працю України, 25 грудня є Різдвом Христовим, - святковим днем, а також 25.12 є неділею (вихідним днем), в зв`язку з чим, відповідно до частини п`ятої статті 254 ЦК України, у зв`язку з тим, що останній день для укладення основного договору припав на святковий та вихідний день, днем закінчення строку є першим за ним робочий день, 26.12.2022 р. Відповідно до частини першої статті 253 ЦК України, перебіг двомісячного строку для повернення авансового платежу розпочався з наступного для після дати укладення основного договору, - з 27.12.2022 р. Відповідно до частини третьої статті 254 ЦК України строк визначений місяцями спливає у відповідне число останнього місяця строку, - 27.02.2023 р.; прострочення повернення авансового платежу розпочалось з 28.02.2023 р.

Таким чином в силу умов попереднього договору (пунктів 5, 1), частини 1 статті 629 ЦК України, частини першої статті 525, частини першої статті 526, частини першої статті 530 ЦК України у боржника як продавця виник обов`язок з повернення заявнику як покупцю авансового платежу за попереднім договором, що є грошовим зобов`язанням в розумінні статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства.

В свою чергу судом встановлено наступне.

Пункт 5 попереднього договору передбачає умову, згідно якої у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього всю суму авансового платежу протягом двох місяців, що відсилає тим самим до пункту 4 попереднього договору, яким встановлено сплату покупцем передоплати у вигляді авансу в розмірі "584 142,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 20 626,00 доларів США". Отже даними умовами попереднього договору сторонами обумовлено повернення коштів покупцю за настання умов та в порядку, встановленому пунктом 5 попереднього договору - авансу, визначеного з прив`язкою до долара США.

За змістом статті 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Частинами першою, другою статті 533 ЦК України регламентовано, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Детально дослідивши вимоги заявника разом з поданими розрахунками, матеріали справи, керуючись нормами частини першої статті 626, частини першої статті 509, частини першої статті 627, частини першої статті 526, частини першої, другої статті 192, статті 524, частини першої, другої статті 533 ЦК України, статті 99 Конституції України, частин першої, другої статті 192 ЦК України судом встановлено, що умовами попереднього договору (пунктами 3-5) сторонами був визначений грошовий еквівалент в іноземній валюті доларах США.

Судом встановлено, що спеціального порядку визначення суми авансу у гривнях, яка підлягає поверненню продавцем покупцю, сторони в укладеному ними попередньому договорі не погодили.

В постанові від 05.12.2022 р. у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21) Верховний Суд підкреслив, за загальним правилом при наявності "валютного застереження", тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Верховний Суд в постанові від 11.09.2024 р. у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24) дійшов висновку про те, що одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами (п. 35).

Нормою частини другої статті 45 спеціального нормативно-правового акту з питань банкрутства - Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

У такому разі на підставі наведеного суд дійшов висновку про те, що до правовідносин за попереднім договором підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статті 524, частини другої статті 533 ЦК України, та сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням за п. 5 попереднього договору визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Крім повернення основного боргу, заявник на підставі частини другої статті 625 ЦК України просить суд визнати його кредитором боржника з інфляційних втрат та 3% річних.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, якою обґрунтовані вимоги заявника, - боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, - такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08.12.2022 р. у справі № 921/542/20 (п. 181).

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права (частина п`ята статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Детально дослідивши матеріали справи, характер правовідносин, що є предметом судового розгляду, суд дійшов висновку про те, що заявник на обґрунтування своїх вимог по попередньому договору, послався не ті норми права (ст. 625 ЦК України), що фактично регулюють спірні правовідносини щодо визначення розміру основного боргу та втрат від знецінення національної валюти внаслідок інфляції, що відновлюються еквівалентом іноземної валюти у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, в зв`язку з чим керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони"), правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові Великої від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) (пункти 80-86), у постанові від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц (Провадження N 14-20цс21), у постанові від 22.10.2024 р. у справі № 905/1571/23 (п. 49) суд дійшов висновку про те, що до правовідносин, що є предметом судового розгляду в межах заяви заявника підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статті 524, частини другої статті 533 ЦК України з урахуванням правових позицій Верховного Суду.

В зв`язку з наведеним оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, суд розглядає заявлені вимоги про визнання кредитором боржника по основному боргу та інфляційним втратам через застосування еквівалента іноземної валюти відповідно до умов попереднього договору та законодавства України в межах заявлених вимог по основному боргу та інфляційним втратам.

Наведене застосування судом принципу принципом jura novit curia відповідно до правової позиції Верховного Суду (постанова від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц) не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог; самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (що відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).

Щодо нарахування 3% річних, заявлених на підставі частини другої статті 625 ЦК України, судом встановлено, що оскільки спеціальною нормою Кодексу України з процедур банкрутства - частиною другою статті 45 визначено, що якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника, а зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, - три проценти річних від простроченої суми визначається від суми боргу, визначеного в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Заявником заявлено грошові вимоги з суми повернення сплаченого ним авансового платежу у сумі 584 142,00 грн, по збиткам від інфляції у сумі 32 151,99 грн, що разом становить 616 293,99 грн.

Заява заявником була подана до суду 16.06.2025 р., що підтверджено документально (Т. 33, а.с. 81, 94).

Станом на 16.06.2025 р. офіційний курс гривні щодо долара США, встановлений Національним банком України становив 41,4466 грн за 1 дол. США (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=16.06.2025&period=daily).

За перерахунками основного боргу, здійсненими судом відповідно до абзацу 4 частини 2 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства суд дійшов висновку про те, що розрахунок заявника по основному боргу не є вірним, сума коштів, що підлягає поверненню заявнику за попереднім договором складає 854 877,57 грн (41,4466 грн х 20 626 доларів США).

Здійснивши перерахунок основного боргу (сплаченого авансового платежу), що підлягає поверненню заявнику встановлено, що розрахунок заявника є невірним, основний борг становить більшу суму (854 877,57 грн) ніж заявлено заявником, а відтак, з урахуванням приписів статті 14 ГПК України суд визнає грошові вимоги заявника до боржника по основному боргу з повернення сплаченого авансу у межах заявлених вимог у сумі 616 293,99 грн.

Крім того, заявником у заяві заявлено вимоги з 3% річних у сумі 19 966,95 грн 3% річних, що нараховані за період з 26.12.2022 р. по 14.02.2024 р.

На підставі викладеного, керуючись положеннями пунктів 5, 1, 3 попереднього договору, частиною першою статті 253, частинами третьою, п`ятою статті 254 ЦК України вимоги заявника по 3% річних за період з 26.12.2022 р. по 27.02.2023 р. у сумі 3 072,75 грн відхиляються судом, оскільки заявником визначено дату, з якої розпочалось прострочення повернення авансового платежу без врахування положень пунктів 5, 1, 3 попереднього договору, статей 253, 254 ЦК України, статті 73 КЗпП України, відповідно до яких прострочення повернення авансового платежу розпочалось з 28.02.2023 р.

Здійснивши перерахунок 3% річних за період з 28.02.2023 р. по 14.02.2024 р. на прострочену суму встановлену судом (854 877,57 грн), встановлено, що розрахунок заявника є невірним, 3% річних за вказаний період становлять більшу суму (24 724,26 грн) ніж заявлено заявником, а відтак, з урахуванням приписів статті 14 ГПК України суд визнає грошові вимоги заявника до боржника з 3% річних у межах заявлених вимог за даний період у сумі 16 894,20 грн.

Правова позиція суду щодо застосування судом принципу jura novit curia аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_4 , а щодо та методики розрахунків аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_22 .

Боржником жодних доказів, що спростовують вимоги заявника суду не надано.

Таким чином суд реалізувавши принцип jura novit curia ("суд знає закони") надав правову кваліфікацію вимогам заявника відповідно до їх змісту. Заявлені вимоги в частині інфляційних втрат підлягають відхиленню як помилково сформульовані, натомість судом застосовано правильну кваліфікацію, та визначаючи суму основного боргу визнано курсову різницю відповідно до принципу jura novit curia ("суд знає закони").

Аргументи учасників справи судом ретельно вивчені та відхиляються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

Судом встановлено, що заявником було сплачено 6056,00 грн судового збору за подання до суду заяви про грошові вимоги до боржника, що підтверджено квитанцією про сплату від 16.06.2025 р. (Т. 33, а.с. 84).

Заява заявника надійшла до суду через систему "Електронний суд" в електронній формі, що підтверджено документально, в тому числі відміткою про таке на тексті заяви.

Відповідно до частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

На підставі статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", підпункту 10 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" суд дійшов висновку про те, що оскільки заява заявником була подана через систему "Електронний суд" в електронній формі, відповідно до частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за даних обставин підлягає застосуванню коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору, відповідно, судовий збір підлягав сплаті у сумі 4844,80 грн. На підставі частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 4844,80 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.

Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом. Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

На підставі викладеного, частин другої, четвертої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, з огляду на обґрунтованість визначених судом вимог, враховуючи що вимоги ОСОБА_10 заявлені у заяві, яка подана до суду відповідно до приписів частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, та не погашені боржником, суд дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_10 підлягають визнанню частково, зокрема, підлягає визнанню та включенню до реєстру вимог до боржника конкурсна заборгованість за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 22.01.2022 р. в сумі 616 293,99 грн основного боргу з повернення сплаченого авансового платежу, 16 894,20 грн 3% річних, - вимоги другої черги. В іншій частині вимоги відхиляються судом. Витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 4844,80 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Зважаючи на те, що вимоги ОСОБА_10 заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, її вимоги є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Розглянувши заяву ОСОБА_23 (надалі за текстом кредитор, заявник) про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 03.05.2025 р. та матеріали справи, судом встановлено наступне.

06.05.2025 р. до господарського суду через канцелярію суду засобами поштового зв`язку від ОСОБА_23 надійшла Заява про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 03.05.2025 р. (Справа-замінник, а.с. 126-143), в якій вона просить суд визнати грошові вимоги кредитора ОСОБА_23 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 609 165,46 грн; грошові вимоги кредитора ОСОБА_23 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 609 165,46 грн включити до реєстру вимог кредиторів.

Судом встановлено, що заява ОСОБА_23 з вимогами до боржника від 03.05.2025 р. направлена до суду 03.05.2025 р., що підтверджено описом вкладення поштового відправлення, який надійшов до суду у конверті разом з заявою заявниці, скріплений штампом Укрпошти, датованим 03.05.2025 р., а також маркуванням Укрпошти на вказаному конверті про прийняття до відправлення, датоване 03.05.2025 р. (Справа-замінник, а.с. 142, 143), - тобто вимоги заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання приписами частини першої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства; відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства вимоги заявниці підлягають розгляду судом.

Заявлені вимоги обґрунтовані укладеним 26.07.2018 р. між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_23 (покупець) попереднім договором купівлі-продажу квартири.

Заявник вказує, що згідно п. 1 Попереднього договору у строк до 30.06.2019 р. продавець зобов`язувався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_14 , ціна продажу якої складала 326 250,00 грн (п. 3 попереднього договору). Згідно п. 4 попереднього договору, при укладанні цього договору на підтвердження намірів сторін заявниця як покупець передала, а продавець прийняв кошти в розмірі 326 250,00 грн. У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором (до 30.06.2019 р.), продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму в розмірі 326 250,00 грн.

Заявниця вказує, що станом на дату звернення до суду основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначені п. 5 попереднього договору, не повернуті.

В зв`язку з наведеним, керуючись нормами статей 1, 39, 45, 2, 122 Кодексу України з процедур банкрутства заявниця просить суд визнати її грошові вимоги до боржника у сумі 326 250,00 грн основного боргу. Крім того, на підставі статті 625 ЦК України заявниця просить суд визнати її грошові вимоги: за невиконаними зобов`язаннями згідно попереднього договору за період з 01.07.2019 р. по 14.02.2024 р. збитки від інфляції у сумі 228 537,80 грн та 3% річних у сумі 54 377,66 грн.

Від боржника, керуючого реструктуризацією результатів розгляду вимог заявника до боржника до суду не надійшло.

Розглянувши заяву ОСОБА_23 , дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, матеріали справи, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що 26.07.2018 р. між ОСОБА_102 , який діяв від імені ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на підставі довіреності, посвідченої Михальченко М.М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 08.04.2017 р. за реєстровим № 1844 (продавець) та ОСОБА_23 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_8 (покупець) було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири (надалі за текстом стосовно заяви ОСОБА_23 також "попередній договір").

Відповідно до пункту 1 вказаного договору, за цим договором у строк до 30.06.2019 р. продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру № 24, секція 3, загальною площею 29,0 кв.м., збудованому на земельній ділянці площею 0,1079 га, кадастровий номер якої - :03:006:0019, що знаходиться в АДРЕСА_3 , у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором.

Вказана земельна ділянка, на якій попереднім договором обумовлено розташування квартири в житловому будинку, яку продавець зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу на узгоджених умовах, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. 08.04.2017 р. за реєстровим № 1063, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 08.04.2017 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 (відповідно до пункту 2 попереднього договору).

Згідно з пунктом 3 вказаного попереднього договору, сторони домовилися про такі умови основного договору, в тому числі: продавець зобов`язується збудувати на вищевказаній земельній ділянці житловий будинок до 30.06.2019 р., в якому буде розташовуватись вищезазначена квартира, яка згідно плану забудови земельної ділянки знаходиться на 3 поверсі; договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 30.06.2019 р.; ціна продажу 326 250,00 грн, що еквівалентно 12 242 доларів США.

Згідно з пунктом четвертим попереднього договору, при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв від покупця суму авансу в розмірі 326 250,00 грн, що еквівалентно 12 242,00 доларів США.

У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу нежитлового приміщення у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму у розмірі 326 250,00 грн, що еквівалентно 12 242,00 доларів США протягом одного місяця.

Згідно з пунктами 7, 9, 10, 13 попереднього договору, проект цього договору, складений з урахуванням умов, які є обов`язковими для такого роду договорів, а також умов, визначених та узгоджених сторонами, прочитаний ними та схвалений. Сторони вважають, що між ними досягнуто згоди щодо всіх істотних умов основного договору. Ці умови можуть бути змінені лише за взаємною згодою сторін. Цей договір вважається укладений і набуває чинності з моменту його підписання сторонами. Зі змістом ст. ст. 526 та 635 ЦК України сторони ознайомлені, проект цього договору відповідає волевиявленню сторін і ними схвалений, нез`ясованих питань у них немає.

Зазначений вище попередній договір підписаний ОСОБА_103 від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності та ОСОБА_23 (Справа-замінник, а.с. 135-136).

Судом встановлено, що в тексті попереднього договору має місце неоднозначне формулювання дня укладення попереднього договору "дванадцять" шосте липня 2018 р. Детально проаналізувавши зміст попереднього договору суд дійшов висновку, що єдиною датою, коли міг бути укладений попередній договір, що відповідало б іншій однозначній частині визначеної у договорі дати, є двадцять шосте число місяця.

Від боржника заперечень щодо дати укладення попереднього договору до суду не надходило.

Повноваження Саченка О.О. на укладення попереднього договору, отримання грошей підтверджено копією довіреності, посвідченої Михальченко М. М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області № 1844 від 08.04.2017 (Справа-замінник, а.с. 376-377), яка чинна до 08.04.2022 р.

Частинами 1, 2, 3 статті 635 Цивільного кодексу України (надалі "ЦК України") (в ред. від 17.06.2018 р., чинної станом на 26.07.2018 р.) встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Статтею 205 ЦК України "Форма правочину. Способи волевиявлення" регламентовано форми правочинів.

Так, зазначеною статтею встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

В свою чергу абзацом першим частини першої статті 209 ЦК України "Нотаріальне посвідчення правочину" встановлено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Таким чином нотаріальне посвідчення правочинів у випадках встановлених законом є додатковою вимогою, проте не є формою правочинів.

Як встановлено судом, частиною першою статті 635 ЦК України встановлено вимогу укладення попереднього договору за формою, встановленою для основного договору, та дана норма не містить вимоги наслідування попереднім договором нотаріального засвідчення, якщо така вимога встановлена для основного договору.

Частиною першою статті 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Попередній договір укладений у письмовій формі. Вимоги з нотаріального посвідчення попереднього договору законом не встановлено.

Дослідивши зміст попереднього договору судом встановлено, що домовленості про нотаріальне посвідчення попереднього договору останнім не встановлювались.

Таким чином укладений попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири від 26.07.2018 р. відповідає за формою вимогам статті 635 ЦК України, яка в свою чергу не містить вимог наслідування попереднім договором нотаріального посвідчення, якщо така вимога встановлена для основного договору, яке (нотаріальне посвідчення) не є формою правочину, а отже, даний попередній договір відповідає вимогам законодавства за укладеною формою.

Правовідносини між заявником та боржником за попереднім договором підлягають регулюванню в першу чергу нормами частин першої статей 1 та 2 Кодексу України з процедур банкрутства, частин першої, другої статті 11, частини першої, другої статті 202 та статті 509, частини першої статті 526, статті 599, частини першої статті 525, статтею 610, частини першої статті 626, статті 627, статті 628, частини першої статті 629, 635 (у відповідній редакції) Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що попереднім договором визначено термін побудови житлового будинку, в якому буде розташовуватись зазначена квартира: до 30.06.2019 р., термін передачі у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартири та для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, - не пізніше 30.06.2019 р.

Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Судом встановлено, що ОСОБА_23 при укладенні попереднього договору передала, а продавець (боржник в особі представника) прийняв від покупця суму авансу в розмірі 326 250,00 грн, що еквівалентно 12 242,00 доларів США, про що прямо вказано у попередньому договорі (у пункті 4), та додатково підтверджено положеннями пунктів 7, 13 попереднього договору. Факт отримання уповноваженою особою боржника суми авансу підтверджується підписами сторін на цьому договорі.

Таким чином належними доказами підтверджено факт одержання продавцем ОСОБА_1 (боржник) в особі представника від заявниці на виконання попереднього договору грошових коштів у встановленому розмірі, що підтверджено п. 4 попереднього договору.

Заявник вказує, що основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначений п. 5 попереднього договору, не повернуті.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Частина 1 статті 629 ЦК України, частина перша статті 525 ЦК України передбачають, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що основний договір, укладення якого обумовлено попереднім договором укладено не було, відповідно продаж обумовленої квартири, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири не відбулись в порушення умов пункту 1 попереднього договору. Докази повернення в порядку, встановленому п. 5 попереднього договору боржником заявнику отриманих за попереднім договором грошових коштів, суду не надано. Станом на поточну дату жодні зобов`язання продавцем відповідно до вказаного попереднього договору не виконані, доказів зворотного суду не надано.

Керуючись частинами першою, другою статті 570 ЦК України, правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), судом встановлено, що станом на дату розгляду заяви заявника основний договір не укладено; сплачені заявником кошти згідно попереднього договору не є завдатком, та згідно частини другої статті 570 ЦК України є авансом, який підлягає поверненню покупцю відповідно до умов попереднього договору.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

На підставі наведеного, статей 253, 254 ЦК України та пунктів 1, 3, 5 попереднього договору судом встановлено, що боржником прострочено виконання зобов`язання з передачі квартири, обумовленої попереднім договором у власність заявниці з укладенням договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення. Так, останнім днем для укладання основного договору попереднім договором було обумовлено 30.06.2019 р. (п. 1 попереднього договору). Оскільки 30.06.2019 р. було неділею, вихідним днем, відповідно до норми частини п`ятої статті 254 ЦК України, останнім днем укладення основного договору було 01.07.2019 р. Відповідно до частини першої статті 253 ЦК України, перебіг місячного строку для повернення суми авансу розпочався з наступного для після дати для укладення основного договору, - з 02.07.2019 р. Відповідно до частини третьої статті 254 ЦК України, строк визначений місяцями спливає у відповідне число останнього місяця строку, - 02.08.2019 р.; прострочення повернення суми авансу розпочалось з 03.08.2019 р.

Таким чином в силу умов попереднього договору (пунктів 5, 1), частини 1 статті 629 ЦК України, частини першої статті 525, частини першої статті 526, частини першої статті 530 ЦК України у боржника як продавця виник обов`язок з повернення заявнику як покупцю суми авансу за попереднім договором, що є грошовим зобов`язанням в розумінні статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства.

В свою чергу судом встановлено наступне.

Як встановлено судом, у пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу нежитлового приміщення у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму у розмірі 326 250,00 грн, що еквівалентно 12 242,00 доларів США протягом одного місяця.

За змістом статті 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Частинами першою, другою статті 533 ЦК України регламентовано, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Детально дослідивши вимоги заявника разом з поданими розрахунками, матеріали справи, керуючись нормами частини першої статті 626, частини першої статті 509, частини першої статті 627, частини першої статті 526, частини першої, другої статті 192, статті 524, частини першої, другої статті 533 ЦК України, статті 99 Конституції України, частин першої, другої статті 192 ЦК України судом встановлено, що умовами попереднього договору (пунктами 3-5) сторонами був визначений грошовий еквівалент в іноземній валюті доларах США.

Судом встановлено, що спеціального порядку визначення суми авансу у гривнях, яка підлягає поверненню продавцем покупцю, сторони в укладеному ними попередньому договорі не погодили.

В постанові від 05.12.2022 р. у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21) Верховний Суд підкреслив, за загальним правилом при наявності "валютного застереження", тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Верховний Суд в постанові від 11.09.2024 р. у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24) дійшов висновку про те, що одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами (п. 35).

Нормою частини другої статті 45 спеціального нормативно-правового акту з питань банкрутства - Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

У такому разі на підставі наведеного суд дійшов висновку про те, що до правовідносин за попереднім договором підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статей 524, частини другої 533 ЦК України, та сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням за п. 5 попереднього договору визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Крім повернення основного боргу, заявник на підставі частини другої статті 625 ЦК України просить суд визнати його грошові вимоги кредитора до боржника з інфляційних втрат та 3% річних.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, якою обґрунтовані вимоги заявника, - боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, - такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08.12.2022 р. у справі № 921/542/20 (п. 181).

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права (частина п`ята статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Детально дослідивши матеріали справи, характер правовідносин, що є предметом судового розгляду, суд дійшов висновку про те, що заявник на обґрунтування своїх вимог по попередньому договору, послався не ті норми права (ст. 625 ЦК України), що фактично регулюють спірні правовідносини щодо визначення розміру основного боргу та втрат від знецінення національної валюти внаслідок інфляції, що відновлюються еквівалентом іноземної валюти у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, в зв`язку з чим керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони"), правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові Великої від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) (пункти 80-86), у постанові від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц (Провадження N 14-20цс21), у постанові від 22.10.2024 р. у справі № 905/1571/23 (п. 49) суд дійшов висновку про те, що до правовідносин, що є предметом судового розгляду в межах заяви заявника підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статті 524, частини другої статті 533 ЦК України з урахуванням правових позицій Верховного Суду.

В зв`язку з наведеним оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, суд розглядає заявлені вимоги про визнання кредитором боржника по основному боргу та інфляційним втратам через застосування еквівалента іноземної валюти відповідно до умов попереднього договору та законодавства України в межах заявлених вимог по основному боргу та інфляційним втратам.

Наведене застосування судом принципу принципом jura novit curia відповідно до правової позиції Верховного Суду (постанова від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц) не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог; самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (що відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).

Щодо нарахування 3% річних, заявлених на підставі частини другої статті 625 ЦК України, судом встановлено, що оскільки спеціальною нормою Кодексу України з процедур банкрутства - частиною другою статті 45 визначено, що якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника, а зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, - три проценти річних від простроченої суми визначається від суми боргу, визначеного в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Заявником заявлено грошові вимоги з суми повернення сплаченого ним авансу у сумі 326 250,00 грн, по збиткам від інфляції - у сумі 228 537,80 грн, що разом становить 554 787,80 грн.

Заява заявником була подана до суду 03.05.2025 р., що підтверджено документально (Справа-замінник, а.с. 142-143).

Станом на 03.05.2025 р. офіційний курс гривні щодо долара США, встановлений Національним банком України становив 41,5945 грн за 1 дол. США (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=03.05.2025&period=daily).

За перерахунками основного боргу, здійсненими судом відповідно до абзацу 4 частини 2 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства суд дійшов висновку про те, що розрахунок заявника по основному боргу не є вірним, сума коштів, що підлягає поверненню заявнику за попереднім договором складає 509 199,87 грн (41,5945 грн х 12 242 доларів США).

Таким чином здійснивши перерахунок основного боргу з повернення суми авансу судом встановлено, що сума основного боргу з повернення суми авансу становить 509 199,87 грн, які є обґрунтованими вимогами, в іншій частині вимоги з основного боргу у сумі 45 587,93 грн є безпідставними, в зв`язку з чим відхиляються судом.

Крім того заявником заявлені вимоги з 3% річних за період 01.07.2019 р. по 14.02.2024 р. у сумі 54 377,66 грн. Судом встановлено, що відповідно до долучених деталізованих розрахунків, заявлені вимоги з 3% інших у сумі 54 377,66 грн фактично нараховані за період з 27.07.2018 р. по 14.02.2024 р.

Правового обґрунтування нарахування заявлених вимог з 3% річних з 27.07.2018 р. по 02.08.2019 р. заявником не наведено. На підставі викладеного, керуючись положеннями пунктів 1, 3, 5 попереднього договору, частиною першою статті 253, частинами третьою, п`ятою статті 254 ЦК України, вимоги заявника по 3% річних за період з 27.07.2018 р. по 02.08.2019 р. у сумі 9 975,21 грн відхиляються судом, оскільки заявником визначено дату, з якої розпочалось прострочення повернення суми авансу без врахування положень статей 253, 254 ЦК України, пунктів 5 (яким сторонами узгоджено одномісячний строк для повернення коштів), 1, 3 попереднього договору, відповідно до яких прострочення повернення авансового платежу розпочалась з 03.08.2019 р. та вимоги у цій частині є безпідставними.

Здійснивши перерахунок 3% річних за період з 03.08.2019 р. по 14.02.2024 р. на прострочену суму встановлену судом (509 199,87 грн) встановлено, що розрахунок заявника є невірним, 3% річних за вказаний період становлять більшу суму (69 301,84 грн) ніж заявлено заявником, а відтак, з урахуванням приписів статті 14 ГПК України суд визнає грошові вимоги заявника до боржника з 3% річних у межах заявлених вимог за даний період у сумі 44 402,45 грн.

Правова позиція суду щодо застосування судом принципу jura novit curia аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_4 , а щодо та методики розрахунків аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_22 .

Боржником жодних доказів, що спростовують вимоги заявника суду не надано.

Таким чином суд реалізувавши принцип jura novit curia ("суд знає закони") надав правову кваліфікацію вимогам заявника відповідно до їх змісту. Заявлені вимоги в частині інфляційних втрат підлягають відхиленню як помилково сформульовані, натомість судом застосовано правильну кваліфікацію, та визначаючи суму основного боргу визнано курсову різницю відповідно до принципу jura novit curia ("суд знає закони").

Аргументи учасників справи судом ретельно вивчені та відхиляються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

Судом встановлено, що заявником було сплачено 6056,00 грн судового збору за подання до суду заяви про грошові вимоги до боржника, що підтверджено чеком від 03.05.2025 р. (Справа-замінник, а.с. 141).

Заява заявника надійшла до суду в паперовому вигляді через канцелярію суду засобами поштового зв`язку, що підтверджено документально (Справа-замінник, а.с. 142-143).

Відповідно до частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

На підставі статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", підпункту 10 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 6056,00 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.

Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом. Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

На підставі викладеного, частин другої, четвертої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, з огляду на обґрунтованість визначених судом вимог, враховуючи що вимоги ОСОБА_23 заявлені у заяві, яка подана до суду відповідно до приписів частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, та не погашені боржником, суд дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_23 підлягають визнанню частково, зокрема, підлягає визнанню та включенню до реєстру вимог до боржника конкурсна заборгованість за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 26.07.2018 р. в сумі 509 199,87 грн з повернення суми авансу (основний борг), 3% річних у сумі 44 402,45 грн, вимоги другої черги. В іншій частині вимоги відхиляються судом. Витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 6056,00 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Зважаючи на те, що вимоги ОСОБА_23 заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, її вимоги є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Розглянувши заяву ОСОБА_13 (надалі за текстом кредитор, заявник) про грошові вимоги кредитора до боржника від 16.06.2025 р. та матеріали справи, судом встановлено наступне.

17.06.2025 р. до господарського суду через систему "Електронний суд" від ОСОБА_13 надійшла Заява про грошові вимоги кредитора до боржника від 16.06.2025 р. № 2 (Т. 33, а.с. 95-109), в якій він просить суд визнати ОСОБА_13 кредитором з грошовими вимогами до боржника - ОСОБА_1 у сумі 1 160 339,01 грн; судові витрати покласти на боржника.

Судом встановлено, що заява ОСОБА_13 з вимогами до боржника від 16.06.2025 р. направлена до суду 16.06.2025 р., що підтверджено відміткою про формування заяви в системі "Електронний суд" на тексті заяви (Т. 33 а.с. 95); додаткові документи до заяви надійшли до суду засобами поштового зв`язку, - тобто вимоги заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання приписами частини першої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства; відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства вимоги заявника підлягають розгляду судом.

Заявлені вимоги обґрунтовані укладеним 12.11.2019 р. між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_13 (покупець) попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири, посвідченим нотаріально, зареєстрованим за № 2389.

Заявник вказує, що згідно п. 1 Попереднього договору у строк до 30.06.2020 р. продавець (боржник) зобов`язувався передати у власність покупця (заявника) з укладенням договору купівлі-продажу (основного договору), а покупець зобов`язався прийняти і оплатити нежитлове приміщення № 4, загальною площею 77,1 кв.м., збудоване на земельній ділянці, що розташована в АДРЕСА_15 , ціна продажу якого складала 685 720,00 грн, що на день укладання попереднього договору було еквівалентно 28 000,00 доларів США (п. 3 попереднього договору). Згідно п. 4 попереднього договору, на підтвердження намірів сторін заявник як покупець передав, а продавець (боржник) прийняв від покупця суму авансу у розмірі 685 620,00 грн, що на день укладання попереднього договору було еквівалентно 27 996,00 доларів США. У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором, продавець повинен повернути покупцю аванс у розмірі 685 620,00 грн, що на день укладання попереднього договору було еквівалентно 27 996,00 доларів США протягом одного місяця.

ОСОБА_13 вказує, що згідно попереднього договору строк виконання зобов`язання боржника щодо передачі майна кредитору у власність сплинув 30.06.2020 р. згідно умов попереднього договору, а строк повернення авансу сплинув 30.07.2020 р.

Заявник керуючись нормами частини 1 ст. 626, частини першої статті 635 ЦК України вказує, що станом на дату звернення до суду ним виконано обов`язок зі сплати авансу у вказаному розмірі, проте основний договір укладено не було, секцію № 1 не завершено будівництвом, не введено в експлуатацію, а приміщення не набули статусу нерухомого майна, авансовий платіж заявнику боржником не повернуто.

В зв`язку з наведеним, на підставі частини першої статті 629, частини другої статті 524, частин першої, другої статті 533 ЦК України заявник вказує, що оскільки у попередньому договорі визначено грошовий еквівалент сплаченого авансу в іноземній валюті, ним визначено суму, що підлягає поверненню у гривнях за офіційним курсом НБУ станом на 16.06.2025 р. (41,4466 грн за 1 долар США), а отже станом на дату подачі заяви заборгованість боржника перед заявником за попереднім договором становить 1 160 339,01 грн (41,4466 грн х 27 996 доларів США), в зв`язку з чим просить визнати заявлені ним вимоги.

Від боржника, керуючого реструктуризацією результатів розгляду вимог заявника до боржника до суду не надійшло.

Розглянувши заяву ОСОБА_13 , дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, матеріали справи, судом встановлено наступне.

Правовідносини між заявником та боржником за попереднім договором підлягають регулюванню в першу чергу нормами частин першої статей 1 та 2 Кодексу України з процедур банкрутства, частин першої, другої статті 11, частини першої, другої статті 202 та статті 509, частини першої статті 526, статті 599, частини першої статті 525, статтею 610, частини першої статті 626, статті 627, статті 628, частини першої статті 629, 635 (у відповідній редакції) Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що 12.11.2019 р. між ОСОБА_105 , який діяв від імені ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на підставі довіреності, посвідченої Михальченко М. М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 06.03.2019 р. за реєстровим № 755 (продавець) та ОСОБА_13 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_9 (покупець) було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири (надалі за текстом стосовно заяви ОСОБА_13 також "попередній договір").

Відповідно до пункту 1 вказаного договору, за цим договором у строк до 30.06.2020 р. продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити нежитлове приміщення № 4, загальною площею 77,1 кв.м., секція 1, збудованому на земельній ділянці площею 0,1009 га, кадастровий номер якої - :03:006:0021, що знаходиться в АДРЕСА_3 , та підключеному до центральних комунікацій (водопостачання та водовідведення, газопостачання та електроенергії), у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором.

Вказана земельна ділянка, на якій попереднім договором обумовлено розташування квартири в житловому будинку, яку продавець зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу на узгоджених умовах, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. 07.03.2017 р. за реєстровим № 1063, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 07.03.2017 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 (відповідно до пункту 2 попереднього договору).

Згідно з пунктом 3 вказаного попереднього договору, сторони домовилися про такі умови основного договору, в тому числі: продавець зобов`язується збудувати на вищевказаній земельній ділянці житловий будинок до 30.06.2020 р., в якому буде розташовуватись вказане нежитлове приміщення, яке згідно плану забудови земельної ділянки знаходиться на цокольному поверсі; договір купівлі-продажу нежитлового приміщення має бути нотаріально посвідчений не пізніше 30.06.2020 р.; ціна продажу 685 720,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 28 000,00 доларів США.

Згідно з пунктом четвертим попереднього договору, при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв від покупця суму авансу в розмірі 685 620,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 27 996,00 доларів США. Залишок суми у розмірі 100,00 грн покупець зобов`язується сплатити під час підписання основного договору.

У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу нежитлового приміщення у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу в 685 620,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 27 996,00 доларів США протягом одного місяця.

Згідно з пунктами 7, 14 попереднього договору, проект цього договору, складений нотаріусом з урахуванням умов, які є обов`язковими для такого роду договорів, а також умов, визначених та узгоджених сторонами, прочитаний ними та схвалений. Зі змістом ст. ст. 526 та 635 ЦК України сторони ознайомлені, проект цього договору відповідає волевиявленню сторін і ними схвалений, нез`ясованих питань у них немає.

Зазначений вище попередній договір від 12.11.2019 р. підписаний ОСОБА_106 від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності та ОСОБА_13 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Квінікадзе О. Б., зареєстрований за № 2389, номер спеціального бланку нотаріального документа НОВ 934308, що підтверджено документально (Т. 33, а.с. 88-89).

Повноваження ОСОБА_107 на укладення попереднього договору, отримання авансових платежів підтверджено копією довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. від 06.03.2019 р. № 755 (Справа-замінник, а.с. 371), яка чинна до 06.03.2024 р.

Отже, попереднім договором визначено термін побудови житлового будинку, в якому буде розташовуватись зазначене нежитлове приміщення: до 30.06.2020 р., термін передачі у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу нежитлового приміщення та для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, - не пізніше 30.06.2020 р.

Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Судом встановлено, що ОСОБА_13 при укладенні попереднього договору як покупець передав, а продавець прийняв від покупця суму авансу в розмірі 685 620,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 27 996,00 доларів США, про що прямо вказано у попередньому договорі (у пункті 4), та додатково підтверджено положеннями пунктів 7, 14 попереднього договору. Факт отримання уповноваженою особою боржника суми авансу підтверджується підписами сторін на цьому договорі.

Таким чином належними доказами підтверджено обставину одержання продавцем ОСОБА_1 (боржник) в особі представника від заявника на виконання попереднього договору грошових коштів у встановленому розмірі, що підтверджено п. 4 попереднього договору.

Заявник вказує, що в порушення умов попереднього договору (пунктів 1, 5) основний договір укладено не було, секцію № 1 не завершено будівництвом, не введено в експлуатацію, а приміщення не набули статусу нерухомого майна, авансовий платіж заявнику не повернуто.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Частина 1 статті 629 ЦК України, частина перша статті 525 ЦК України передбачають, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що основний договір, укладення якого обумовлено попереднім договором укладено не було, відповідно продаж обумовленого нежитлового приміщення, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу не відбулись в порушення умов пункту 1 попереднього договору. Докази повернення в порядку, встановленому п. 5 попереднього договору боржником заявнику отриманих за попереднім договором грошових коштів, суду не надано. Станом на поточну дату жодні зобов`язання продавцем відповідно до вказаного попереднього договору не виконані, доказів зворотного суду не надано.

Керуючись частинами першою, другою статті 570 ЦК України, правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), судом встановлено, що станом на дату розгляду заяви заявника основний договір не укладено; сплачені заявником кошти згідно попереднього договору не є завдатком, та згідно частини другої статті 570 ЦК України є авансом, який підлягає поверненню покупцю відповідно до умов попереднього договору.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

На підставі наведеного, статей 253, 254 ЦК України та пунктів 1, 3, 5 попереднього договору судом встановлено, що боржником прострочено виконання зобов`язання з передачі нежитлового приміщення, обумовленого попереднім договором у власність заявника з укладенням договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення. Так, останнім днем для укладання основного договору попереднім договором було обумовлено 30.06.2020 р. (п. 1 попереднього договору). Відповідно до частини першої статті 253 ЦК України, перебіг місячного строку для повернення суми авансу розпочався з наступного для після граничної дати для укладення основного договору, - з 01.07.2020 р. Відповідно до частини третьої статті 254 ЦК України, строк визначений місяцями спливає у відповідне число останнього місяця строку, - 01.08.2020 р.; прострочення повернення суми авансу розпочалось з 02.08.2020 р.

Таким чином в силу умов попереднього договору (пункту 5), частини 1 статті 629 ЦК України, частини першої статті 525, частини першої статті 526, частини першої статті 530 ЦК України у боржника як продавця виник обов`язок з повернення заявнику як покупцю суми авансу за попереднім договором, що є грошовим зобов`язанням в розумінні статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства.

Заявник вказує, що оскільки у попередньому договору визначено грошовий еквівалент сплаченого авансу в іноземній валюті, ним визначено суму, що підлягає поверненню у гривнях за офіційним курсом НБУ станом на 16.06.2025 р. (41,4466 грн за 1 долар США), а отже станом на дату подачі заяви заборгованість боржника перед заявником за попереднім договором становить 1 160 339,01 грн (41,4466 грн х 27 996 доларів США).

Як встановлено судом, у пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу нежитлового приміщення у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу в 685 620,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 27 996,00 доларів США протягом одного місяця.

За змістом статті 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Частинами першою, другою статті 533 ЦК України регламентовано, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Детально дослідивши вимоги заявника разом з поданими розрахунками, матеріали справи, керуючись нормами частини першої статті 626, частини першої статті 509, частини першої статті 627, частини першої статті 526, частини першої, другої статті 192, статті 524, частини першої, другої статті 533 ЦК України, статті 99 Конституції України, частин першої, другої статті 192 ЦК України судом встановлено, що умовами попереднього договору (пунктами 3-5) сторонами був визначений грошовий еквівалент в іноземній валюті доларах США.

Судом встановлено, що спеціального порядку визначення суми авансу у гривнях, яка підлягає поверненню продавцем покупцю, сторони в укладеному ними попередньому договорі не погодили.

В постанові від 05.12.2022 р. у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21) Верховний Суд підкреслив, за загальним правилом при наявності "валютного застереження", тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Верховний Суд в постанові від 11.09.2024 р. у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24) дійшов висновку про те, що одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами (п. 35).

Нормою частини другої статті 45 спеціального нормативно-правового акту з питань банкрутства - Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Заява заявником була подана до суду 16.06.2025 р., що підтверджено документально (Т. 33, а.с. 85).

Станом на 16.06.2025 р. офіційний курс гривні щодо долара США, встановлений Національним банком України становив 41,4466 грн за 1 дол. США (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=16.06.2025&period=daily).

За перерахунками основного боргу, здійсненими судом відповідно до абзацу 4 частини 2 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства суд дійшов висновку про те, що розрахунок заявника по основному боргу є вірним, сума коштів, що підлягає поверненню заявнику за попереднім договором (сума авансу) згідно п. 5 попереднього договору складає 1 160 339,01 грн (41,4466 грн х 27 996 доларів США), а отже вимоги заявника у цій частині є обґрунтованими та підлягають визнанню судом.

Боржником жодних доказів, що спростовують вимоги заявника суду не надано.

Правова позиція суду щодо методики розрахунків аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_22 .

Аргументи учасників справи судом ретельно вивчені та відхиляються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

Також заявник просить суд судові витрати покласти на боржника. На підтвердження вимоги заявник долучив платіжну квитанцію про сплату судового збору від 16.06.2025 р.

Дослідивши вказану вимогу судом встановлено наступне.

Відповідно до частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

Судом встановлено, що заявником було сплачено 6056,00 грн судового збору за подання до суду заяви про грошові вимоги до боржника, що підтверджено квитанцією від 16.06.2025 р. (Т. 33, а.с. 87). Крім того заявником долучено до матеріалів справи копію квитанції від 02.04.2025 р. та опису вкладення від 02.04.2025 р. про направлення заявником арбітражному керуючому позовної заяви ОСОБА_13 до ОСОБА_1 .

Заява заявника надійшла до господарського суду через систему "Електронний суд", що підтверджено документально (Т. 33, а.с. 85).

На підставі статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", підпункту 10 пункту 2 частини 2 статті 4, частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" суд дійшов висновку про те, що оскільки заява заявником була подана через систему "Електронний суд" в електронній формі, - відповідно до частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір", за даних обставин підлягає застосуванню коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Відповідно, судовий збір підлягав сплаті у сумі 4844,80 грн.

На підставі частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 4844,80 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторі. В зв`язку з викладеним досліджувана вимога заявника підлягає визнанню частково у сумі 4 844,80 грн, в іншій частині вимога відхиляється судом як безпідставна (у сумі 1211,20 грн).

Відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.

Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом. Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

На підставі викладеного, частин другої, четвертої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, з огляду на обґрунтованість визначених судом вимог, враховуючи що вимоги ОСОБА_13 заявлені у заяві, яка подана до суду відповідно до приписів частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, та не погашені боржником, суд дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_13 підлягають визнанню частково, зокрема, підлягає визнанню та включенню до реєстру вимог до боржника конкурсна заборгованість за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 12.11.2019 р. в сумі 1 160 339,01 грн з повернення суми авансу (основний борг), вимоги другої черги. Витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 4844,80 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів. В іншій частині вимоги відхиляються судом.

Зважаючи на те, що вимоги ОСОБА_13 заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, його вимоги є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Розглянувши заяву ОСОБА_9 (надалі за текстом кредитор, заявник) про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 08.05.2025 р. та матеріали справи, судом встановлено наступне.

12.05.2025 р. до господарського суду через канцелярію суду засобами поштового зв`язку від ОСОБА_9 надійшла Заява про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 08.05.2025 р. (Справа-замінник, а.с. 215-230), в якій вона просить суд визнати грошові вимоги кредитора ОСОБА_9 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 818 593,78 грн; грошові вимоги кредитора ОСОБА_9 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 818 593,78 грн включити до реєстру вимог кредиторів.

Судом встановлено, що заява ОСОБА_9 з вимогами до боржника від 08.05.2025 р. направлена до суду 08.05.2025 р., що підтверджено маркуванням Укрпошти на конверті, в якому надійшла заява заявниці до суду, про прийняття до відправлення, датоване 08.05.2025 р. (Справа-замінник, а.с. 230), - тобто вимоги заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання приписами частини першої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства; відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства вимоги заявниці підлягають розгляду судом.

Заявлені вимоги обґрунтовані укладеним 19.01.2021 р. між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_9 (покупець) попереднім договором купівлі-продажу квартири.

Заявник вказує, що згідно п. 1 Попереднього договору у строк до 30.08.2021 р. продавець зобов`язувався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_16 , ціна продажу якої складала 521 723,00 грн, що на момент укладання договору еквівалентно 18 500 доларів США згідно з курсом НБУ, встановленим на дату посвідчення цього договору (п. 3 попереднього договору). Згідно п. 4 попереднього договору, при укладанні цього договору на підтвердження намірів сторін заявниця як покупець передала, а продавець прийняв кошти в розмірі 521 723,00 грн. У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором (до 30.08.2021 р.), продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму в розмірі 521 723,00 грн.

Заявниця вказує, що станом на дату звернення до суду основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначені п. 5 попереднього договору, не повернуті.

В зв`язку з наведеним, керуючись нормами статей 1, 39, 45, 2, 122 Кодексу України з процедур банкрутства заявниця просить суд визнати її грошові вимоги до боржника у сумі 521 723,00 грн основного боргу. Крім того, на підставі статті 625 ЦК України заявниця просить суд визнати її грошові вимоги: нараховані за період з 20.01.2021 р. (як дати виникнення боргових зобов`язань) по 14.02.2024 р. збитки від інфляції у сумі 247 227,81 грн та 3% річних у сумі 49 642,96 грн за аналогічний період.

У заяві керуючого реструктуризацією Приходька Д. В. (обґрунтовані відомості щодо розгляду заяв кредиторів з грошовими вимогами до боржника) від 16.05.2025 р. б/№ (Справа-замінник, а.с. 328/2) останній повідомляє суд про те, що від ОСОБА_1 інформація щодо результатів розгляду заяви ОСОБА_9 не надходила. За результатами вивчення заяви ОСОБА_9 керуючий реструктуризацією вважає за можливе у разі прийняття судом рішення про визнання грошових вимог заявниці на підставі попереднього договору не посвідченого нотаріусом, до реєстру вимог кредиторів можуть бути включені грошові вимоги ОСОБА_9 у сумі 725 052,03 грн, яка складається з 521 723,00 грн сплаченого авансу, 164 864,47 грн інфляційних втрат, 38 464,56 грн 3% річних, до другої черги.

Від боржника результатів розгляду вимог заявниці до суду не надійшло.

Розглянувши заяву ОСОБА_9 , дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, матеріали справи, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що 19.01.2021 р. між ОСОБА_105 , який діяв від імені ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на підставі довіреності, посвідченої Михальченко М. М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 06.03.2019 р. за реєстровим № 755 (продавець) та ОСОБА_9 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_10 (покупець) було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири (надалі за текстом стосовно заяви ОСОБА_9 також "попередній договір").

Відповідно до пункту 1 вказаного договору, за цим договором у строк до 30.08.2021 р. продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_17 , загальною площею 32,5 кв.м., в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1009 га, кадастровий номер якої - :03:006:0021, що знаходиться в АДРЕСА_3 , у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором.

Вказана земельна ділянка, на якій попереднім договором обумовлено розташування квартири в житловому будинку, яку продавець зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу на узгоджених умовах, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. 07.03.2017 р. за реєстровим № 1063, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 07.03.2017 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 (відповідно до пункту 2 попереднього договору).

Згідно з пунктом 3 вказаного попереднього договору, сторони домовилися про такі умови основного договору, в тому числі: продавець зобов`язується збудувати на вищевказаній земельній ділянці житловий будинок до 30.08.2021 р., в якому буде розташовуватись вищезазначена квартира, яка згідно плану забудови земельної ділянки знаходиться на 4 поверсі; договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 30.08.2021 р.; ціна продажу 521 723,00 грн, що еквівалентно 18 500 доларів США.

Згідно з пунктом четвертим попереднього договору, при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв суму в розмірі 521 723,00 грн, що еквівалентно 18 500,00 доларів США.

У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму в розмірі 521 723,00 грн, що еквівалентно 18 500,00 доларів США.

Згідно з пунктами 7, 8, 10 попереднього договору, сторони вважають, що між ними досягнуто згоди щодо всіх істотних умов основного договору. Ці умови можуть бути змінені лише за взаємною згодою сторін. Цей договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами. Зміни та доповнення до цього договору, а також його розірвання оформляється у вигляді окремого договору.

Зазначений вище попередній договір від 19.01.2021 р. підписаний ОСОБА_106 від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності та ОСОБА_9 , що підтверджено документально (Справа-замінник, а.с. 220-221).

Повноваження Корніяша Р.В. на укладення попереднього договору, отримання авансових платежів підтверджено копією довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. від 06.03.2019 р. № 755 (Справа-замінник, а.с. 371), яка чинна до 06.03.2024 р.

Частинами 1, 2, 3 статті 635 Цивільного кодексу України (в ред. від 01.01.2021 р., чинної станом на 19.01.2021 р.) встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Статтею 205 ЦК України "Форма правочину. Способи волевиявлення" регламентовано форми правочинів.

Так, зазначеною статтею встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

В свою чергу абзацом першим частини першої статті 209 ЦК України "Нотаріальне посвідчення правочину" встановлено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Таким чином нотаріальне посвідчення правочинів у випадках встановлених законом є додатковою вимогою, проте не є формою правочинів.

Як встановлено судом, частиною першою статті 635 ЦК України встановлено вимогу укладення попереднього договору за формою, встановленою для основного договору, та дана норма не містить вимоги наслідування попереднім договором нотаріального засвідчення, якщо така вимога встановлена для основного договору.

Частиною першою статті 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Судом встановлено, що попередній договір укладений у письмовій формі. Вимоги з нотаріального посвідчення попереднього договору законом не встановлено.

Дослідивши зміст попереднього договору судом встановлено, що домовленості про нотаріальне посвідчення попереднього договору останнім не встановлювались.

Таким чином укладений попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири від 19.01.2021 р. відповідає за формою вимогам статті 635 ЦК України, яка в свою чергу не містить вимог наслідування попереднім договором нотаріального посвідчення, якщо така вимога встановлена для основного договору, яке (нотаріальне посвідчення) не є формою правочину, а отже, даний попередній договір від 19.01.2021 р. відповідає вимогам законодавства за укладеною формою.

Правовідносини між заявником та боржником за попереднім договором підлягають регулюванню в першу чергу нормами частин першої статей 1 та 2 Кодексу України з процедур банкрутства, частин першої, другої статті 11, частини першої, другої статті 202 та статті 509, частини першої статті 526, статті 599, частини першої статті 525, статтею 610, частини першої статті 626, статті 627, статті 628, частини першої статті 629, 635 (у відповідній редакції) Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що попереднім договором визначено термін побудови житлового будинку, в якому буде розташовуватись зазначена квартира: до 30.08.2021 р., термін передачі у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартири та для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, - не пізніше 30.08.2021 р.

Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 при укладенні попереднього договору передала, а продавець (боржник в особі представника) прийняв від покупця суму в розмірі 521 723,00 грн, що еквівалентно 18 500,00 доларів США, про що прямо вказано у попередньому договорі (у пункті 4). Факт отримання уповноваженою особою боржника вказаних коштів підтверджується підписами сторін на цьому договорі.

Таким чином належними доказами підтверджено факт одержання продавцем ОСОБА_1 (боржник) в особі представника від заявниці на виконання попереднього договору грошових коштів у встановленому розмірі, що підтверджено п. 4 попереднього договору.

Заявник вказує, що основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначений п. 5 попереднього договору, не повернуті.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Частина 1 статті 629 ЦК України, частина перша статті 525 ЦК України передбачають, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що основний договір, укладення якого обумовлено попереднім договором укладено не було, відповідно продаж обумовленої квартири, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири не відбулись в порушення умов пункту 1 попереднього договору. Докази повернення в порядку, встановленому п. 5 попереднього договору боржником заявнику отриманих за попереднім договором грошових коштів, суду не надано. Станом на поточну дату жодні зобов`язання продавцем відповідно до вказаного попереднього договору не виконані, доказів зворотного суду не надано.

Керуючись частинами першою, другою статті 570 ЦК України, правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), судом встановлено, що станом на дату розгляду заяви заявника основний договір не укладено; сплачені заявником кошти згідно попереднього договору не є завдатком, та згідно частини другої статті 570 ЦК України є авансом, який підлягає поверненню покупцю відповідно до умов попереднього договору.

Відповідно до частин першої, другої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Детально дослідивши умови попереднього договору суд дійшов висновку, що з п. 5 попереднього договору, в разі відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором - до 30.08.2021 р. (п. 1 попереднього договору) у випадках визначених п. 5, слідує негайне виконання обов`язку з повернення одержаної суми, що є авансом в розмірі 521 723,00 грн, що еквівалентно 18 500,00 доларів США.

На підставі наведеного, норм частини першої статті 526, частини першої статті 629 ЦК України, статей, 253 ЦК України (згідно якої перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок) та пунктів 1, 3, 5 попереднього договору судом встановлено, що боржником прострочено виконання зобов`язання з передачі квартири, обумовленої попереднім договором у власність заявниці з укладенням договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення, в зв`язку з чим 31.08.2021 р. закінчився обумовлений строк для повернення продавцем покупцю одержаної суми авансу, прострочення повернення якого наступило з 01.09.2021 р. Отже вимога заявника щодо визнання його кредитором боржника щодо основного боргу з повернення суми авансу є обґрунтованою.

Таким чином в силу умов попереднього договору (пунктів 5, 1), частини 1 статті 629 ЦК України, частини першої статті 525, частини першої статті 526, частини першої статті 530 ЦК України у боржника як продавця виник обов`язок з повернення заявнику як покупцю суми авансу за попереднім договором, що є грошовим зобов`язанням в розумінні статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства.

В свою чергу визначаючи суму основного боргу за попереднім договором судом встановлено, що у пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму в розмірі 521 723,00 грн, що еквівалентно 18 500,00 доларів США.

За змістом статті 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Частинами першою, другою статті 533 ЦК України регламентовано, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Детально дослідивши вимоги заявника разом з поданими розрахунками, матеріали справи, позицію керуючого реструктуризацією, керуючись нормами частини першої статті 626, частини першої статті 509, частини першої статті 627, частини першої статті 526, частини першої, другої статті 192, статті 524, частини першої, другої статті 533 ЦК України, статті 99 Конституції України, частин першої, другої статті 192 ЦК України судом встановлено, що умовами попереднього договору (пунктами 3-5) сторонами був визначений грошовий еквівалент в іноземній валюті доларах США.

Судом встановлено, що спеціального порядку визначення суми авансу у гривнях, яка підлягає поверненню продавцем покупцю, сторони в укладеному ними попередньому договорі не погодили.

В постанові від 05.12.2022 р. у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21) Верховний Суд підкреслив, за загальним правилом при наявності "валютного застереження", тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Верховний Суд в постанові від 11.09.2024 р. у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24) дійшов висновку про те, що одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами (п. 35).

Нормою частини другої статті 45 спеціального нормативно-правового акту з питань банкрутства - Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

У такому разі на підставі наведеного суд дійшов висновку про те, що до правовідносин за попереднім договором підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статей 524, частини другої 533 ЦК України, та сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням за п. 5 попереднього договору визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Крім повернення основного боргу, заявник на підставі частини другої статті 625 ЦК України просить суд визнати його грошові вимоги кредитора до боржника з інфляційних втрат та 3% річних.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, якою обґрунтовані вимоги заявника, - боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, - такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08.12.2022 р. у справі № 921/542/20 (п. 181).

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права (частина п`ята статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Детально дослідивши матеріали справи, характер правовідносин, що є предметом судового розгляду, суд дійшов висновку про те, що заявник на обґрунтування своїх вимог по попередньому договору, послався не ті норми права (ст. 625 ЦК України), що фактично регулюють спірні правовідносини щодо визначення розміру основного боргу та втрат від знецінення національної валюти внаслідок інфляції, що відновлюються еквівалентом іноземної валюти у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, в зв`язку з чим керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони"), правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові Великої від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) (пункти 80-86), у постанові від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц (Провадження N 14-20цс21), у постанові від 22.10.2024 р. у справі № 905/1571/23 (п. 49) суд дійшов висновку про те, що до правовідносин, що є предметом судового розгляду в межах заяви заявника підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статті 524, частини другої статті 533 ЦК України з урахуванням правових позицій Верховного Суду.

В зв`язку з наведеним оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, суд розглядає заявлені вимоги про визнання кредитором боржника по основному боргу та інфляційним втратам через застосування еквівалента іноземної валюти відповідно до умов попереднього договору та законодавства України в межах заявлених вимог по основному боргу та інфляційним втратам.

Наведене застосування судом принципу принципом jura novit curia відповідно до правової позиції Верховного Суду (постанова від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц) не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог; самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (що відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).

Щодо нарахування 3% річних, заявлених на підставі частини другої статті 625 ЦК України, судом встановлено, що оскільки спеціальною нормою Кодексу України з процедур банкрутства - частиною другою статті 45 визначено, що якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника, а зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, - три проценти річних від простроченої суми визначається від суми боргу, визначеного в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Заявником заявлено грошові вимоги з суми повернення сплачених коштів авансу у сумі 521 723,00 грн, по збиткам від інфляції у сумі 247 227,81 грн, що разом становить 768 950,81 грн.

Заява заявником була подана до суду 08.05.2025 р., що підтверджено документально (Справа-замінник, а.с. 230).

Станом на 08.05.2025 р. офіційний курс гривні щодо долара США, встановлений Національним банком України становив 41,4388 грн за 1 дол. США (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=08.05.2025&period=daily).

За перерахунками основного боргу, здійсненими судом відповідно до абзацу 4 частини 2 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства суд дійшов висновку про те, що розрахунок заявника по основному боргу не є вірним, сума коштів, що підлягає поверненню заявнику за попереднім договором складає 766 617,80 грн (41,4388 грн х 18 500 доларів США).

Таким чином здійснивши перерахунок основного боргу з повернення суми авансу судом встановлено, що сума основного боргу з повернення суми авансу становить 766 617,80 грн, які є обґрунтованими вимогами, в іншій частині вимоги з основного боргу у сумі 2 333,01 грн є безпідставними, в зв`язку з чим відхиляються судом.

Крім того заявником заявлені вимоги з 3% річних за період 20.01.2021 р. (як дати виникнення боргових зобов`язань боржника) по 14.02.2024 р. у сумі 49 642,96 грн.

На підставі викладеного, керуючись положеннями пунктів 1, 3, 5 попереднього договору, частиною першою статті 253, частинами третьою, п`ятою статті 254, ст. 530 ЦК України вимоги заявника по 3% річних за період з 20.01.2021 р. по 31.08.2021 р. у сумі 9 605,42 грн відхиляються судом, оскільки заявником визначено дату, з якої розпочалось прострочення повернення суми авансу без врахування положень пунктів 5, 1, 3 попереднього договору, статей 253, 254, 530 ЦК України, відповідно до яких прострочення повернення коштів боржником, що є авансом розпочалось з 01.09.2021 р. та вимоги у цій частині є безпідставними.

Здійснивши перерахунок 3% річних за період з 01.09.2021р. по 14.02.2024 р. на прострочену суму встановлену судом (766 617,80 грн) встановлено, що розрахунок заявника є невірним, 3% річних за вказаний період становлять більшу суму (56 511,94 грн) ніж заявлено заявником, а відтак, з урахуванням приписів статті 14 ГПК України суд визнає грошові вимоги заявника до боржника з 3% річних у межах заявлених вимог за даний період у сумі 40 037,54 грн.

Правова позиція суду щодо застосування судом принципу jura novit curia аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_4 , а щодо та методики розрахунків аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_22 .

Боржником жодних доказів, що спростовують вимоги заявника суду не надано.

Таким чином суд реалізувавши принцип jura novit curia ("суд знає закони") надав правову кваліфікацію вимогам заявника відповідно до їх змісту. Заявлені вимоги в частині інфляційних втрат підлягають відхиленню як помилково сформульовані, натомість судом застосовано правильну кваліфікацію, та визначаючи суму основного боргу визнано курсову різницю відповідно до принципу jura novit curia ("суд знає закони").

Аргументи учасників справи судом ретельно вивчені та відхиляються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

Судом встановлено, що заявником у заяві допущено арифметичну помилку, зокрема, сума заявлених вимог 521 723,00 грн основного боргу, 247 227,81 грн збитків від інфляції та 49 642,96 грн 3% річних фактично складає 818 653,77 грн, а не 818 653,78 грн як помилково заявлено заявником, в зв`язку з чим, вимога у сумі 0,01 грн відхиляється судом як безпідставна.

Судом встановлено, що заявником було сплачено 6056,00 грн судового збору за подання до суду заяви про грошові вимоги до боржника, що підтверджено квитанцією від 08.05.2025 р. (Справа-замінник, а.с. 219).

Заява заявника надійшла до суду в паперовому вигляді через канцелярію суду засобами поштового зв`язку, що підтверджено документально (Справа-замінник, а.с. 230).

Відповідно до частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

На підставі статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", підпункту 10 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 6056,00 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.

Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом. Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

На підставі викладеного, частин другої, четвертої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, з огляду на обґрунтованість визначених судом вимог, враховуючи що вимоги ОСОБА_9 заявлені у заяві, яка подана до суду відповідно до приписів частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, та не погашені боржником, суд дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_9 підлягають визнанню частково, зокрема, підлягає визнанню та включенню до реєстру вимог до боржника конкурсна заборгованість за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 19.01.2021 р. в сумі 766 617,80 грн з повернення суми авансу (основний борг), 3% річних у сумі 40 037,54 грн, вимоги другої черги. В іншій частині вимоги відхиляються судом. Витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 6056,00 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Зважаючи на те, що вимоги ОСОБА_9 заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, її вимоги є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Розглянувши заяву ОСОБА_25 (надалі за текстом кредитор, заявник) про грошові вимоги кредитора до боржника від 14.06.2025 р. та матеріали справи, судом встановлено наступне.

16.06.2025 р. до господарського суду через систему "Електронний суд" від ОСОБА_25 надійшла Заява про грошові вимоги кредитора до боржника від 14.06.2025 р. (Т. 33, а.с. 68-77), в якій вона просить суд визнати грошові вимоги кредитора ОСОБА_25 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 322 927,50 грн; грошові вимоги кредитора ОСОБА_25 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 322 927,50 грн включити до реєстру вимог кредиторів.

Судом встановлено, що заява ОСОБА_25 з вимогами до боржника від 14.06.2025 р. направлена до суду 14.06.2025 р., що підтверджено відміткою про формування заяви в системі "Електронний суд" на тексті заяви, а також квитанцією про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІТС (Т. 33 а.с. 68, 77), - тобто вимоги заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання приписами частини першої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства; відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства вимоги заявниці підлягають розгляду судом.

Заявлені вимоги обґрунтовані укладеним 14.08.2019 р. між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_25 (покупець) попереднім договором купівлі-продажу квартири.

Заявник вказує, що згідно п. 1 Попереднього договору у строк до 30.05.2020 р. продавець зобов`язувався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_18 , ціна продажу якої складала 27 000,00 доларів США (п. 3 попереднього договору). Згідно п. 4 попереднього договору, при укладанні цього договору на підтвердження намірів сторін заявниця як покупець передала, а продавець прийняв кошти в розмірі 12 842 долари США, що становить 322 927,50 грн по курсу НБУ станом на дату укладення договору. Заявниця вказує, що у пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором (до 30.05.2020 р.), продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму в розмірі 12 842 долари США.

Заявниця також вказує, що станом на дату звернення до суду основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначені п. 5 попереднього договору, не повернуті.

В зв`язку з наведеним, керуючись нормами статей 1, 39, 45, 2, 122 Кодексу України з процедур банкрутства заявниця просить суд визнати її грошові вимоги до боржника у сумі 322 927,50 грн заборгованості (основний борг), підкреслюючи, що попередній договір має ознаки розписки.

Від боржника, керуючого реструктуризацією результатів розгляду вимог заявника до боржника до суду не надійшло.

Розглянувши заяву ОСОБА_25 , дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, матеріали справи, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що 14.08.2019 р. між ОСОБА_105 , який діяв від імені ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на підставі довіреності, посвідченої Михальченко М. М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 10.03.2017 р. за реєстровим № 1143 (продавець) та ОСОБА_25 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_11 (покупець) було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_19 (54,7 кв.м.) (надалі за текстом стосовно заяви ОСОБА_25 також "попередній договір").

Відповідно до пункту 1 вказаного договору, за цим договором у строк до 30.05.2020 р. продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_20 , збудованому на земельній ділянці площею 0,1009 га, кадастровий номер якої - :03:006:0019, що знаходиться в АДРЕСА_3 , у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором.

Вказана земельна ділянка, на якій попереднім договором обумовлено розташування квартири в житловому будинку, яку продавець зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу на узгоджених умовах, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. 07.03.2017 р. за реєстровим № 1063, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 07.03.2017 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 (відповідно до пункту 2 попереднього договору).

Згідно з пунктом 3 вказаного попереднього договору, сторони домовилися про такі умови основного договору, в тому числі: продавець зобов`язується збудувати на вищевказаній земельній ділянці багатоквартирний житловий будинок до 30.05.2020 р., в якому буде розташовуватись вищезазначена квартира, яка згідно плану забудови земельної ділянки знаходиться на цокольному поверсі; договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 30.05.2020 р.; ціна продажу 27 000,00 доларів США.

Згідно з пунктом четвертим попереднього договору, при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату в розмірі 12 842,00 доларів США. Залишок суми 14 158 доларів США покупець зобов`язується сплатити під час підписання основного договору.

Згідно з пунктами 7, 8, 10 попереднього договору, сторони вважають, що між ними досягнуто згоди щодо всіх істотних умов основного договору. Ці умови можуть бути змінені лише за взаємною згодою сторін. Цей договір вважається укладеним і набуває чинності з моменту його підписання. Зміни та доповнення до цього договору, а також його розірвання оформляється у вигляді окремого договору.

Зазначений вище попередній договір від 14.08.2019 р. підписаний ОСОБА_106 від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності та ОСОБА_25 , що підтверджено документально (Т. 33, а.с. 74).

Частинами 1, 2, 3 статті 635 Цивільного кодексу України (в ред. від 28.02.20219 р., чинної станом на 14.08.2019 р.) встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Статтею 205 ЦК України "Форма правочину. Способи волевиявлення" регламентовано форми правочинів.

Так, зазначеною статтею встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

В свою чергу частиною першою статті 209 ЦК України "Нотаріальне посвідчення правочину" встановлено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Таким чином нотаріальне посвідчення правочинів у випадках встановлених законом є додатковою вимогою, проте не є формою правочинів.

Як встановлено судом, частиною першою статті 635 ЦК України встановлено вимогу укладення попереднього договору за формою, встановленою для основного договору, та дана норма не містить вимоги наслідування попереднім договором нотаріального посвідчення, якщо така вимога встановлена для основного договору.

Частиною першою статті 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Судом встановлено, що попередній договір укладений у письмовій формі. Вимоги з нотаріального посвідчення попереднього договору законом не встановлено.

Дослідивши зміст попереднього договору судом встановлено, що домовленості про нотаріальне посвідчення попереднього договору останнім не встановлювались.

Таким чином укладений попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири від 14.08.2019 р. відповідає за формою вимогам статті 635 ЦК України, яка в свою чергу не містить вимог наслідування попереднім договором нотаріального засвідчення, якщо така вимога встановлена для основного договору, яке (нотаріальне посвідчення) не є формою правочину, а отже, даний попередній договір від 14.08.2019 р. відповідає вимогам законодавства за укладеною формою.

Відповідно до частини першої статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В Постанові від 17.12.2021 р у справі № 908/793/20 Верховний Суд (https://reyestr.court.gov.ua/Review/102267094) погодився в з висновками першої інстанції, з якими погодився й суд апеляційної інстанції, відповідно до яких "згідно з частиною першою статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору, закріпленої у ст. 204 ЦК України, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню".

Судом встановлено, що від боржника заперечень вимог заявника до суду не надходило.

Правовідносини між заявником та боржником за попереднім договором підлягають регулюванню в першу чергу нормами частин першої статей 1 та 2 Кодексу України з процедур банкрутства, частин першої, другої статті 11, частини першої, другої статті 202 та статті 509, частини першої статті 526, статті 599, частини першої статті 525, статтею 610, частини першої статті 626, статті 627, статті 628, частини першої статті 629, 635 (у відповідній редакції) Цивільного кодексу України.

Попереднім договором визначено термін побудови житлового будинку, в якому буде розташовуватись зазначена квартира: до 30.05.2020 р., термін передачі у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартири та для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, - не пізніше 30.05.2020 р.

Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Судом встановлено, що ОСОБА_25 при укладенні попереднього договору на підтвердження намірів сторін як покупець передала, а продавець прийняв передоплату в розмірі 12 842,00 доларів США, про що прямо вказано у попередньому договорі (у пункті 4). Факт отримання уповноваженою особою боржника даних коштів від заявника підтверджується підписами сторін на цьому договорі.

Таким чином належними доказами підтверджено факт одержання продавцем ОСОБА_1 (боржник) в особі представника від заявниці на виконання попереднього договору грошових коштів у встановленому розмірі, що підтверджено п. 4 попереднього договору.

Заявник вказує, що основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначений п. 5 попереднього договору, не повернуті.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Частина 1 статті 629 ЦК України, частина перша статті 525 ЦК України передбачають, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що основний договір, укладення якого обумовлено попереднім договором укладено не було, відповідно продаж обумовленої квартири, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири не відбулись в порушення умов пункту 1 попереднього договору. Докази повернення в боржником заявнику отриманих за попереднім договором грошових коштів, суду не надано. Станом на поточну дату жодні зобов`язання продавцем відповідно до вказаного попереднього договору не виконані, доказів зворотного суду не надано.

Заявник просить суд визнати його грошові вимоги по основному з повернення сплачених за попереднім договором коштів у сумі 322 927,50 грн, що еквівалентно сплаченим за попереднім договором 12 842 доларам США при його укладанні.

Заявник у своїй заяві вказує, що у пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором (до 30.05.2020 р.), продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму в розмірі 12 842 долари США.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що дане посилання заявника не відповідає дійсним обставинам справи та пункт 5 попереднього договору і попередній договір в цілому не містять умови з вказаним заявником змістом.

За результатом змістовного аналізу попереднього договору судом встановлено, що останній не передбачає умови про повернення отриманих продавцем від покупця коштів за умов невиконання продавцем взятих на себе зобов`язань та за інших умов.

Керуючись частинами першою, другою статті 570 ЦК України, статтею 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), судом встановлено, що станом на дату розгляду заяви заявника основний договір не укладено; сплачені заявником кошти згідно попереднього договору не є завдатком, та згідно частини другої статті 570 ЦК України є авансом, що підлягає поверненню заявнику.

Водночас, відповідно до частини третьої статті 635 ЦК України, зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

З наведеного вбачається, що зобов`язання продавця за попереднім договором у встановлені останнім строки виконані не були (до 30.05.2020 р.), основний договір не укладено, та відповідно до частини третьої статті 635 ЦК України, зобов`язання, встановлене попереднім договором, припинилося; зв`язку з наведеним відповідно до частин першої, третьої статті 1212 ЦК України, сплачені заявником кошти є виконаним однією із сторін у зобов`язанні; кошти сплачені покупцем за попереднім договором є збереженими боржником без достатньої правової підстави, які боржник зобов`язаний повернути заявнику.

Суд дійшов висновку про те, що заявник на обґрунтування своїх вимог послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини щодо визнання кредитором з суми сплаченого авансу, в зв`язку з чим керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони"), суд дійшов висновку про те, що до даних правовідносин, підлягає застосуванню норма статті 1212 ЦК України.

Правова позиція суду щодо застосування судом принципу jura novit curia аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_4 .

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22 викладено правовий висновок щодо визначення моменту виникнення прострочення виконання зобов`язання з повернення безпідставно набутого майна на підставі статті 1212 ЦК України, зокрема Верховний Суд дійшов висновку (пункти 91,9 2) про те, що "у статті 1212 ЦК України врегульовані недоговірні відносини, коли особа набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно). З моменту безпідставного набуття такого майна або з моменту, коли підстава його набуття відпала, утримання особою такого майна є неправомірним. Тому зобов`язання з повернення потерпілому такого майна особа повинна виконати відразу після його безпідставного набуття або відпадіння підстави набуття цього майна. Норма частини другої статті 530 ЦК України до недоговірних зобов`язань з повернення безпідставно набутого майна згідно зі статтею 1212 ЦК України не застосовується".

З наведених норм убачається, що особа, яка набула майно (кошти) без достатньої правової підстави (або підстава набуття цього майна (коштів) згодом відпала), зобов`язана повернути набуте майно (кошти) потерпілому. Означене недоговірне зобов`язання виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання виникає в особи з моменту безпідставного отримання нею такого майна (коштів) або з моменту, коли підстава їх отримання відпала (висновок Верховного Суду, викладений у Постанові від 19.06.2024 р. р. у справі № 367/5875/14-ц).

На підставі наведеного, статей 253, 254 ЦК України та пунктів 1, 3, 5 попереднього договору судом встановлено, що боржником прострочено виконання зобов`язання з передачі квартири, обумовленої попереднім договором у власність заявниці з укладенням договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення. Так, останнім днем для укладання основного договору попереднім договором було обумовлено 30.05.2020 р. (п. 1 попереднього договору), після сплину якого підстава набуття коштів боржником від заявника відпала, які боржник мав повернути відповідно до частин третьої, п`ятої статті 254 ЦК України 01.06.2020 р., оскільки 31.05.2020 р. було неділею, вихідним днем.

За змістом статті 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Частинами першою, другою статті 533 ЦК України регламентовано, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Нормою частини другої статті 45 спеціального нормативно-правового акту з питань банкрутства - Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Відповідно до пункту 4 попереднього договору заявником боржнику кошти були сплачені у доларах США.

Заява заявником була подана до суду 14.06.2025 р., що підтверджено документально (Т. 33, а.с. 68, 76).

Станом на 14.06.2025 р. офіційний курс гривні щодо долара США, встановлений Національним банком України становив 41,4880 грн за 1 дол. США (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=14.06.2025&period=daily).

За перерахунками основного боргу, здійсненими судом відповідно до абзацу 4 частини 2 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства суд дійшов висновку про те, що розрахунок заявника по основному боргу не є вірним, сума коштів, що підлягає поверненню заявнику за попереднім договором складає 532 788,90 грн (41,4880 грн х 12 842 доларів США).

Таким чином здійснивши перерахунок основного боргу з повернення суми авансу судом встановлено, що сума основного боргу з повернення суми авансу становить більшу суму ніж заявлено заявником (532 788,90 грн), а відтак, з урахуванням приписів статті 14 ГПК України суд визнає грошові вимоги заявника до боржника з повернення суми сплаченого авансу у межах заявлених вимог у сумі 322 927,50 грн.

Боржником жодних доказів, що спростовують вимоги заявника суду не надано.

Таким чином суд реалізувавши принцип jura novit curia ("суд знає закони") надав правову кваліфікацію вимогам заявника відповідно до їх змісту. В зв`язку з наведеним, вимоги заявника з визнання заявлених вимог у заявлений заявником спосіб відхиляються судом як помилково сформульовані, натомість судом застосовано вищенаведену правильну кваліфікацію відповідно до принципу jura novit curia відповідно до статті 1212 ЦК України ("суд знає закони").

Аргументи учасників справи судом ретельно вивчені та відхиляються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

Судом встановлено, що заявником було сплачено 6056,00 грн судового збору за подання до суду заяви про грошові вимоги до боржника, що підтверджено квитанцією від 14.06.2025 р. (Т. 33, а.с. 70).

Заява заявника надійшла до суду через систему "Електронний суд" в електронній формі, що підтверджено документально, в тому числі відміткою про таке на тексті заяви.

Відповідно до частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

На підставі статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", підпункту 10 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" суд дійшов висновку про те, що оскільки заява заявником була подана через систему "Електронний суд" в електронній формі, відповідно до частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за даних обставин підлягає застосуванню коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору, відповідно, судовий збір підлягав сплаті у сумі 4844,80 грн. На підставі частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 4844,80 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.

Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом. Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

На підставі викладеного, частин другої, четвертої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, з огляду на обґрунтованість визначених судом вимог, враховуючи що вимоги ОСОБА_25 заявлені у заяві, яка подана до суду відповідно до приписів частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, та не погашені боржником, суд дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_25 підлягають визнанню частково, зокрема, підлягає визнанню та включенню до реєстру вимог до боржника конкурсна заборгованість за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_19 (54,7 кв.м.) від 14.08.2019 р. в сумі 322 927,50 грн з повернення суми сплаченого авансу (основний борг), вимоги другої черги. В іншій частині вимоги відхиляються судом. Витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 4844,80 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Зважаючи на те, що вимоги ОСОБА_25 заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, її вимоги є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Розглянувши заяву ОСОБА_108 (надалі за текстом кредитор, заявник) про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 05.05.2025 р. та матеріали справи, судом встановлено наступне.

07.05.2025 р. до господарського суду через канцелярію суду засобами поштового зв`язку від ОСОБА_108 надійшла Заява про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 05.05.2025 р. (Справа-замінник, а.с.177-192), в якій вона просить суд визнати грошові вимоги кредитора ОСОБА_30 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 758 149,86 грн; грошові вимоги кредитора ОСОБА_30 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 758 149,86 грн включити до реєстру вимог кредиторів.

Судом встановлено, що заява ОСОБА_30 з вимогами до боржника від 05.05.2025 р. направлена до суду 05.05.2025 р., що підтверджено описом вкладення поштового відправлення, який надійшов до суду у конверті разом з заявою заявниці, скріплений штампом Укрпошти, датованим 05.05.2025 р., а також маркуванням Укрпошти на вказаному конверті про прийняття до відправлення, датоване 05.05.2025 р. (Справа-замінник, а.с. 191, 192), - тобто вимоги заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання приписами частини першої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства; відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства вимоги заявниці підлягають розгляду судом.

Заявлені вимоги обґрунтовані укладеним 11.11.2018 р. між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_30 (покупець) попереднім договором купівлі-продажу квартири.

Заявник вказує, що згідно п. 1 Попереднього договору у строк до 30.01.2019 р. продавець зобов`язувався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_21 , ціна продажу якої складала 421 500,00 грн (п. 3 попереднього договору). Згідно п. 4 попереднього договору, при укладанні цього договору на підтвердження намірів сторін заявниця як покупець передала, а продавець прийняв кошти в розмірі 421 500,00 грн. У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором (до 30.01.2019 р.), продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму в розмірі 421 500,00 грн протягом одного місяця з дня настання вказаних обставин.

Заявниця вказує, що станом на дату звернення до суду основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначені п. 5 попереднього договору, не повернуті.

В зв`язку з наведеним, керуючись нормами статей 1, 39, 45, 2, 122 Кодексу України з процедур банкрутства заявниця просить суд визнати її грошові вимоги до боржника у сумі 421 500,00 грн основного боргу. Крім того, на підставі статті 625 ЦК України заявниця просить суд визнати її грошові вимоги: за невиконаними зобов`язаннями згідно попереднього договору за період з 12.11.2018 р. по 14.02.2024 р. збитки від інфляції у сумі 270 137,96 грн та 3% річних у сумі 66 511,90 грн, нараховані за аналогічний період.

Від боржника, керуючого реструктуризацією результатів розгляду вимог заявника до боржника до суду не надійшло.

Розглянувши заяву ОСОБА_30 , дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, матеріали справи, судом встановлено наступне.

Так, судом встановлено, що 11.11.2018 р. між ОСОБА_102 , який діяв від імені ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на підставі довіреності, посвідченої Михальченко М.М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 10.03.2017 р. за реєстровим № 1143 (продавець) та ОСОБА_109 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_12 (покупець) було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири (надалі за текстом стосовно заяви ОСОБА_30 також "попередній договір").

Відповідно до пункту 1 вказаного договору, за цим договором у строк до 30.01.2019 р. продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_22 , загальною площею 27,0 кв.м., в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1009 га, кадастровий номер якої - :03:006:0021, що знаходиться в АДРЕСА_3 , у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором.

Вказана земельна ділянка, на якій попереднім договором обумовлено розташування квартири в житловому будинку, яку продавець зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу на узгоджених умовах, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. 07.03.2017 р. за реєстровим № 1063, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 07.03.2017 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 (відповідно до пункту 2 попереднього договору).

Згідно з пунктом 3 вказаного попереднього договору, сторони домовилися про такі умови основного договору, в тому числі: продавець зобов`язується збудувати на вищевказаній земельній ділянці житловий будинок до 30.01.2019 р., в якому буде розташовуватись вищезазначена квартира, яка згідно плану забудови земельної ділянки знаходиться на 4 поверсі; договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 30.01.2019 р.; ціна продажу - 421 500,00 грн, що еквівалентно 15 000 доларів США.

Згідно з пунктом четвертим попереднього договору, при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв суму в розмірі 421 500,00 грн, що еквівалентно 15 000 доларів США.

У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму в розмірі 421 500,00 грн, що еквівалентно 15 000 доларів США.

Згідно з пунктами 7, 8, 10 попереднього договору, сторони вважають, що між ними досягнуто згоди щодо всіх істотних умов основного договору. Ці умови можуть бути змінені лише за взаємною згодою сторін. Цей договір вважається укладений з моменту його підписання сторонами. Зміни та доповнення до цього договору, а також його розірвання оформляється у вигляді окремого договору.

Зазначений вище попередній договір від 11.11.2018 р. підписаний Саченко О.О. від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності та ОСОБА_30 , що підтверджено документально (Справа-замінник, а.с. 185-186).

Повноваження Саченка О.О. на укладення попереднього договору, отримання грошей підтверджено копією довіреності, посвідченої Михальченко М.М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області № 1143 від 10.03.2017 (Справа-замінник, а.с. 372-373), яка чинна до 10.03.2022 р.

Частинами 1, 2, 3 статті 635 Цивільного кодексу України (надалі "ЦК України") (в ред. від 02.10.2018 р., чинної станом на 11.11.2018 р.) встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Статтею 205 ЦК України "Форма правочину. Способи волевиявлення" регламентовано форми правочинів.

Так, зазначеною статтею встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

В свою чергу частиною першою статті 209 ЦК України "Нотаріальне посвідчення правочину" встановлено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Таким чином нотаріальне посвідчення правочинів у випадках встановлених законом є додатковою вимогою, проте не є формою правочинів.

Як встановлено судом, частиною першою статті 635 ЦК України встановлено вимогу укладення попереднього договору за формою, встановленою для основного договору, та дана норма не містить вимоги наслідування попереднім договором нотаріального посвідчення, якщо така вимога встановлена для основного договору.

Частиною першою статті 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Попередній договір укладений у письмовій формі. Вимоги з нотаріального посвідчення попереднього договору законом не встановлено.

Дослідивши зміст попереднього договору судом встановлено, що домовленості про нотаріальне посвідчення попереднього договору останнім не встановлювались.

Таким чином укладений попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири від 11.11.2018 р. відповідає за формою вимогам статті 635 ЦК України, яка в свою чергу не містить вимог наслідування попереднім договором нотаріального засвідчення, якщо така вимога встановлена для основного договору, яке (нотаріальне посвідчення) не є формою правочину, а отже, даний попередній договір відповідає вимогам законодавства за укладеною формою.

Правовідносини між заявником та боржником за попереднім договором підлягають регулюванню в першу чергу нормами частин першої статей 1 та 2 Кодексу України з процедур банкрутства, частин першої, другої статті 11, частини першої, другої статті 202 та статті 509, частини першої статті 526, статті 599, частини першої статті 525, статтею 610, частини першої статті 626, статті 627, статті 628, частини першої статті 629, 635 (у відповідній редакції) Цивільного кодексу України.

Отже, попереднім договором визначено термін побудови житлового будинку, в якому буде розташовуватись зазначена квартира: до 30.01.2019 р., термін передачі у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартири та для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, - не пізніше 30.01.2019 р.

Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Судом встановлено, що ОСОБА_30 11.11.2018 р. при укладенні попереднього договору передала, а продавець (боржник в особі представника) прийняв від покупця суму в розмірі 421 500,00 грн, що еквівалентно 15 000 доларів США, про що прямо вказано у попередньому договорі (у пункті 4). Факт отримання уповноваженою особою боржника вказаних коштів підтверджується підписами сторін на цьому договорі.

Таким чином належними доказами підтверджено факт одержання продавцем ОСОБА_1 (боржник) в особі представника, від заявниці на виконання попереднього договору грошових коштів у встановленому розмірі, що підтверджено п. 4 попереднього договору.

Заявник вказує, що основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначений п. 5 попереднього договору, не повернуті.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Частина 1 статті 629 ЦК України, частина перша статті 525 ЦК України передбачають, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що основний договір, укладення якого обумовлено попереднім договором укладено не було, відповідно продаж обумовленої квартири, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири не відбулись в порушення умов пункту 1 попереднього договору. Докази повернення в порядку, встановленому п. 5 попереднього договору боржником заявнику отриманих за попереднім договором грошових коштів, суду не надано. Станом на поточну дату жодні зобов`язання продавцем відповідно до вказаного попереднього договору не виконані, доказів зворотного суду не надано.

Керуючись частинами першою, другою статті 570 ЦК України, правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), судом встановлено, що станом на дату розгляду заяви заявника основний договір не укладено; сплачені заявником кошти згідно попереднього договору не є завдатком, та згідно частини другої статті 570 ЦК України є авансом, який підлягає поверненню покупцю відповідно до умов попереднього договору.

В свою чергу заявник в обґрунтування заявлених вимог вказує що у пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором (до 30.01.2019 р.), продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму в розмірі 421 500,00 грн протягом одного місяця з дня настання вказаних обставин.

Дослідивши умови попереднього договору судом встановлено, що вказані посилання заявника на те, що кошти поверненні бути повернуті протягом одного місяця з дня настання вказаних обставин не відповідають умовам попереднього договору.

Відповідно до частин першої, другої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Детально дослідивши умови попереднього договору суд дійшов висновку, що з п. 5 попереднього договору, в разі відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором - до 30.01.2019 р. (п. 1 попереднього договору) у випадках визначених п. 5, слідує негайне виконання обов`язку з повернення одержаної суми, що є авансом в розмірі 421 500,00 грн, що еквівалентно 15 000 доларів США.

На підставі наведеного, норм частини першої статті 526, частини першої статті 629 ЦК України, частини першої статті 253 ЦК України (згідно якої перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок) та пунктів 1, 3, 5 попереднього договору судом встановлено, що боржником прострочено виконання зобов`язання з передачі квартири, обумовленої попереднім договором у власність заявниці з укладенням договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення, в зв`язку з чим 31.01.2019 р. закінчився обумовлений строк для повернення продавцем покупцю одержаної суми авансу, прострочення повернення якого наступило з 01.02.2019 р. Отже вимога заявника щодо визнання його кредитором боржника щодо основного боргу з повернення суми авансу є обґрунтованою.

Таким чином в силу умов попереднього договору (пунктів 5, 1), частини 1 статті 629 ЦК України, частини першої статті 525, частини першої статті 526, статті 530 ЦК України у боржника як продавця виник обов`язок з повернення заявнику як покупцю суми авансу за попереднім договором, що є грошовим зобов`язанням в розумінні статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства.

Розглядаючи вимогу заявника по основному боргу судом встановлено наступне.

Як зазначено, у пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму в розмірі 421 500,00 грн, що еквівалентно 15 000 доларів США.

За змістом статті 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Частинами першою, другою статті 533 ЦК України регламентовано, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Детально дослідивши вимоги заявника разом з поданими розрахунками, матеріали справи, керуючись нормами частини першої статті 626, частини першої статті 509, частини першої статті 627, частини першої статті 526, частини першої, другої статті 192, статті 524, частини першої, другої статті 533 ЦК України, статті 99 Конституції України, частин першої, другої статті 192 ЦК України судом встановлено, що умовами попереднього договору (пунктами 3-5) сторонами був визначений грошовий еквівалент в іноземній валюті доларах США.

Судом встановлено, що спеціального порядку визначення суми авансу у гривнях, яка підлягає поверненню продавцем покупцю, сторони в укладеному ними попередньому договорі не погодили.

В постанові від 05.12.2022 р. у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21) Верховний Суд підкреслив, за загальним правилом при наявності "валютного застереження", тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Верховний Суд в постанові від 11.09.2024 р. у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24) дійшов висновку про те, що одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами (п. 35).

Нормою частини другої статті 45 спеціального нормативно-правового акту з питань банкрутства - Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

У такому разі на підставі наведеного суд дійшов висновку про те, що до правовідносин за попереднім договором підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статей 524, частини другої 533 ЦК України, та сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням за п. 5 попереднього договору визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Крім повернення основного боргу, заявник на підставі частини другої статті 625 ЦК України просить суд визнати його грошові вимоги кредитора до боржника з інфляційних втрат та 3% річних.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, якою обґрунтовані вимоги заявника, - боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, - такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08.12.2022 р. у справі № 921/542/20 (п. 181).

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права (частина п`ята статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Детально дослідивши матеріали справи, характер правовідносин, що є предметом судового розгляду, суд дійшов висновку про те, що заявник на обґрунтування своїх вимог по попередньому договору, послався не ті норми права (ст. 625 ЦК України), що фактично регулюють спірні правовідносини щодо визначення розміру основного боргу та втрат від знецінення національної валюти внаслідок інфляції, що відновлюються еквівалентом іноземної валюти у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, в зв`язку з чим керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони"), правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові Великої від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) (пункти 80-86), у постанові від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц (Провадження N 14-20цс21), у постанові від 22.10.2024 р. у справі № 905/1571/23 (п. 49) суд дійшов висновку про те, що до правовідносин, що є предметом судового розгляду в межах заяви заявника підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статті 524, частини другої статті 533 ЦК України з урахуванням правових позицій Верховного Суду.

В зв`язку з наведеним оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, суд розглядає заявлені вимоги про визнання кредитором боржника по основному боргу та інфляційним втратам через застосування еквівалента іноземної валюти відповідно до умов попереднього договору та законодавства України в межах заявлених вимог по основному боргу та інфляційним втратам.

Наведене застосування судом принципу принципом jura novit curia відповідно до правової позиції Верховного Суду (постанова від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц) не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог; самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (що відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).

Щодо нарахування 3% річних, заявлених на підставі частини другої статті 625 ЦК України, судом встановлено, що оскільки спеціальною нормою Кодексу України з процедур банкрутства - частиною другою статті 45 визначено, що якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника, а зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, - три проценти річних від простроченої суми визначається від суми боргу, визначеного в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Заявником заявлено грошові вимоги з суми повернення сплаченого ним авансу у сумі 421 500,00 грн, по збиткам від інфляції - у сумі 270 137,96 грн, що разом становить 691 637,96 грн.

Заява заявником була подана до суду 05.05.2025 р., що підтверджено документально (Справа-замінник, а.с. 182).

Станом на 05.05.2025 р. офіційний курс гривні щодо долара США, встановлений Національним банком України становив 41,7091 грн за 1 дол. США (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=05.05.2025&period=daily).

За перерахунками основного боргу, здійсненими судом відповідно до абзацу 4 частини 2 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства суд дійшов висновку про те, що розрахунок заявника по основному боргу не є вірним, сума коштів, що підлягає поверненню заявнику за попереднім договором складає 625 636,50 грн (41,7091 грн х 15 000 доларів США).

Таким чином здійснивши перерахунок основного боргу з повернення суми сплаченого авансу судом встановлено, що сума основного боргу з повернення суми авансу становить 625 636,50 грн, які є обґрунтованими вимогами, в іншій частині вимоги з основного боргу у сумі 66 001,46 грн є безпідставними, в зв`язку з чим відхиляються судом.

Крім того заявником заявлені вимоги з 3% річних, нараховані за період 12.11.2018 р. як з моменту виникнення боргових зобов`язань, по 14.02.2024 р. у сумі 66 511,90 грн.

На підставі викладеного, керуючись положеннями пунктів 1, 3, 5 попереднього договору, частиною першою статті 253, статтею 530 ЦК України, вимоги заявника по 3% річних за період з 12.11.2018 р. по 31.01.2019 р. у сумі 2 806,15 грн відхиляються судом, оскільки заявником визначено дату, з якої розпочалось прострочення повернення суми авансу без врахування положень статей 530, 253 ЦК України, пунктів 5, 1, 3 попереднього договору, відповідно до яких прострочення повернення авансового платежу розпочалась з 01.02.2019 р. та вимоги у цій частині є безпідставними.

Здійснивши перерахунок 3% річних за період з 01.02.2020 р. по 14.02.2024 р. на прострочену суму встановлену судом (625 636,50 грн) встановлено, що розрахунок заявника є невірним, 3% річних за вказаний період становлять більшу суму (94 559,06 грн) ніж заявлено заявником, а відтак, з урахуванням приписів статті 14 ГПК України суд визнає грошові вимоги заявника до боржника з 3% річних у межах заявлених вимог за даний період у сумі 63 705,75 грн.

Правова позиція суду щодо застосування судом принципу jura novit curia аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_4 , а щодо та методики розрахунків аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_22 .

Боржником жодних доказів, що спростовують вимоги заявника суду не надано.

Таким чином суд реалізувавши принцип jura novit curia ("суд знає закони") надав правову кваліфікацію вимогам заявника відповідно до їх змісту. Заявлені вимоги в частині інфляційних втрат підлягають відхиленню як помилково сформульовані, натомість судом застосовано правильну кваліфікацію, та визначаючи суму основного боргу визнано курсову різницю відповідно до принципу jura novit curia ("суд знає закони").

Аргументи учасників справи судом ретельно вивчені та відхиляються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

Судом встановлено, що заявником було сплачено 6056,00 грн судового збору за подання до суду заяви про грошові вимоги до боржника, що підтверджено квитанцією від 05.05.2025 р. (Справа-замінник, а.с. 192).

Заява заявника надійшла до суду в паперовому вигляді через канцелярію суду засобами поштового зв`язку, що підтверджено документально (Справа-замінник, а.с. 191-192).

Відповідно до частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

На підставі статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", підпункту 10 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 6056,00 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.

Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом. Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

На підставі викладеного, частин другої, четвертої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, з огляду на обґрунтованість визначених судом вимог, враховуючи що вимоги ОСОБА_30 заявлені у заяві, яка подана до суду відповідно до приписів частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, та не погашені боржником, суд дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_30 підлягають визнанню частково, зокрема, підлягає визнанню та включенню до реєстру вимог до боржника конкурсна заборгованість за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 11.11.2018 р. в сумі 625 636,50 грн з повернення суми сплаченого авансу (основний борг), 3% річних у сумі 63 705,75 грн, вимоги другої черги. В іншій частині вимоги відхиляються судом. Витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 6056,00 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Зважаючи на те, що вимоги ОСОБА_30 заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, її вимоги є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Розглянувши заяву ОСОБА_110 (надалі за текстом кредитор, заявник) про грошові вимоги кредитора до боржника від 09.07.2025 р. та матеріали справи, судом встановлено наступне.

До господарського суду через систему "Електронний суд" від ОСОБА_110 надійшла Заява про грошові вимоги кредитора до боржника від 09.07.2025 р. (Т. 34, а.с. 184-199), в якій вона просить суд визнати грошові вимоги кредитора ОСОБА_111 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 842 288,08 грн; грошові вимоги кредитора ОСОБА_111 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 842 288,08 грн включити до реєстру вимог кредиторів.

Судом встановлено, що заява ОСОБА_111 з вимогами до боржника від 09.07.2025 р. направлена до суду 09.07.2025 р., що підтверджено відміткою про формування заяви в системі "Електронний суд" на тексті заяви та квитанцією про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІТС № 3945335 від 09.07.2025 р. (Т. 34 а.с. 184, 199), - тобто вимоги заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання приписами частини першої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства; відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства вимоги заявника підлягають розгляду судом.

Заявлені вимоги обґрунтовані укладеним 02.11.2017 р. між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_111 (покупець) попереднім договором купівлі-продажу квартири, посвідченим нотаріально, зареєстрованим за № 2895.

Заявник вказує, що згідно п. 1 Попереднього договору у строк до 30.06.2018 р. продавець зобов`язувався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_23 , та підключеному до центральних комунікацій (водопостачання, водовідведення, газопостачання та електроенергії), ціна продажу якої складала 490 280,00 грн (п. 3 попереднього договору). Згідно п. 4 попереднього договору, при укладанні цього договору на підтвердження намірів сторін заявник як покупець передав, а продавець прийняв кошти в розмірі 320 000,00 грн, де ОСОБА_112 підкреслює, що зазначене прямо підтверджується п. 4 попереднього договору про укладання договору купівлі-продажу квартири від 02.11.2017 р.).

Також заявник вказує, що 31.07.2018 р. ОСОБА_111 як покупець передала, а продавець ОСОБА_1 , в інтересах і від імені якої діяв ОСОБА_103 , прийняв 156 220,00 грн, на підтвердження чого заявником долучено до заяви нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_103 , що діяв в інтересах ОСОБА_1 від 31.07.2018 р. зареєстровану нотаріусом за № 2470.

У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором (до 30.06.2018 р.), продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу.

Заявник вказує, що станом на дату звернення до суду основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначені п. 5 попереднього договору, не повернуті.

В зв`язку з наведеним, керуючись нормами статей 1, 39, 45, 2, 122 Кодексу України з процедур банкрутства, позицією Верховного Суду, висвітленої у постанові від 18.03.2020 р. у справі № 643/20458/17-ц (згідно якої, як вказує заявник, на підставі попереднього договору між сторонами виникло грошове зобов`язання, невиконання якого зумовлює застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України), заявник просить суд визнати його грошові вимоги до боржника: у сумі 320 000,00 грн основного боргу, 156 220,00 грн основного боргу. Крім того, на підставі статті 625 ЦК України заявниця просить суд визнати її грошові вимоги за невиконаними зобов`язаннями згідно попереднього договору за період з 01.07.2018 р. (як вказує заявник з моменту виникнення боргових зобов`язань ОСОБА_1 перед кредитором) по 14.02.2024 р. збитки від інфляції у загальній сумі 286 061,72 грн (які складаються з: нарахованих на суму 320 000,00 грн за період з 01.07.2018 р. по 14.02.2024 р. у сумі 176 629,77 грн та на суму 156 220,00 грн за період з 31.07.2018 р. по 14.02.2024 р. у сумі 109 431,95 грн) та 3% річних у загальній сумі 80 006,36 грн (які складаються з: нарахованих на суму 320 000,00 грн за період з 01.07.2018 р. по 14.02.2024 р. у сумі 54 019,78 грн та на суму 156 220,00 грн за період з 31.07.2018 р. по 14.02.2024 р. у сумі 25 986,58 грн)).

Від боржника, керуючого реструктуризацією результатів розгляду вимог заявника до боржника до суду не надійшло.

Розглянувши заяву ОСОБА_111 , дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, матеріали справи, судом встановлено наступне.

Правовідносини між заявником та боржником за попереднім договором підлягають регулюванню в першу чергу нормами частин першої статей 1 та 2 Кодексу України з процедур банкрутства, частин першої, другої статті 11, частини першої, другої статті 202 та статті 509, частини першої статті 526, статті 599, частини першої статті 525, статтею 610, частини першої статті 626, статті 627, статті 628, частини першої статті 629, 635 (у відповідній редакції) Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що 02.11.2017 р. між ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 (продавець) та ОСОБА_113 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_13 (покупець) було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири (надалі за текстом стосовно заяви ОСОБА_111 також "попередній договір").

Відповідно до пункту 1 вказаного договору, за цим договором у строк до 30.06.2018 р. продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_24 , загальною площею 41,2 кв.м., в житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1002 га, кадастровий номер якої - :03:006:0020, що знаходиться в АДРЕСА_25 , та підключеному до центральних комунікацій (водопостачання та водовідведення, газопостачання та електроенергії), у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором.

Вказана земельна ділянка, на якій попереднім договором обумовлено розташування квартири в житловому будинку, яку продавець зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу на узгоджених умовах, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М. М. 07.03.2017 р. за реєстровим № 1059, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 07.03.2017 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 (відповідно до пункту 2 попереднього договору).

Згідно з пунктом 3 вказаного попереднього договору, сторони домовилися про такі умови основного договору, в тому числі: продавець зобов`язується збудувати на вищевказаній земельній ділянці житловий будинок до 30.06.2018 р., в якому буде розташовуватись вищезазначена квартира, яка згідно плану забудови земельної ділянки знаходиться на 9 поверсі; договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 30.06.2018 р.; ціна продажу 490 280,00 грн, що на момент укладання договору еквівалентно 18 254,00 долари США.

Згідно з пунктом четвертим попереднього договору, при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець перерахував на рахунок продавця передоплату у вигляді авансу в розмірі 320 000,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 11 914 доларів США, а продавець отримав зазначену суму авансу. Залишок суми у розмірі 170 280,00 грн еквівалентно 6 340 доларів США, покупець зобов`язується сплатити до 30.06.2018 р.

У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від них суму авансу у розмірі 320 000,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 11 914 доларів США на протязі одного місяця.

Згідно з пунктами 7, 14 попереднього договору, проект цього договору, складений нотаріусом з урахуванням умов, які є обов`язковими для такого роду договорів, а також умов, визначених та узгоджених сторонами, прочитаний ними та схвалений. Зі змістом ст. ст. 526 та 635 ЦК України сторони ознайомлені, проект цього договору відповідає волевиявленню сторін і ними схвалений, нез`ясованих питань у них немає.

Зазначений вище попередній договір від 02.11.2017 р. підписаний ОСОБА_1 та ОСОБА_111 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкінкою Н. В., зареєстрований за № 2895, номер спеціального бланку нотаріального документа НМТ 893850, що підтверджено документально (Т. 34, а.с. 181).

Отже, попереднім договором визначено термін побудови житлового будинку, в якому буде розташовуватись зазначена квартира: до 30.06.2018 р., термін передачі у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартири та для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, - не пізніше 30.06.2018 р.

Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Судом встановлено, що ОСОБА_111 при укладенні попереднього договору як покупець перерахувала на рахунок продавця передоплату у вигляді авансу в розмірі 320 000,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 11 914 доларів США, а продавець отримав зазначену суму авансу, про що прямо вказано у попередньому договорі (у пункті 4), та додатково підтверджено положеннями пунктів 7, 14 попереднього договору. Факт отримання ОСОБА_1 суми авансу підтверджується підписами сторін на цьому договорі.

Також судом встановлено, що на підтвердження сплати на виконання зобов`язань за п. 4 попереднього договору ОСОБА_111 долучено до матеріалів справи заяву від 31.07.2018 р. ОСОБА_103 , відповідно до змісту якої (Т. 34, а.с. 183) ОСОБА_103 , діючи від імені ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченої довіреності № 1143 отримав від ОСОБА_111 авансовий платіж відповідно до попереднього договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 02.11.2017 р. Дудкіною Н. В. приватним нотаріусом, зареєстрованого за № 2895, у розмірі 156 220,00 грн, що еквівалентно 5 840 доларів США, що підтверджено документально (Т. 34, а.с. 183).

На вказаній заяві приватним нотаріусом Михальченко М. М. засвідчено справжність підпису ОСОБА_103 , діючого на підставі довіреності, виданої від імені ОСОБА_1 , зробленого у присутності нотаріуса, та встановлено особу останнього ( ОСОБА_104 ), перевірено його дієздатність та повноваження. Вказана заява ОСОБА_103 від 31.07.2018 р. з нотаріальним посвідченням справжності підпису зареєстрована в реєстрі за № 2470, номер спеціального бланку нотаріального документа ННІ 828404.

Судом встановлено, що заява ОСОБА_104 від 31.07.2018 р. відповідно до статті 545 ЦК України, за правовою природою є розпискою.

Таким чином належними доказами підтверджено факт одержання від заявника боржником як продавцем особисто ОСОБА_1 в сумі 320 000,00 грн, що еквівалентно 11 914 доларам США, та в сумі 156 220,00 грн, що еквівалентно 5 840 доларів США, - боржником в особі представника ОСОБА_104 , сплачених заявником на виконання попереднього договору грошових коштів у встановленому розмірі, що підтверджено п. 4 попереднього договору та заявою ОСОБА_104 від 31.07.2018 р.

Розглядаючи вимоги заявника за попереднім договором у частині сплачених ним коштів 02.11.2017 р. (у сумі 320 000,00 грн) та похідних вимог з інфляційних втрат та 3% річних судом встановлено наступне.

Виходячи з заяви заявника та деталізованих у заяві розрахунків, заявником заявлено вимоги про визнання її грошових вимог до боржника за попереднім договором у сумі 320 000,00 грн основного боргу з повернення суми сплаченого авансу та нараховані на суму 320 000,00 грн за період з 01.07.2018 р. по 14.02.2024 р. 176 629,77 грн збитків від інфляції і нараховані на суму 320 000,00 грн за період з 01.07.2018 р. по 14.02.2024 р. у сумі 54 019,78 грн 3% річних.

Заявник вказує, що основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначений п. 5 попереднього договору, не повернуті.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Частина 1 статті 629 ЦК України, частина перша статті 525 ЦК України передбачають, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що основний договір, укладення якого обумовлено попереднім договором укладено не було, відповідно продаж обумовленої квартири, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири не відбулись в порушення умов пункту 1 попереднього договору. Докази повернення в порядку, встановленому п. 5 попереднього договору боржником заявнику отриманих за попереднім договором грошових коштів, суду не надано. Станом на поточну дату жодні зобов`язання продавцем відповідно до вказаного попереднього договору не виконані, доказів зворотного суду не надано.

Боржником жодних доказів, що спростовують вимоги заявника суду не надано.

Керуючись частинами першою, другою статті 570 ЦК України, правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), судом встановлено, що станом на дату розгляду заяви заявника основний договір не укладено; сплачені заявником кошти згідно попереднього договору не є завдатком, та згідно частини другої статті 570 ЦК України є авансом, який підлягає поверненню покупцю відповідно до умов попереднього договору.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

На підставі наведеного, статей 253, 254 ЦК України та пунктів 1, 3, 5 попереднього договору судом встановлено, що боржником прострочено виконання зобов`язання з передачі квартири, обумовленої попереднім договором у власність заявниці з укладенням договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення. Так, останнім днем для укладання основного договору попереднім договором було обумовлено 30.06.2018 р. (п. 1 попереднього договору). Відповідно до частини першої статті 253 ЦК України, перебіг місячного строку для повернення суми авансу розпочався з наступного для після граничної дати для укладення основного договору, - з 01.07.2018 р. Відповідно до частини третьої статті 254 ЦК України, строк визначений місяцями спливає у відповідне число останнього місяця строку, - 01.08.2018 р., прострочення повернення суми авансу розпочалось з 02.08.2018 р.

Таким чином в силу умов попереднього договору (пункту 5), частини 1 статті 629 ЦК України, частини першої статті 525, частини першої статті 526, частини першої статті 530 ЦК України у боржника як продавця виник обов`язок з повернення заявнику як покупцю суми авансу за попереднім договором, що є грошовим зобов`язанням в розумінні статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства.

В свою чергу судом встановлено наступне.

Як встановлено судом у пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від них суму авансу у розмірі 320 000,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 11 914 доларів США на протязі одного місяця.

За змістом статті 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Частинами першою, другою статті 533 ЦК України регламентовано, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Детально дослідивши вимоги заявника разом з поданими розрахунками, матеріали справи, керуючись нормами частини першої статті 626, частини першої статті 509, частини першої статті 627, частини першої статті 526, частини першої, другої статті 192, статті 524, частини першої, другої статті 533 ЦК України, статті 99 Конституції України, частин першої, другої статті 192 ЦК України судом встановлено, що умовами попереднього договору (пунктами 3-5) сторонами був визначений грошовий еквівалент в іноземній валюті доларах США.

Судом встановлено, що спеціального порядку визначення суми авансу у гривнях, яка підлягає поверненню продавцем покупцю, сторони в укладеному ними попередньому договорі не погодили.

В постанові від 05.12.2022 р. у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21) Верховний Суд підкреслив, за загальним правилом при наявності "валютного застереження", тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Верховний Суд в постанові від 11.09.2024 р. у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24) дійшов висновку про те, що одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами (п. 35).

Нормою частини другої статті 45 спеціального нормативно-правового акту з питань банкрутства - Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

У такому разі на підставі наведеного суд дійшов висновку про те, що до правовідносин за попереднім договором підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статей 524, частини другої 533 ЦК України, та сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням за п. 5 попереднього договору визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Крім повернення основного боргу, заявник на підставі частини другої статті 625 ЦК України просить суд визнати його кредитором боржника з інфляційних втрат та 3% річних.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, якою обґрунтовані вимоги заявника, - боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, - такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08.12.2022 р. у справі № 921/542/20 (п. 181).

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права (частина п`ята статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Детально дослідивши матеріали справи, характер правовідносин, що є предметом судового розгляду, суд дійшов висновку про те, що заявник на обґрунтування своїх вимог по попередньому договору, послався не ті норми права (ст. 625 ЦК України), що фактично регулюють спірні правовідносини щодо визначення розміру основного боргу та втрат від знецінення національної валюти внаслідок інфляції, що відновлюються еквівалентом іноземної валюти у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, в зв`язку з чим керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони"), правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові Великої від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) (пункти 80-86), у постанові від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц (Провадження N 14-20цс21), у постанові від 22.10.2024 р. у справі № 905/1571/23 (п. 49) суд дійшов висновку про те, що до правовідносин, що є предметом судового розгляду в межах заяви заявника у досліджуваній частині підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статті 524, частини другої статті 533 ЦК України з урахуванням правових позицій Верховного Суду.

В зв`язку з наведеним оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, суд розглядає заявлені вимоги про визнання кредитором боржника по основному боргу та інфляційним втратам через застосування еквівалента іноземної валюти відповідно до умов попереднього договору та законодавства України в межах заявлених вимог по основному боргу та інфляційним втратам.

Наведене застосування судом принципу принципом jura novit curia відповідно до правової позиції Верховного Суду (постанова від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц) не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог; самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (що відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).

Щодо нарахування 3% річних, заявлених на підставі частини другої статті 625 ЦК України, судом встановлено, що оскільки спеціальною нормою Кодексу України з процедур банкрутства - частиною другою статті 45 визначено, що якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника, а зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, - три проценти річних від простроченої суми визначається від суми боргу, визначеного в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

В досліджуваній частині вимог заявником заявлено грошові вимоги з суми повернення сплаченого ним авансу у сумі 320 000,00 грн, по інфляційним втратам - у сумі 176 629,77 грн, що разом становить 496 629,77 грн.

Заява заявником була подана до суду 09.07.2025 р., що підтверджено документально (Т. 34, а.с. 184, 199).

Станом на 09.07.2025 р. офіційний курс гривні щодо долара США, встановлений Національним банком України становив 41,8462 грн за 1 дол. США (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=09.07.2025&period=daily).

За перерахунками основного боргу, здійсненими судом відповідно до абзацу 4 частини 2 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства суд дійшов висновку про те, що розрахунок заявника по основному боргу не є вірним, сума коштів, що підлягає поверненню заявнику за попереднім договором складає 498 555,63 грн (41,8462 грн х 11 914 доларів США).

Таким чином, здійснивши перерахунок основного боргу (сплаченого авансу), що підлягає поверненню заявнику встановлено, що розрахунок заявника є невірним, основний борг становить більшу суму (498 555,63 грн) ніж заявлено заявником, а відтак, з урахуванням приписів статті 14 ГПК України суд визнає грошові вимоги заявника до боржника по основному боргу з повернення сплаченого авансу у межах заявлених вимог у сумі 496 629,77 грн

Крім того, як слідує з деталізованих розрахунків заявника, заявником заявлені вимоги з 3% річних за період з 01.07.2018 р. по 14.02.2024 р. у сумі 54 019,78 грн.

На підставі викладеного, керуючись положеннями пунктів 1, 3, 5 попереднього договору, частиною першою статті 253, частиною третьою статті 254 ЦК України, вимоги заявника по 3% річних за період з 01.07.2018 р. по 01.08.2018 р. у сумі 841,64 грн відхиляються судом, оскільки заявником визначено дату, з якої розпочалось прострочення повернення суми авансу без врахування положень статей 253, 254 ЦК України, пунктів 5 (яким сторонами узгоджено одномісячний строк для повернення коштів), 1, 3 попереднього договору, відповідно до яких прострочення повернення суми авансу розпочалась з 02.08.2018 р.

Здійснивши перерахунок 3% річних за період з 02.08.2018 р. по 14.02.2024 р. на прострочену суму встановлену судом (498 555,63 грн) встановлено, що розрахунок заявника є невірним, 3% річних за вказаний період становлять більшу суму (82 850,81 грн) ніж заявлено заявником, а відтак, з урахуванням приписів статті 14 ГПК України суд визнає грошові вимоги заявника до боржника з 3% річних у межах заявлених вимог за даний період у сумі 53 178,14 грн.

Дослідивши вимоги заявника в частині коштів, сплачених боржнику на виконання попереднього договору 31.07.2018 р. згідно заяви ОСОБА_104 в сумі 156 220,00 грн, що еквівалентно 5 840 доларів США, судом встановлено наступне.

Виходячи з розрахунків заявника щодо даної частини вимог, заявник просить суд визнати його кредитором боржника з повернення сплачених коштів 31.07.2018 р. як авансового платежу у розмірі 156 220,00 грн та нараховані на цю суму на підставі статті 625 ЦК України за період з 31.07.2018 р. по 14.02.2024 р. 109 431,95 грн інфляційних втрат і за аналогічний період 3% річних у сумі 25 986,58 грн.

Розглянувши дані вимоги судом встановлено наступне.

Дослідивши заяву заявника судом встановлено, що посилання заявника у заяві на зміст пункту 5 попереднього договору (в разі настання визначених пунктом 5 попереднього договору обставин - "продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу") (Т. 34, а.с. 185/2) не відповідає точному змісту пункту 5 попереднього договору, згідно якого за вказаних обставин попереднім договором визначено, що "продавець повинен повернути покупцю одержану від них суму авансу у розмірі 320 000,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 11 914 доларів США на протязі одного місяця" (Т. 34, а.с. 182).

У пункті четвертому попереднього договору, сторони дійшли згоди про те, що при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець перерахував на рахунок продавця передоплату у вигляді авансу в розмірі 320 000,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 11 914 доларів США, а продавець отримав зазначену суму авансу. Залишок суми у розмірі 170 280,00 грн еквівалентно 6 340 доларів США, покупець зобов`язується сплатити до 30.06.2018 р.

Таким чином, умовами попереднього договору, у тому числі його пунктом 5, не обумовлено повернення продавцем покупцю сплачених коштів у частині другого платежу.

Відповідно до пункту 1 попереднього договору укладання основного договору мало відбутись у строк до 30.06.2018 р.

Як встановлено судом на підставі досліджених доказів у справі, кошти відповідно до заяви ОСОБА_104 від 31.07.2018 р. у сумі 156 220,00 грн, що еквівалентно 5 840 доларів США були сплачені заявником 31.07.2018 р. тобто були сплачені після граничної дати укладення основного договору сторонами 30.06.2018 р.

В свою чергу, відповідно до частини третьої статті 635 ЦК України, зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Докази направлення пропозиції про укладення основного договору часниками провадження суду не надано. В матеріалах справи відсутні належні докази внесення змін до попереднього договору щодо зміни дати укладення основного договору.

Таким чином заявником заявлено вимоги у досліджуваній частині зі сплачених коштів боржнику, які сплачені після встановлених попереднім договором строків сплати залишку суми та після узгодженої сторонами дати укладення основного договору (30.06.2018 р.). Суд дійшов висновку про те, що оскільки основний договір не було укладено протягом строку, встановленого попереднім договором, згідно з частиною третьою статті 635 ЦК України сплачені покупцем після 30.06.2018 р. кошти є такими, що сплачені після припинення зобов`язання, взятого попереднім договором разом з умовою, яка визначала грошовий еквівалент в іноземній валюті доларах США.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до статті 1214 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

В зв`язку з наведеним відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України, кошти сплачені покупцем після 30.06.2018 р. є набутими та збереженими боржником без достатньої правової підстави, які боржник зобов`язаний повернути заявнику.

У такому разі на підставі наведеного суд керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони") дійшов висновку про те, що до правовідносин щодо коштів, сплачених заявником боржнику після спливу встановленого у попередньому договорі строку укладення основного договору, підлягають застосуванню норма статті 1212 ЦК України, а заявник послався не на ті норми права.

Судом взято до уваги й те, що заявник послався у своїй заяві на норму статті ст. 625 ЦК України заявляючи вимоги.

Отже, детально дослідивши матеріали справи, характер правовідносин, що є предметом судового розгляду в досліджуваній частині вимог заявника, суд дійшов висновку про те, що заявник на обґрунтування своїх вимог послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини (ст. ст. 1212, 625 ЦК України) щодо заявлених вимог, в зв`язку з чим керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони"), правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові Великої від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) (пункти 80-86), у постанові від 08.06.2021 р. у справі Справа N 662/397/15-ц (Провадження N 14-20цс21), у постанові від 22.10.2024 р. у справі № 905/1571/23 (п. 49), суд дійшов висновку про те, що до правовідносин, що є предметом судового розгляду в межах досліджуваної частини вимог заяви заявника підлягають застосуванню норми статті 1212, 625 ЦК України з урахуванням правових позицій Верховного Суду.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 10.04.2018 р. у справі № 910/10156/17, Провадження N 12-14гс18, дійшов наступних висновків:

"Згідно із частиною другою статті 1214 ЦК у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Водночас, в даному випадку розмір процентів за користування грошовими коштами законом не передбачено (п. 15).

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (п. 37).

Крім того, у постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі N 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду погоджується з цим висновком. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК (п. 41)".

Відповідно до норми частини першої статті 1212 ЦК України, кошти підлягають поверненню у тому вигляді, що були набуті.

Згідно заяви ОСОБА_104 від 31.07.2018 р. кошти в цю дату йому були сплачені у гривні.

На підставі викладеного, вимоги заявника з визнання грошових вимог кредитора до боржника з повернення сплачених коштів підлягають визнанню у сумі 156 220,00 грн (основний борг).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22 викладено правовий висновок щодо визначення моменту виникнення прострочення виконання зобов`язання з повернення безпідставно набутого майна на підставі статті 1212 ЦК України. Зокрема Верховний Суд дійшов висновку (пункти 91,9 2) про те, з норм (статті 1212, 530 ЦК України) убачається, що особа, яка набула майно (кошти) без достатньої правової підстави (або підстава набуття цього майна (коштів) згодом відпала), зобов`язана повернути набуте майно (кошти) потерпілому. Означене недоговірне зобов`язання виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання виникає в особи з моменту безпідставного отримання нею такого майна (коштів) або з моменту, коли підстава їх отримання відпала (висновок Верховного Суду, викладений у Постанові від 19.06.2024 р. р. у справі № 367/5875/14-ц).

На підставі викладеного, керуючись положеннями частини першої статті 253 ЦК України, вимоги заявника по 3% річних за період з 31.07.2018 р. 01.08.2018 р. у сумі 25,68 грн відхиляються судом, оскільки заявником визначено дату, з якої розпочалось прострочення повернення коштів без врахування положень статті 253 України (перебіг строку розпочинається з наступного для після відповідної календарної дати), відповідно до якої прострочення повернення коштів розпочалась з 02.08.2018 р.

Здійснивши перерахунок 3% річних та інфляційних втрат за період з 02.08.2018 р. по 14.02.2024 р. на прострочену суму встановлену судом встановлено, що 3% річних за вказаний період становлять 25 960,90 грн, інфляційні втрати 109 431,95 грн, які підлягають визнанню судом.

Правова позиція суду щодо застосування судом принципу jura novit curia аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_4 , а щодо та методики розрахунків аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_22 .

Таким чином суд реалізувавши принцип jura novit curia ("суд знає закони") надав правову кваліфікацію вимогам заявника відповідно до їх змісту. В зв`язку з наведеним, вимоги заявника з визнання заявлених вимог у заявлений заявником спосіб відхиляються судом як помилково сформульовані, натомість судом застосовано вищенаведену правильну кваліфікацію (ст. 1212 ЦК України) відповідно до принципу jura novit curia ("суд знає закони").

Боржником жодних доказів, що спростовують вимоги заявника суду не надано.

Аргументи учасників справи судом ретельно вивчені та відхиляються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

Судом встановлено, що заявником було сплачено 6056,00 грн судового збору за подання до суду заяви про грошові вимоги до боржника, що підтверджено квитанцією про сплату від 09.07.2025 р. (Т. 34, а.с. 190).

Заява заявника надійшла до суду через систему "Електронний суд" в електронній формі, що підтверджено документально, в тому числі відміткою про таке на тексті заяви.

Відповідно до частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до підпункту 2 пункту 21 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду у справі про банкрутство (неплатоспроможність) заяви кредиторів, які звертаються з грошовими вимогами до боржника після офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), а також після офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом, - 2 розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

На підставі статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", підпункту 2 пункту 21 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" суд дійшов висновку про те, що оскільки заява заявником була подана через систему "Електронний суд" в електронній формі, - відповідно до частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за даних обставин підлягає застосуванню коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору, в зв`язку з чим судовий збір підлягав сплаті у сумі 4844,80 грн. На підставі частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 4844,80 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.

Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом. Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

На підставі викладеного, частин другої, четвертої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, з огляду на обґрунтованість визначених судом вимог, враховуючи що вимоги ОСОБА_111 заявлені у заяві, яка подана до суду відповідно до приписів частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, та не погашені боржником, суд дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_111 підлягають визнанню частково, зокрема, підлягає визнанню та включенню до реєстру вимог до боржника конкурсна заборгованість за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 02.11.2017 р. в сумі 496 629,77 грн з повернення суми авансу (основний борг), 3% річних у сумі 53 178,14 грн; крім того 156 220,00 грн з повернення сплачених коштів (основний борг), 109 431,95 грн інфляційних втрат, 25 960,90 грн 3% річних, вимоги другої черги. В іншій частині вимоги відхиляються судом. Витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 4844,80 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Зважаючи на те, що вимоги ОСОБА_111 заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, її вимоги є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Розглянувши заяву ОСОБА_18 (надалі за текстом кредитор, заявник) про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 25.06.2025 р. та матеріали справи, судом встановлено наступне.

30.06.2025 р. до господарського суду через канцелярію суду засобами поштового зв`язку від ОСОБА_18 надійшла Заява про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 25.06.2025 р. (Т. 34, а.с. 151-164), в якій він просить суд визнати грошові вимоги кредитора ОСОБА_18 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 1 145 406,33 грн; грошові вимоги кредитора ОСОБА_18 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 1 145 406,33 грн включити до реєстру вимог кредиторів.

Судом встановлено, що заява ОСОБА_18 з вимогами до боржника від 25.06.2025 р. направлена до суду 26.06.2025 р., що підтверджено штрих кодовим ідентифікатором на конверті, в якому надійшла заява заявника до суду 605 (https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html) (Т. 34, а.с. 164), - тобто вимоги заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання приписами частини першої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства; відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства вимоги заявника підлягають розгляду судом.

Заявлені вимоги обґрунтовані укладеним 21.12.2017 р. між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_18 (покупець) попереднім договором купівлі-продажу квартири, посвідченим нотаріально, зареєстрованим за № 3507.

Заявник вказує, що згідно п. 1 Попереднього договору у строк до 30.07.2018 р. продавець зобов`язувався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_26 , ціна продажу якої складала 530 000,00 грн, що на момент укладання договору еквівалентно 19 168 доларів США згідно з курсом НБУ, встановленим на дату посвідчення цього договору (п. 3 попереднього договору). Згідно п. 4 попереднього договору, при укладанні цього договору на підтвердження намірів сторін заявник як покупець передав, а продавець прийняв кошти в розмірі 529 900,00 грн, що на момент укладання договору еквівалентно 19 164,56 доларів США згідно з курсом НБУ, встановленим на дату посвідчення цього договору. У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором (до 30.07.2018 р.), продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму в розмірі 529 900,00 грн, що на момент укладання договору еквівалентно 19 164,56 доларів США протягом одного місяця з дня настання вказаних обставин.

Заявник вказує, що станом на дату звернення до суду основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначені п. 5 попереднього договору, не повернуті.

В зв`язку з наведеним, керуючись нормами статей 1, 39, 45, 2, 122 Кодексу України з процедур банкрутства заявник, врахувавши курс долара США, встановлений НБУ станом на 25.06.2025 р. 41,7924 грн за 1 долар США, вважає, що сума коштів, визначена п. 4 попереднім договором та яка згідно п. 5 попереднього договору підлягала поверненню до 30.07.2018 р., станом на 25.06.2025 р. становить 800 932,95 грн (19 164,56 х 41,7924) та просить суд визнати його грошові вимоги до боржника у сумі 800 932,95 грн основного боргу. Крім того, на підставі статті 625 ЦК України заявник просить суд визнати його грошові вимоги за невиконаними зобов`язаннями згідно попереднього договору за період з 30.07.2018 р. (з моменту виникнення боргових зобов`язань боржника перед ОСОБА_18 ) по 25.06.2025 р. до моменту звернення до суду збитки від інфляції у сумі 272 455,24 грн та 3% річних у сумі 72 018,14 грн.

Від боржника, керуючого реструктуризацією результатів розгляду вимог заявника до боржника до суду не надійшло.

Розглянувши заяву ОСОБА_18 , дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, матеріали справи, судом встановлено наступне.

Правовідносини між заявником та боржником за попереднім договором підлягають регулюванню в першу чергу нормами частин першої статей 1 та 2 Кодексу України з процедур банкрутства, частин першої, другої статті 11, частини першої, другої статті 202 та статті 509, частини першої статті 526, статті 599, частини першої статті 525, статтею 610, частини першої статті 626, статті 627, статті 628, частини першої статті 629, 635 (у відповідній редакції) Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що 21.12.2017 р. між ОСОБА_102 , який діяв від імені ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на підставі довіреності, посвідченої Михальченко М.М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 10.03.2017 р. за реєстровим № 1143 (продавець) та ОСОБА_18 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_14 (покупець) було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири (надалі за текстом стосовно заяви ОСОБА_18 також "попередній договір").

Відповідно до пункту 1 вказаного договору, за цим договором у строк до 30.07.2018 р. продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_27 , збудованому на земельній ділянці площею 0,1002 га, кадастровий номер якої - :03:006:0020, що знаходиться в АДРЕСА_3 , та підключеному до центральних комунікацій (водопостачання та водовідведення, газопостачання та електроенергії), у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором.

Вказана земельна ділянка, на якій попереднім договором обумовлено розташування квартири в житловому будинку, яку продавець зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу на узгоджених умовах, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. 07.03.2017 р. за реєстровим № 1059, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 07.03.2017 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 (відповідно до пункту 2 попереднього договору).

Згідно з пунктом 3 вказаного попереднього договору, сторони домовилися про такі умови основного договору, в тому числі: продавець зобов`язується збудувати на вищевказаній земельній ділянці житловий будинок до 30.07.2018 р., в якому буде розташовуватись вищезазначена квартира, яка згідно плану забудови земельної ділянки знаходиться на 2 поверсі; договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 30.07.2018 р.; ціна продажу - 530 000,00 грн, що на момент укладання договору еквівалентно 19 168 доларів США.

Згідно з пунктом четвертим попереднього договору, при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець перерахував на рахунок продавця передоплату у вигляді авансу в розмірі 529 900,00 грн, а продавець отримав зазначену суму авансу, суму у розмірі 100,00 грн покупець зобов`язується сплатити до 30.07.2018 р.

У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від них суму авансу в розмірі 529 900,00 грн на протязі одного місяця.

Згідно з пунктами 7, 14 попереднього договору, проект цього договору, складений нотаріусом з урахуванням умов, які є обов`язковими для такого роду договорів, а також умов, визначених та узгоджених сторонами, прочитаний ними та схвалений. Зі змістом ст. ст. 526 та 635 ЦК України сторони ознайомлені, проект цього договору відповідає волевиявленню сторін і ними схвалений, нез`ясованих питань у них немає.

Зазначений вище попередній договір від 21.12.2017 р. підписаний ОСОБА_103 від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності та ОСОБА_18 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н. В., зареєстрований за № 3507, номер спеціального бланку нотаріального документа НМХ 548516, що підтверджено документально (Т. 34, а.с. 154).

Повноваження ОСОБА_104 на укладення попереднього договору, отримання грошей підтверджено копією довіреності, посвідченої Михальченко М.М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області № 1143 від 10.03.2017 (Справа-замінник, а.с. 372-373), яка чинна до 10.03.2022 р.

Отже, попереднім договором визначено термін побудови житлового будинку, в якому буде розташовуватись зазначена квартира: до 30.07.2018 р., термін передачі у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартири та для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, - не пізніше 30.07.2018 р.

Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Судом встановлено, що ОСОБА_18 21.12.2017 р. при укладенні попереднього договору перераховано на рахунок продавця передоплату у вигляді авансу в розмірі 529 900,00 грн, а продавець отримав вказану суму авансу, про що прямо вказано у попередньому договорі (у пункті 4), та додатково підтверджено положеннями пунктів 7, 14 попереднього договору. Факт отримання уповноваженою особою боржника суми авансу підтверджується підписами сторін на цьому договорі.

Таким чином належними доказами підтверджено факт одержання продавцем ОСОБА_1 (боржник) в особі представника від заявника на виконання попереднього договору грошових коштів у встановленому розмірі, що підтверджено п. 4 попереднього договору.

Заявник вказує, що основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначений п. 5 попереднього договору, не повернуті.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Частина 1 статті 629 ЦК України, частина перша статті 525 ЦК України передбачають, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що основний договір, укладення якого обумовлено попереднім договором укладено не було, відповідно продаж обумовленої квартири, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири не відбулись в порушення умов пункту 1 попереднього договору. Докази повернення в порядку, встановленому п. 5 попереднього договору боржником заявнику отриманих за попереднім договором грошових коштів, суду не надано. Станом на поточну дату жодні зобов`язання продавцем відповідно до вказаного попереднього договору не виконані, доказів зворотного суду не надано.

Керуючись частинами першою, другою статті 570 ЦК України, правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), судом встановлено, що станом на дату розгляду заяви заявника основний договір не укладено; сплачені заявником кошти згідно попереднього договору не є завдатком, та згідно частини другої статті 570 ЦК України є авансом, який підлягає поверненню покупцю відповідно до умов попереднього договору.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

На підставі наведеного, статей 253, 254 ЦК України та пунктів 1, 3, 5 попереднього договору судом встановлено, що боржником прострочено виконання зобов`язання з передачі квартири, обумовленої попереднім договором у власність заявника з укладенням договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення. Так, останнім днем для укладання основного договору попереднім договором було обумовлено 30.07.2018 р. (п. 1 попереднього договору). Відповідно до частини першої статті 253 ЦК України, перебіг місячного строку для повернення суми авансу розпочався з наступного для після граничної дати для укладення основного договору, - з 31.07.2018 р. Відповідно до частини третьої статті 254 ЦК України, строк визначений місяцями спливає у відповідне число останнього місяця строку, - 31.08.2018 р.; прострочення повернення суми авансу розпочалось з 01.09.2018 р.

Таким чином в силу умов попереднього договору (пункту 5), частини 1 статті 629 ЦК України, частини першої статті 525, частини першої статті 526, частини першої статті 530 ЦК України у боржника як продавця виник обов`язок з повернення заявнику як покупцю суми авансу за попереднім договором, що є грошовим зобов`язанням в розумінні статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства.

Розглядаючи вимоги заявника щодо розміру основного боргу судом встановлено наступне.

Як зауважено судом, частина 1 статті 629 ЦК України, частина перша статті 525 ЦК України передбачають, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Верховний Суд в постанові від 11.09.2024 р. у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24) дійшов висновку про те, що одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами (п. 35).

Заявник в своїй заяві на обґрунтування заявлених вимог вказує, що "Згідно п. 4 попереднього договору, при укладанні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв кошти в розмірі 529 900,00 грн, що на момент укладання договору еквівалентно 19 164,56 доларів США згідно з курсом НБУ, встановленим на дату посвідчення цього договору. У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором (до 30.07.2018 р.) … , продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму в розмірі 529 900,00 грн, що на момент укладання договору еквівалентно 19 164,56 доларів США протягом одного місяця з дня настання вказаних обставин".

Детально дослідивши матеріали справи та подані заявником докази судом встановлено, що посилання заявника на наявність у пунктах 4, 5 попереднього договору прив`язки до долара США не відповідають змісту цих пунктів попереднього договору, які не містять останньої.

Так, зобов`язання, порядок, умови, підстави повернення боржником (продавцем) покупцю суми авансу регламентовано сторонами пунктом 5 попереднього договору, в якому сторони погодили, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від них суму авансу у розмірі 529 900,00 грн на протязі одного місяця, - тобто у гривні без прив`язки до долара США, чим спростовуються посилання заявника. В зв`язку з наведеним вимоги заявника з визначення розміру основного боргу з повернення суми авансу із застосуванням прив`язки до долара США є безпідставними, такими, що не є передбаченими умовами попереднього договору, в зв`язку з чим відхиляються судом вимоги заявника у сумі 271 032,95 грн, в той час як обґрунтованими відповідно до пункту 5 попереднього договору є вимоги по основному боргу у сумі 529 900,00 грн, та в даній частині вимоги підлягають визнанню судом.

Крім того, на підставі статті 625 ЦК України заявник просить суд визнати його грошові вимоги за невиконаними зобов`язаннями згідно попереднього договору за період з 30.07.2018 р. (з визначеного заявником моменту виникнення боргових зобов`язань боржника перед ОСОБА_18 ) по 25.06.2025 р. до моменту звернення до суду - збитки від інфляції у сумі 272 455,24 грн та 3% річних у сумі 72 018,14 грн.

Судом встановлено, що відповідно до долучених заявником до заяви з вимогами до боржника деталізованих розрахунків (Т. 34, а.с. 157), фактично заявлені вимоги нараховані за період з 27.06.2022 р. по 25.06.2025 р. на суму основного боргу у розмірі 800932,95 грн.

Обґрунтований розрахунок заявлених вимог є частиною обґрунтування вимог.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Керуючись статтею 1, частиною першою статті 122, частиною другою статті 47, частинами першою, четвертою статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства (предметом судового розгляду у попередньому засіданні є вимоги конкурсних кредиторів за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство), частиною другою статті 19 Конституції України, в зв`язку з тим, що провадження у цій справі відкрито Ухвалою Господарського суду Київської області від 14.02.2024 р., вимоги заявника період з 15.02.2024 р. по 25.06.2025 р. по 3% річних у сумі 32 659,83 грн та інфляційні втрати у сумі 150 132,11 грн відхиляються судом, в зв`язку з тим, що такі вимоги не є за правовою природою конкурсними вимогами, оскільки виникли після відкриття провадження у цій справі, а отже є безпідставними.

Здійснивши перерахунок 3% річних та інфляційних втрат за період з 27.06.2022 р. по 14.02.2024 р. на прострочену суму встановлену судом (529900,00 грн) встановлено, що розрахунок заявника є невірним, 3% річних за вказаний період становлять 26 039,59 грн, інфляційні втрати за вказаний період становлять 72 938,58 грн, в іншій частині заявлені вимоги з 3% річних у сумі 13 318,72 грн та з інфляційних втрат у сумі 49 384,55 грн є безпідставними, в зв`язку з чим відхиляються судом.

Боржником жодних доказів, що спростовують вимоги заявника суду не надано.

Аргументи учасників справи судом ретельно вивчені та відхиляються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

Судом встановлено, що заявником було сплачено 6056,00 грн судового збору за подання до суду заяви про грошові вимоги до боржника, що підтверджено квитанцією від 25.06.2025 р. (Т. 34, а.с. 153).

Заява заявника надійшла до суду в паперовому вигляді через канцелярію суду засобами поштового зв`язку, що підтверджено документально (Т. 34, а.с. 164).

Відповідно до частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

На підставі статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", підпункту 2 пункту 21 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 6056,00 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.

Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом. Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

На підставі викладеного, частин другої, четвертої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, з огляду на обґрунтованість визначених судом вимог, враховуючи що вимоги ОСОБА_18 заявлені у заяві, яка подана до суду відповідно до приписів частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, та не погашені боржником, суд дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_18 підлягають визнанню частково, зокрема, підлягає визнанню та включенню до реєстру вимог до боржника конкурсна заборгованість за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 21.12.2017 р. в сумі 529 900,00 грн з повернення суми авансу (основний борг), 3% річних у сумі 26 039,59 грн, 72 938,58 грн збитків від інфляції, вимоги другої черги. В іншій частині вимоги відхиляються судом. Витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 6056,00 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Зважаючи на те, що вимоги ОСОБА_18 заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, його вимоги є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Розглянувши заяву ОСОБА_14 про грошові вимоги кредитора до боржника (надалі за текстом кредитор, заявник) від 08.06.2025 р. та матеріали справи, судом встановлено наступне.

09.06.2025 р. до господарського суду через систему "Електронний суд" (вх. № 6130/25 від 09.06.2025 р.) від ОСОБА_14 надійшла Заява про грошові вимоги кредитора до боржника від 08.06.2025 р. (Т. 32, а.с. 231-245), в якій вона просить суд визнати грошові вимоги кредитора ОСОБА_14 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 620 927,61 грн; грошові вимоги кредитора ОСОБА_14 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 620 927,61 грн включити до реєстру вимог кредиторів.

Судом встановлено, що заява ОСОБА_14 з вимогами до боржника від 08.06.2025 р. направлена до суду 08.06.2025 р., що підтверджено відміткою про формування заяви в системі "Електронний суд" на тексті заяви, а також квитанцією про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІТС (Т. 32 а.с. 231- 245), - тобто вимоги заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання приписами частини першої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства; відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства вимоги заявниці підлягають розгляду судом.

Заявлені вимоги обґрунтовані укладеним 09.11.2019 р. між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_14 (покупець) попереднім договором купівлі-продажу квартири, посвідченим нотаріально, зареєстрованим за № 3352.

Заявник вказує, що згідно п. 1 Попереднього договору у строк до 30.04.2020 р. продавець зобов`язувався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_28 , ціна продажу якої складала 409 484,00 грн (п. 3 попереднього договору). Згідно п. 4 попереднього договору, при укладанні цього договору на підтвердження намірів сторін заявник як покупець передав, а продавець прийняв кошти в розмірі 380 060,00 грн. У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором (до 30.04.2020 р.), продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму в розмірі 380 060,00 грн.

Заявник вказує, що станом на дату звернення до суду основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначені п. 5 попереднього договору, не повернуті.

В зв`язку з наведеним, керуючись нормами статей 1, 39, 45, 2, 122 Кодексу України з процедур банкрутства заявник просить суд визнати його грошові вимоги до боржника у сумі 380 060,00 грн основного боргу. Крім того, на підставі статті 625 ЦК України заявник просить суд визнати його грошові вимоги за невиконаними зобов`язаннями згідно попереднього договору за період з 01.05.2020 р. (моменту виникнення боргових зобов`язань у боржника) по 14.02.2024 р. - збитки від інфляції у сумі 197 628,00 грн та 3% річних у сумі 43 239,61 грн.

У заяві керуючого реструктуризацією Приходька Д. В. "Письмові нормативно-обгрунтовані пояснення щодо розгляду заяв кредиторів з грошовими вимогами до боржника" від 16.05.2025 р. б/№ (Т. 33, а.с. 51) останній повідомляє суд про те, що за результатами вивчення заяви ОСОБА_14 керуючий реструктуризацією вважає за можливе включення до реєстру вимог кредиторів грошових вимог ОСОБА_14 у сумі 581 981,19 грн (380 060,00 грн сплаченого авансу, 159 625,20 грн інфляційних втрат, 42 295,99 грн 3% річних, до другої черги.

Від боржника результатів розгляду вимог заявника до суду не надійшло.

Розглянувши заяву ОСОБА_14 , дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, матеріали справи, судом встановлено наступне.

Правовідносини між заявником та боржником за попереднім договором підлягають регулюванню в першу чергу нормами частин першої статей 1 та 2 Кодексу України з процедур банкрутства, частин першої, другої статті 11, частини першої, другої статті 202 та статті 509, частини першої статті 526, статті 599, частини першої статті 525, статтею 610, частини першої статті 626, статті 627, статті 628, частини першої статті 629, 635 (у відповідній редакції) Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що 09.11.2019 р. між ОСОБА_105 , який діяв від імені ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на підставі довіреності, посвідченої Михальченко М.М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 06.03.2019 р. за реєстровим № 755 (продавець) та ОСОБА_14 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_15 (покупець) було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири (надалі за текстом стосовно заяви ОСОБА_14 також "попередній договір").

Відповідно до пункту 1 вказаного договору, за цим договором у строк до 30.04.2020 р. продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_29 , збудованому на земельній ділянці площею 0,1009 га, кадастровий номер якої - :03:006:0021, що знаходиться в АДРЕСА_3 , та підключеному до центральних комунікацій (водопостачання, водовідведення, газопостачання та електроенергія), у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором.

Вказана земельна ділянка, на якій попереднім договором обумовлено розташування квартири в житловому будинку, яку продавець зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу на узгоджених умовах, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. 07.03.2017 р. за реєстровим № 1063, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 07.03.2017 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 (відповідно до пункту 2 попереднього договору).

Згідно з пунктом 3 вказаного попереднього договору, сторони домовилися про такі умови основного договору, в тому числі: продавець зобов`язується збудувати на вищевказаній земельній ділянці житловий будинок до 30.04.2020 р., в якому буде розташовуватись вищезазначена квартира, яка згідно плану забудови земельної ділянки знаходиться на 7 поверсі; договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 30.04.2020 р.; ціна продажу 409 484,00 грн, що еквівалентно 16 700 доларів США.

Згідно з пунктом четвертим попереднього договору, при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 380 060,00 грн, що еквівалентно 15 500 доларів США. Суму у розмірі 29 325,00 грн, що еквівалентно 1 196 доларів США грн покупець зобов`язується сплатити до 31.12.2019 р. Залишок суми у розмірі 100,00 грн покупець зобов`язується сплатити до 30.04.2020 р.

У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього всю суму авансових платежів протягом одного місяця.

Згідно з пунктами 7, 14 попереднього договору, проект цього договору, складений нотаріусом з урахуванням умов, які є обов`язковими для такого роду договорів, а також умов, визначених та узгоджених сторонами, прочитаний ними та схвалений. Зі змістом ст. ст. 526 та 635 ЦК України сторони ознайомлені, проект цього договору відповідає волевиявленню сторін і ними схвалений, нез`ясованих питань у них немає.

Зазначений вище попередній договір від 09.11.2019 р. підписаний ОСОБА_106 від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності та ОСОБА_14 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М., зареєстрований за № 3352, номер спеціального бланку нотаріального документа НОА 840258, що підтверджено документально (Т. 32, а.с. 239).

Повноваження ОСОБА_107 на укладення попереднього договору, отримання авансових платежів підтверджено копією довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. від 06.03.2019 р. № 755 (Справа-замінник, а.с. 371), яка чинна до 06.03.2024 р.

Отже, попереднім договором визначено термін побудови житлового будинку, в якому буде розташовуватись зазначена квартира: до 30.04.2020 р., термін передачі у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартири та для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, - не пізніше 30.04.2020 р.

Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Судом встановлено, що ОСОБА_14 09.11.2019 р. як покупець при укладенні попереднього договору передала, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 380 060,00 грн, що еквівалентно 15 500 доларів США, про що прямо вказано у попередньому договорі (у пункті 4), та додатково підтверджено положеннями пунктів 7, 14 попереднього договору. Факт отримання уповноваженою особою боржника передоплати у вигляді авансу підтверджується підписами сторін на цьому договорі.

Таким чином належними доказами підтверджено факт одержання продавцем ОСОБА_1 (боржник) в особі представника від заявника на виконання попереднього договору грошових коштів у встановленому розмірі, що підтверджено п. 4 попереднього договору.

Заявник вказує, що основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначені п. 5 попереднього договору, не повернуті.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Частина 1 статті 629 ЦК України, частина перша статті 525 ЦК України передбачають, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що основний договір, укладення якого обумовлено попереднім договором укладено не було, відповідно продаж обумовленої квартири, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири не відбулись в порушення умов пункту 1 попереднього договору. Докази повернення в порядку, встановленому п. 5 попереднього договору боржником заявнику отриманих за попереднім договором грошових коштів, суду не надано. Станом на поточну дату жодні зобов`язання продавцем відповідно до вказаного попереднього договору не виконані, доказів зворотного суду не надано.

Керуючись частинами першою, другою статті 570 ЦК України, правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), судом встановлено, що станом на дату розгляду заяви заявника основний договір не укладено; сплачені заявником кошти згідно попереднього договору не є завдатком, та згідно частини другої статті 570 ЦК України є авансом, який підлягає поверненню покупцю відповідно до умов попереднього договору.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

На підставі наведеного, статей 253, 254 ЦК України та пунктів 1, 3, 5 попереднього договору судом встановлено, що боржником прострочено виконання зобов`язання з передачі квартири, обумовленої попереднім договором у власність заявника з укладенням договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення. Так, останнім днем для укладання основного договору попереднім договором було обумовлено 30.04.2020 р. (п. 1 попереднього договору). Відповідно до частини першої статті 253 ЦК України, перебіг місячного строку для повернення авансового платежу розпочався з наступного для після граничної дати укладення основного договору, - з 01.05.2020 р. Відповідно до частини третьої статті 254 ЦК України строк визначений місяцями спливає у відповідне число останнього місяця строку, - 01.06.2020 р.; прострочення повернення авансового платежу розпочалось з 02.06.2020 р.

Таким чином в силу умов попереднього договору (пунктів 5, 1), частини 1 статті 629 ЦК України, частини першої статті 525, частини першої статті 526, частини першої статті 530 ЦК України у боржника як продавця виник обов`язок з повернення заявнику як покупцю авансового платежу за попереднім договором, що є грошовим зобов`язанням в розумінні статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства.

В свою чергу судом встановлено наступне.

Пункт 5 попереднього договору передбачає умову, згідно якої у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього всю суму авансового платежу протягом одного місяця, що відсилає тим самим до пункту 4 попереднього договору, яким встановлено сплату покупцем передоплати у вигляді авансу в розмірі "380 060,00 грн, що еквівалентно 15 500 доларів США". Інших доказів сплати авансу заявником не надано. Отже даними умовами попереднього договору сторонами обумовлено повернення коштів покупцю за настання умов та в порядку, встановленому пунктом 5 попереднього договору - авансу, визначеного з прив`язкою до долара США.

За змістом статті 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Частинами першою, другою статті 533 ЦК України регламентовано, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Детально дослідивши вимоги заявника разом з поданими розрахунками, позицію керуючого реструктуризацією та матеріали справи, керуючись нормами частини першої статті 626, частини першої статті 509, частини першої статті 627, частини першої статті 526, частини першої, другої статті 192, статті 524, частини першої, другої статті 533 ЦК України, статті 99 Конституції України, частин першої, другої статті 192 ЦК України судом встановлено, що умовами попереднього договору (пунктами 3-5) сторонами був визначений грошовий еквівалент в іноземній валюті доларах США.

Судом встановлено, що спеціального порядку визначення суми авансу у гривнях, яка підлягає поверненню продавцем покупцю, сторони в укладеному ними попередньому договорі не погодили.

В постанові від 05.12.2022 р. у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21) Верховний Суд підкреслив, за загальним правилом при наявності "валютного застереження", тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Верховний Суд в постанові від 11.09.2024 р. у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24) дійшов висновку про те, що одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами (п. 35).

Нормою частини другої статті 45 спеціального нормативно-правового акту з питань банкрутства - Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

У такому разі на підставі наведеного суд дійшов висновку про те, що до правовідносин за попереднім договором підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статей 524, частини другої 533 ЦК України, та сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням за п. 5 попереднього договору визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Крім повернення основного боргу, заявник на підставі частини другої статті 625 ЦК України просить суд визнати його кредитором боржника з інфляційних втрат та 3% річних.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, якою обґрунтовані вимоги заявника, - боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, - такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08.12.2022 р. у справі № 921/542/20 (п. 181).

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права (частина п`ята статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Детально дослідивши матеріали справи, характер правовідносин, що є предметом судового розгляду, суд дійшов висновку про те, що заявник на обґрунтування своїх вимог по попередньому договору, послався не ті норми права (ст. 625 ЦК України), що фактично регулюють спірні правовідносини щодо визначення розміру основного боргу та втрат від знецінення національної валюти внаслідок інфляції, що відновлюються еквівалентом іноземної валюти у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, в зв`язку з чим керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони"), правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові Великої від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) (пункти 80-86), у постанові від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц (Провадження N 14-20цс21), у постанові від 22.10.2024 р. у справі № 905/1571/23 (п. 49) суд дійшов висновку про те, що до правовідносин, що є предметом судового розгляду в межах заяви заявника підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статті 524, частини другої статті 533 ЦК України з урахуванням правових позицій Верховного Суду.

В зв`язку з наведеним оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, суд розглядає заявлені вимоги про визнання кредитором боржника по основному боргу та інфляційним втратам через застосування еквівалента іноземної валюти відповідно до умов попереднього договору та законодавства України в межах заявлених вимог по основному боргу та інфляційним втратам.

Наведене застосування судом принципу принципом jura novit curia відповідно до правової позиції Верховного Суду (постанова від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц) не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог; самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (що відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).

Щодо нарахування 3% річних, заявлених на підставі частини другої статті 625 ЦК України, судом встановлено, що оскільки спеціальною нормою Кодексу України з процедур банкрутства - частиною другою статті 45 визначено, що якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника, а зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, - три проценти річних від простроченої суми визначається від суми боргу, визначеного в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Заявником заявлено грошові вимоги з суми повернення сплаченого ним авансового платежу у сумі 380 060,00 грн, по інфляційним втратам у сумі 197 628,00 грн, що разом становить 577 688,00 грн.

Заява заявником була подана до суду 08.06.2025 р., що підтверджено документально (Т. 32, а.с. 231).

Станом на 08.06.2025 р. офіційний курс гривні щодо долара США, встановлений Національним банком України становив 41,4717 грн за 1 дол. США (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=08.06.2025&period=daily).

За перерахунками основного боргу, здійсненими судом відповідно до абзацу 4 частини 2 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства суд дійшов висновку про те, що розрахунок заявника по основному боргу не є вірним, сума коштів, що підлягає поверненню заявнику за попереднім договором (згідно п. 5) складає 642 811,35 грн (41,4717 грн х 15 500 доларів США).

Здійснивши перерахунок основного боргу (сплаченого авансового платежу), що підлягає поверненню заявнику встановлено, що розрахунок заявника є невірним, основний борг становлять більшу суму (642 811,35 грн) ніж заявлено заявником, а відтак, з урахуванням приписів статті 14 ГПК України суд визнає грошові вимоги заявника до боржника по основному боргу з повернення сплаченого авансу у межах заявлених вимог у сумі 577 688,00 грн.

Заявником у заяві заявлено вимоги з 3% річних у сумі 43 239,61 грн 3% річних, нараховані за період з 01.05.2020 р. по 14.02.2024 р.

На підставі викладеного, керуючись положеннями пунктів 5, 1, 3 попереднього договору, частиною першою статті 253, частиною третьою статті 254 ЦК України, вимоги заявника по 3% річних за період з 01.05.2020 р. по 01.06.2020 р. у сумі 996,88 грн відхиляються судом, оскільки заявником визначено дату, з якої розпочалось прострочення повернення авансового платежу без врахування положень пункту 5 попереднього договору (яким встановлено місячний строк для повернення суми авансових платежів) та статей 253, 254 ЦК України, відповідно до яких прострочення повернення авансового платежу розпочалось з 02.06.2020 р.

Здійснивши перерахунок 3% річних за період з 02.06.2020 р. по 14.02.2024 р. на прострочену суму встановлену судом (642 811,35 грн), встановлено, що розрахунок заявника є невірним, 3% річних за вказаний період становлять більшу суму (71 446,90 грн) ніж заявлено заявником, а відтак, з урахуванням приписів статті 14 ГПК України суд визнає грошові вимоги заявника до боржника з 3% річних у межах заявлених вимог за даний період у сумі 42 242,73 грн.

Правова позиція суду щодо застосування судом принципу jura novit curia аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_4 , а щодо та методики розрахунків аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_22 .

Боржником жодних доказів, що спростовують вимоги заявника суду не надано.

Таким чином суд реалізувавши принцип jura novit curia ("суд знає закони") надав правову кваліфікацію вимогам заявника відповідно до їх змісту. Заявлені вимоги в частині інфляційних втрат підлягають відхиленню як помилково сформульовані, натомість судом застосовано правильну кваліфікацію, та визначаючи суму основного боргу визнано курсову різницю відповідно до принципу jura novit curia ("суд знає закони").

Аргументи учасників справи судом ретельно вивчені та відхиляються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

Судом встановлено, що заявником було сплачено 6056,00 грн судового збору за подання до суду заяви про грошові вимоги до боржника, що підтверджено квитанцією від 02.06.2025 р. (Т. 32, а.с. 233).

Заява заявника надійшла до суду через систему "Електронний суд" в електронній формі, що підтверджено документально, в тому числі відміткою про таке на тексті заяви (Т. 32, а.с. 231).

Відповідно до частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

На підставі статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", підпункту 10 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" суд дійшов висновку про те, що оскільки заява заявником була подана через систему "Електронний суд" в електронній формі, - відповідно до частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за даних обставин підлягає застосуванню коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору, в зв`язку з чим судовий збір підлягав сплаті у сумі 4844,80 грн. На підставі частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 4844,80 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.

Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом. Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

На підставі викладеного, частин другої, четвертої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, з огляду на обґрунтованість визначених судом вимог, враховуючи що вимоги ОСОБА_14 заявлені у заяві, яка подана до суду відповідно до приписів частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, та не погашені боржником, суд дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_14 підлягають визнанню частково, зокрема, підлягає визнанню та включенню до реєстру вимог до боржника конкурсна заборгованість за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 09.11.2019 р. в сумі 577 688,00 грн з повернення суми авансового платежу (основний борг), 42 242,73 грн 3% річних, вимоги другої черги. В іншій частині вимоги відхиляються судом. Витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 4844,80 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Зважаючи на те, що вимоги ОСОБА_14 заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, її вимоги є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Розглянувши заяву ОСОБА_16 (надалі за текстом кредитор, заявник) про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 01.06.2025 р. та матеріали справи, судом встановлено наступне.

04.06.2025 р. до господарського суду через систему "Електронний суд" (вх. № 6090 від 04.06.2025 р.) від ОСОБА_16 в особі представника адвоката Шурхна Андрія Анатолійовича надійшла Заява про долучення заяви про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 03.06.2025 р. з долученою заявою ОСОБА_16 в особі представника адвоката Шурхна А. А. про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 01.06.2025 р. (Т. 32, а.с. 145-177), в якій він просить суд визнати грошові вимоги кредитора ОСОБА_16 до боржника ОСОБА_1 , що складаються із сум:

- за попереднім договором від 02.10.2018 р. про укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_30 сума авансу у розмірі 376 166 грн, 3% річних у розмірі 35 122,57 грн, та інфляційні втрати у розмірі 80 424,29 грн, а всього 491 712,86 грн;

- за попереднім договором від 13.10.2018 р. № 58 про укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення під № 70 на цокольному поверсі секція 3, загальною площею 8,3 кв.м. в багатоквартирному житловому будинку в АДРЕСА_3 , укладеного між ОСОБА_103 від імені і в інтересах ОСОБА_1 і ОСОБА_16 грошові кошти у сумі 35 000,00 грн, проценти за користування грошовими коштами у сумі 2 482,60 грн та інфляційні втрати у розмірі 4 746,00 грн, а всього 42 228,60 грн.

- за попереднім договором від 16.04.2021 р. про укладення договору купівлі-продажу квартири під АДРЕСА_31 , укладеного між ОСОБА_114 від імені і в інтересах ОСОБА_1 і ОСОБА_16 та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_16 грошові кошти у сумі 31 184 доларів США та проценти за користування грошовими коштами у сумі 25,63 доларів США, а всього 31 209,63 доларів США = 38,05 привтб = 1 187 526,42 грн; грошові вимоги кредитора ОСОБА_16 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 включити до реєстру вимог кредиторів; судові витрати покласти на боржника - фізичну особу ОСОБА_1 , та включити до реєстру вимог кредиторів.

Судом встановлено, що заява ОСОБА_16 з вимогами до боржника від 01.06.2025 р. направлена до суду 03.06.2025 р., що підтверджено відміткою про формування заяви в системі "Електронний суд" на тексті заяви, а також квитанцією про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІТС (Т. 32 а.с. 145, 177), - тобто вимоги заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання приписами частини першої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства; відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства вимоги заявника підлягають розгляду судом.

Заявлені вимоги заявником обґрунтовані наступним:

1) укладеним 02.10.2017 р. між ОСОБА_1 від імені якої діяв ОСОБА_103 (продавець) та ОСОБА_16 (покупець) попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченим нотаріально.

Заявник вказує, що згідно п. 1 Попереднього договору у строк до 30.09.2018 р. продавець зобов`язувався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартиру, а покупець зобов`язався прийняти і оплатити № 28, загальною площею 55,4 кв.м., у багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці, що розташована в АДРЕСА_3 , ціна продажу якої складала 537 380,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 20 164 долари США. Згідно п. 4 попереднього договору, при його укладанні на підтвердження намірів сторін заявник як покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляд авансу у розмірі 376 166 грн, що на день укладання договору еквівалентно 14 115 доларів США. Залишок суми у розмірі 161 214 грн, що на день укладання договору еквівалентно 6 049 доларів США покупець зобов`язався сплатити до 30.09.2018 р. Заявник вказує, що в порушення умов попереднього договору, боржником станом на дату до звернення до суду обумовлений попереднім договором будинок не побудований та не зданий в експлуатацію. Відповідно, обумовлена попереднім договором квартира не передана боржником заявнику та основний договір не був укладений з вини ОСОБА_1 . Заявник також вказує, що у пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором (до 30.09.2018 р.), продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу в розмірі 376 166,00 грн протягом одного місяця, проте боржник протиправно не виконав цього, незважаючи на те, що не виконав взятих зобов`язань за попереднім договором з побудови та передачі нерухомого майна.

В зв`язку з наведеним, керуючись нормами статей 1, 39, 45, 2, 122 Кодексу України з процедур банкрутства, статтями 526, 530, 610, 655, 657, 536, 693, ч. 1 ст. 635 ЦК України, а також статтями 509, 524, 533-535 ЦК України, практикою Верховного Суду заявник просить суд визнати його грошові вимоги до боржника у сумі 376 166,00 грн сплаченого авансу (основного боргу). Крім того, на підставі статті 625 ЦК України заявник просить суд визнати його грошові вимоги за невиконаними зобов`язаннями згідно попереднього договору за період з 01.10.2018 р. по 10.11.2021 р. збитки від інфляції у сумі 80 424,29 грн та 3% річних у сумі 35 122,57 грн (нараховані за період жовтень 2018 р. вересень 2021 р.).

2) укладеним 13.10.2018 р. між ОСОБА_1 від імені якої діяв ОСОБА_103 (продавець) та ОСОБА_16 (покупець) попереднім договором № 58 купівлі-продажу нерухомого майна нежитлового приміщення.

Заявник вказує, що згідно п. 1 цього Попереднього договору у строк до 30.06.2019 р. продавець зобов`язувався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а покупець зобов`язався прийняти і оплатити нежитлове приміщення № 70 на цокольному поверсі секція 3, загальною площею 8,3 кв.м., в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці, що розташована в АДРЕСА_3 , ціна продажу якого складала 35 000 грн (згідно п. 3 попереднього договору). Згідно п. 4 попереднього договору, при укладанні цього договору на підтвердження намірів сторін заявник як покупець передав, а продавець прийняв суму у розмірі 35 000 грн. Заявник вказує, що вважає вказаний договір є нікчемним правочином, оскільки він не був нотаріально посвідченим. Керуючись нормами статті 635, 657, 216, 220 ЦК України, ст. 55 Закону України "Про нотаріат", а також рішеннями Верховного Суду України від 06.02.2008 р., від 26.11.2008 р. заявник вважає, що попередній договір повинен був бути нотаріально засвідченим, однак не був, в зв`язку з чим сплачені заявником боржнику грошові кошти відповідно до норм статей 1212, 1213 ЦК України вважає такими, що були набуті боржницею без достатньої правової підстави безпідставно набутим майном та підлягають поверненню заявнику у сумі 35 000,00 грн в зв`язку з чим ним заявлено вимоги з визнання кредитором боржника у вказаній сумі.

Крім того, на підставі статей 536, ч. 2 ст. 1214 ЦК України, частини другої статті 625 ЦК України заявник просить суд визнати його грошові вимоги, нараховані за період з 01.07.2019 р. по 10.11.2021 р. з 3% річних у сумі 2 482,60 грн та інфляційні втрати у сумі 4 746,00 грн (нараховані за період липень 2019 р. вересень 2021 р.).

3) укладеним 16.04.2021 р. між ОСОБА_1 (продавець) від імені якої діяв ОСОБА_115 та ОСОБА_16 (покупець) попереднім договором купівлі-продажу квартири.

Заявник вказує, що згідно п. 1 Попереднього договору у строк до 30.10.2021 р. продавець зобов`язувався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а покупець зобов`язався прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_32 , ціна продажу якої складала 870 034 грн, що на день укладання договору еквівалентно 31 184 долари США (згідно п. 3 попереднього договору). Згідно п. 4 попереднього договору, при укладанні цього договору на підтвердження намірів сторін заявник як покупець передав, а продавець прийняв передоплату в розмірі 25 000 доларів США. Залишок суми у розмірі 6 184 доларів США покупець зобов`язався сплатити до 23.05.2021 р. Заявник також вказує, що 26.05.2021 р. він передав ОСОБА_116 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 залишок суми за вказаним договором 6 184 доларів США, на підтверджено чого долучив до матеріалів справи розписку від 26.05.2021 р. Всього, як вказує заявник на виконання даного попереднього договору ним було сплачено боржнику у сумі 31 184 доларів США. З аналогічних підстав, як і стосовно попереднього договору від 13.10.2018 р. заявник вважає даний попередній договір від 16.04.2021 р. нікчемним правочином оскільки він не був нотаріально посвідченим (в тому числі на підставі статей 635, 657, 216, 220 ЦК України), а кошти у сумі 31 184 доларів США вважає набутими ОСОБА_1 без достатньої правової підстави, безпідставно набутим майном. На підставі статей 1212-1214 ЦК України ЦК України, статей 536, 625 ЦК України, практики Верховного Суду заявник просить суд визнати його грошові вимоги до боржника у сумі 31 184 долари США основного боргу, а також з 3% річних у сумі 25,63 долари США, нараховані за період з 01.11.2021 р. по 10.11.2021 р.

У заяві керуючого реструктуризацією Приходька Д. В. Письмові нормативно-обгрунтовані пояснення щодо розгляду заяв кредиторів з грошовими вимогами до боржника від 16.05.2025 р. № 01-28/188 (Т. 33, а.с. 50/2) останній повідомляє суд про те, що на поштову адресу, ні на електронну пошту арбітражного керуючого будь-яких заяв ОСОБА_16 у 2025 р. не надходило; в електронному суді також відсутні заяви ОСОБА_16 з грошовими вимогами до ОСОБА_1 .

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що відповідно до квитанції № 3628999 про доставку документів до зареєтрованого Електронного кабінету Користувача ЄСІТС 03.06.2025 р. ОСОБА_117 представником заявника адвокатом Шурхно А. А. було доставлено заяву про визнання грошових вимог до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність з додатками (Т. 32, а.с. 177).

Від боржника результатів розгляду вимог заявника до суду не надійшло.

Розглянувши заяву ОСОБА_16 , дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, матеріали справи, судом встановлено наступне.

Розглядаючи вимоги заявника попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири (Т. 32, а.с. 159) судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що 02.10.2017 р. між ОСОБА_102 , який діяв від імені ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на підставі довіреності, посвідченої Михальченко М.М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 08.04.2017 р. за реєстровим № 1844 (продавець) та ОСОБА_16 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_16 (покупець) було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири (надалі за текстом стосовно заяви ОСОБА_16 також "попередній договір від 02.10.2017 р.").

Відповідно до пункту 1 вказаного договору, за цим договором у строк до 30.09.2018 р. продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_33 , загальною площею 55,4 кв.м., в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1079 га, кадастровий номер якої - :03:006:0019, що знаходиться в АДРЕСА_34 , у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором.

Вказана земельна ділянка, на якій попереднім договором обумовлено розташування квартири в житловому будинку, яку продавець зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу на узгоджених умовах, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. 08.04.2017 р. за реєстровим № 1839, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 08.04.2017 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24 (відповідно до пункту 2 попереднього договору).

Згідно з пунктом 3 вказаного попереднього договору, сторони домовилися про такі умови основного договору, в тому числі: продавець зобов`язується збудувати на вищевказаній земельній ділянці житловий будинок до кінця третього кварталу 2018 р., в якому буде розташовуватись вищезазначена квартира, яка згідно плану забудови земельної ділянки знаходиться на 3 поверсі; договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 30.09.2018 р.; ціна продажу 537 380,00 грн, що на день укладання цього договору еквівалентно 20 164 долари США.

Згідно з пунктом четвертим попереднього договору від 02.10.2017 р., при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 376 166,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 14 115 доларів США. Залишок суми у розмірі 161 214,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 6 049 доларів США покупець зобов`язується сплатити до 30.09.2018 р.

У пункті 5 попереднього договору від 02.10.2017 р. сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або за наявністю підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу у розмірі 376 166,00 грн протягом одного місяця.

Згідно з пунктами 7, 14 попереднього договору від 02.10.2017 р., проект цього договору, складений нотаріусом з урахуванням умов, які є обов`язковими для такого роду договорів, а також умов, визначених та узгоджених сторонами, прочитаний ними та схвалений. Зі змістом ст. ст. 526 та 635 ЦК України сторони ознайомлені, проект цього договору відповідає волевиявленню сторін і ними схвалений, нез`ясованих питань у них немає.

Попередній договір від 02.10.2017 р. підписаний ОСОБА_103 від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності та ОСОБА_16 , посвідчений приватним нотаріусом Дудкіною Н. В. Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, зареєстрований в реєстрі за № 2534, номер спеціального бланку нотаріального документа НМІ 933106 (Т. 32, а.с. 159).

Детально дослідивши матеріали справи та додані докази судом встановлено, що доказами підтверджено, що заявником у заяві допущено описку у році укладення дослідженого попереднього договору, укладення якого мало місце 02.10.2017 р., що підтверджено документально.

Повноваження ОСОБА_104 на укладення попереднього договору від 02.10.2017 р., отримання грошей підтверджено копією довіреності, посвідченої Михальченко М. М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області № 1844 від 08.04.2017 (Справа-замінник, а.с. 376-377), яка чинна до 08.04.2022 р.

Отже, попереднім договором від 02.10.2017 р. визначено термін побудови житлового будинку, в якому буде розташовуватись зазначена квартира: до кінця третього кварталу 2018 р., термін передачі у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартири та для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, - не пізніше 30.09.2018 р.

Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Судом встановлено, що ОСОБА_16 при укладенні попереднього договору 02.10.2017 р. на підтвердження намірів сторін передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 376 166,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 14 115 доларів США, що підтверджено пунктом 4 попереднього договору. Факт передачі та отримання суми авансу також підтверджується підписами сторін на цьому договорі.

Отже належними доказами підтверджено факт одержання продавцем ОСОБА_1 (боржник) від імені якої діяв ОСОБА_103 на підставі довіреності, на виконання попереднього договору від 02.10.2017 р. грошових коштів від заявника у встановленому розмірі.

Заявник вказує, що в порушення умов попереднього договору, боржником станом на дату до звернення до суду обумовлений попереднім договором будинок не побудований та не зданий в експлуатацію. Відповідно, обумовлена попереднім договором квартира не передана боржником заявнику та основний договір не був укладений, кошти у сумі та строк, визначений п. 5 попереднього договору, не повернуті.

Правовідносини між заявником та боржником за попереднім договором підлягають регулюванню в першу чергу нормами частин першої статей 1 та 2 Кодексу України з процедур банкрутства, частин першої, другої статті 11, частини першої, другої статті 202 та статті 509, частини першої статті 526, статті 599, частини першої статті 525, статтею 610, частини першої статті 626, статті 627, статті 628, частини першої статті 629, 635 (у відповідній редакції) Цивільного кодексу України.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Частина 1 статті 629 ЦК України, частина перша статті 525 ЦК України передбачають, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що основний договір, укладення якого обумовлено попереднім договором від 02.10.2017 р. укладено не було, відповідно продаж обумовленої квартири, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири не відбулись в порушення умов пункту 1 попереднього договору. Докази повернення в порядку, встановленому п. 5 попереднього договору боржником заявнику отриманих за попереднім договором грошових коштів, суду не надано. Станом на поточну дату жодні зобов`язання продавцем відповідно до вказаного попереднього договору не виконані, доказів зворотного суду не надано.

Керуючись частинами першою, другою статті 570 ЦК України, правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), судом встановлено, що станом на дату розгляду заяви заявника основний договір не укладено; сплачені заявником кошти згідно попереднього договору не є завдатком, та згідно частини другої статті 570 ЦК України є авансом, який підлягає поверненню покупцю відповідно до умов попереднього договору.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

На підставі наведеного, статей 253, 254 ЦК України та пунктів 1, 3, 5 попереднього договору судом встановлено, що боржником прострочено виконання зобов`язання з передачі квартири, обумовленої попереднім договором у власність заявника з укладенням договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення. Так, останнім днем для укладання основного договору попереднім договором було обумовлено 30.09.2018 р. (п. 1 попереднього договору). Оскільки 30.09.2018 р. є неділею, вихідним днем, відповідно до ч. 5 ст. 254 ЦК України, останнім днем для укладення основного договору було 01.10.2018 р. Відповідно до частини першої статті 253 ЦК України, перебіг місячного строку для повернення суми авансу розпочався з наступного для після граничної дати для укладення основного договору, - з 02.10.2018 р. Відповідно до частини третьої статті 254 ЦК України, строк визначений місяцями спливає у відповідне число останнього місяця строку, - 02.11.2018 р.; прострочення повернення суми авансу розпочалось з 03.11.2018 р.

Пунктом 5 попереднього договору сторонами обумовлено повернення суми авансу за умов настання обставин, визначених цим пунктом, у гривні.

Частина 1 статті 629 ЦК України, частина перша статті 525 ЦК України передбачають, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Верховний Суд в постанові від 11.09.2024 р. у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24) дійшов висновку про те, що одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами (п. 35).

Таким чином в силу умов попереднього договору (пункту 5), частини 1 статті 629 ЦК України, частини першої статті 525, частини першої статті 526, частини першої статті 530 ЦК України у боржника як продавця виник обов`язок з повернення заявнику як покупцю суми авансу за попереднім договором від 02.10.2017 р., що є грошовим зобов`язанням в розумінні статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства.

Отже вимога заявника щодо визнання його кредитором боржника щодо основного боргу (з повернення суми авансу) у сумі 376 166,00 грн є обґрунтованою та суд визнає дану вимогу заявника.

На підставі статті 625 ЦК України в своїй заяві заявник просить суд визнати його грошові вимоги до боржника: збитки від інфляції за невиконаними зобов`язаннями згідно попереднього договору від 02.10.2017 р. за період жовтень 2018 р. вересень 2021 р. у сумі 80 424,29 грн; 3% річних за невиконаними зобов`язаннями згідно вказаного попереднього договору за період з 01.10.2018 р. р. 10.11.2021 р. у сумі 35 122,57 грн.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Детально дослідивши вимоги заявника разом з поданими розрахунками та матеріали справи судом встановлено наступне.

На підставі викладеного, керуючись положеннями пунктів 1, 3, 5 попереднього договору, частиною першою статті 253, частиною третьою статті 254 ЦК України, вимоги заявника по 3% річних за період з 01.10.2018 р. по 02.11.2018 р. у сумі 1 020,29 грн та 4 945,75 грн інфляційних втрат за жовтень2018 р. є безпідставними та відхиляються судом оскільки заявником визначено дату, з якої розпочалось прострочення повернення авансового платежу без врахування положень пунктів 5 (яким сторонами узгоджено місячний строк для повернення суми авансу)), 1, 3 попереднього договору та статей 253, 254 ЦК України, відповідно до яких прострочення повернення суми авансу розпочалось з 03.11.2018 р.

На підставі частини другої статті 625 ЦК України здійснивши перерахунок вимог заявника по 3% річних, нарахованих за період з 03.11.2018 р. по 10.11.2021 р. та по інфляційним втратам (листопад 2018 р. вересень 2021 р.) на суму повернення покупцю суми авансу судом встановлено, що є обґрунтованими та підлягають визнанню судом грошові вимоги заявника по 3% річних у сумі 34 102,28 грн та по інфляційним втратам у сумі 75 478,54 грн.

Розглядаючи вимоги заявника за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення № 58 від 13.10.2018 р. та за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від та 16.04.2021 р. судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що 13.10.2018 р. між ОСОБА_102 , який діяв від імені ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на підставі довіреності, посвідченої Михальченко М. М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 08.04.2017 р. за реєстровим № 1844 (продавець) та ОСОБА_16 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_16 (покупець) було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення № 58 (надалі за текстом стосовно заяви ОСОБА_16 також "попередній договір від 13.10.2018 р.").

Відповідно до пункту 1 вказаного договору, за цим договором у строк до 30.06.2019 р. продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити нежитлове приміщення під № 70 на цокольному поверсі, секція № 3, загальною площею 8,3 кв.м., збудованому на земельній ділянці площею 0,1079 га, кадастровий номер якої - :03:006:0019, що знаходиться в АДРЕСА_3 , у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором.

Вказана земельна ділянка, на якій попереднім договором від 13.10.2018 р. обумовлено розташування нежитлового приміщення, яке продавець зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу на узгоджених умовах, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М. М. 08.04.2017 р. за реєстровим № 1839, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 08.04.2017 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 (відповідно до пункту 2 попереднього договору).

Згідно з пунктом 3 вказаного попереднього договору від 13.10.2018 р., сторони домовилися про такі умови основного договору, в тому числі: договір купівлі-продажу нежитлового приміщення має бути нотаріально посвідчений не пізніше 30.06.2019 р.; ціна продажу 35 000,00 грн.

Згідно з пунктом четвертим попереднього договору від 13.10.2018 р., при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв від покупця суму в розмірі 35 000,00 грн.

У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу нежитлового приміщення у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього всю суму платежу протягом одного місяця.

Згідно з пунктами 7, 10, 13 попереднього договору від 13.10.2018 р., проект цього договору, складений з урахуванням умов, які є обов`язковими для такого роду договорів, а також умов, визначених та узгоджених сторонами, прочитаний ними та схвалений. Цей договір вважається укладеним і набуває чинності з моменту його підписання сторонами. Зі змістом ст. ст. 526 та 635 ЦК України сторони ознайомлені, проект цього договору відповідає волевиявленню сторін і ними схвалений, нез`ясованих питань у них немає.

Попередній договір від 13.10.2018 р. підписаний Саченко О.О. від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності та ОСОБА_16 , що підтверджено документально (Т. 32, а.с. 160).

Повноваження Саченка О. О. на укладення попереднього договору від 13.10.2018 р., отримання грошей підтверджено копією довіреності, посвідченої Михальченко М. М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області № 1844 від 08.04.2017 (Справа-замінник, а.с. 376-377), яка дійсна до 08.04.2022 р.

Заявник вказує, що вважає вказаний договір є нікчемним правочином, оскільки він не був нотаріально посвідченим. Керуючись нормами статті 635, 657, 216, 220 ЦК України, ст. 55 Закону України "Про нотаріат", а також рішеннями Верховного Суду України від 06.02.2008 р., від 26.11.2008 р. заявник вважає, що попередній договір повинен був бути нотаріально засвідченим, однак не був, в зв`язку з чим сплачені заявником боржнику грошові кошти відповідно до норм статей 1212, 1213 ЦК України вважає такими, що були набуті боржницею без достатньої правової підстави безпідставно набутим майном та підлягають поверненню заявнику у сумі 35 000,00 грн в зв`язку з чим ним заявлено вимоги з визнання кредитором боржника у вказаній сумі.

Крім того, на підставі статей 536, ч. 2 ст. 1214 ЦК України, частини другої статті 625 ЦК України заявник просить суд визнати його грошові вимоги, нараховані за період з 01.07.2019 р. по 10.11.2021 р. з 3% річних у сумі 2 482,60 грн та інфляційні втрати у сумі 4 746,00 грн (нараховані за період липень 2019 р. вересень 2021 р.).

Детально дослідивши матеріали справи, доводи заявника судом встановлено наступне.

Частинами 1, 2, 3 статті 635 Цивільного кодексу України (надалі "ЦК України") (в ред. від 12.07.2018 р., від 01.01.2021 р., чинних станом на 13.10.2018 р., на 16.04.2021 р. відповідно (дати укладення попередній договорів від 13.10.2018 р. та від 16.04.2021 р.)) встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Статтею 205 ЦК України "Форма правочину. Способи волевиявлення" регламентовано форми правочинів.

Так, зазначеною статтею встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

В свою чергу частиною першою статті 209 ЦК України "Нотаріальне посвідчення правочину" встановлено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Таким чином нотаріальне посвідчення правочинів у випадках встановлених законом є додатковою вимогою, проте не є формою правочинів.

Як встановлено судом, частиною першою статті 635 ЦК України встановлено вимогу укладення попереднього договору за формою, встановленою для основного договору, та дана норма не містить вимоги наслідування попереднім договором нотаріального засвідчення, якщо така вимога встановлена для основного договору.

Частиною першою статті 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Попередній договір укладений у письмовій формі. Вимоги з нотаріального посвідчення попереднього договору законом не встановлено.

Дослідивши зміст попереднього договору від 13.10.2018 р. судом встановлено, що домовленості про нотаріальне посвідчення попереднього договору від 13.10.2018 р. останнім не встановлювались.

Таким чином укладений попередній договір про укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 13.10.2018 р. відповідає за формою вимогам статті 635 ЦК України, яка в свою чергу не містить вимог наслідування попереднім договором нотаріального посвідчення, якщо така вимога встановлена для основного договору, яке (нотаріальне посвідчення) не є формою правочину, а отже, даний попередній договір від 13.10.2018 р. відповідає вимогам законодавства за укладеною формою, чим спростовуються доводи заявника про нікчемність попереднього договору від 13.10.2018 р. з відповідними правовими наслідками.

Відповідно до частини третьої статті 13 ГПКК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

На підтвердження доводів щодо нікчемності попередніх договорів від 13.10.2018 р., від 16.04.2021 р. заявник посилається на рішення Верховного Суду України від 06.02.2008 р. та від 26.11.2008 р. проте, заявником не наведено номера справ у яких постановлені такі судові рішення, що унеможливлює дослідження останніх судом, з`ясування чи постановлені рішення за аналогічних обставин обставинам цієї справи, в зв`язку з чим доводи не є належним чином обґрунтованими в зв`язку з чим підлягають відхиленню судом.

Детально дослідивши матеріали справи, характер правовідносин, що є предметом судового розгляду за попереднім договором від 13.10.2018 р., суд дійшов висновку про те, що заявник на обґрунтування своїх вимог по попередньому договору від 13.10.2018 р. послався не ті норми права (ст. ст. 657, 536, 216, 220, 1212, 1213 ЦК України), що фактично регулюють спірні правовідносини щодо визнання грошових вимог за переднім договором від 13.10.2018 р., в зв`язку з чим керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони"), суд дійшов висновку про те, що до правовідносин, що є предметом судового розгляду за попереднім договором від 13.10.2018 р. в межах заяви заявника підлягають застосуванню норми 1-3 ст. 635, частини першої статті 220, статті 205, частини першої статті 209, частиною першою статті 657 ЦК України, частина 1 статті 629 ЦК України, частина перша статті 525 ЦК України (згідно яких договір відповідає вимогам законодавства за укладеною формою), частини 1 статті 629 ЦК України, частини перша статті 525 ЦК України, положення пунктів 5, 1, 3 попереднього договору від 13.10.2018 р. (щодо встановлення заборгованості за договором).

Так, частина 1 статті 629 ЦК України, частина перша статті 525 ЦК України передбачають, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже, попереднім договором від 13.10.2018 р. визначено термін побудови нежитлового приміщення, в якому буде розташовуватись обумовлене нежитлове приміщення: до 30.06.2019 р., термін передачі у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу нежитлового приміщення та для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, - не пізніше 30.06.2019 р.

Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Судом встановлено, що ОСОБА_16 як покупець при укладенні попереднього договору від 13.10.2018 р. передав, а продавець прийняв від покупця суму в розмірі 35 000,00 грн. Факт передачі та отримання вказаних коштів також підтверджується підписами сторін на цьому попередньому договорі.

Отже належними доказами підтверджено факт одержання продавцем ОСОБА_1 (боржник) від імені якої діяв ОСОБА_103 на підставі довіреності, на виконання попереднього договору від 13.10.2018 р. грошових коштів від заявника у встановленому розмірі.

Як слідує з заяви заявника, основний договір купівлі-продажу нежитлового приміщення не був укладений, та сплачені згідно п. 4 попереднього договору від 13.10.2018 р. кошти заявнику боржником не були повернуті.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що основний договір, укладення якого обумовлено попереднім договором від 13.10.2018 р. укладено не було, відповідно продаж обумовленого нежитлового приміщення, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення не відбулись в порушення умов пункту 1 попереднього договору. Докази повернення в порядку, встановленому п. 5 попереднього договору боржником заявнику отриманих за попереднім договором від 13.10.2018 р. грошових коштів, суду не надано. Станом на поточну дату жодні зобов`язання продавцем відповідно до вказаного попереднього договору не виконані, доказів зворотного суду не надано.

Керуючись частинами першою, другою статті 570 ЦК України, правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), судом встановлено, що станом на дату розгляду заяви заявника основний договір не укладено; сплачені заявником кошти згідно попереднього договору не є завдатком, та згідно частини другої статті 570 ЦК України є авансом, який підлягає поверненню покупцю відповідно до умов попереднього договору.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

На підставі наведеного, статей 253, 254 ЦК України та пунктів 1, 3, 5 попереднього договору від 13.10.2018 р. судом встановлено, що боржником прострочено виконання зобов`язання з передачі нежитлового приміщення, обумовленого попереднім договором у власність заявника з укладенням договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення. Так, останнім днем для укладання основного договору попереднім договором від 13.10.2018 р. було обумовлено 30.06.2019 р. (п. 1 попереднього договору від 13.10.2018 р.). Оскільки 30.06.2019 р. є неділею, вихідним днем, відповідно до ч. 5 ст. 254 ЦК України, останнім днем для укладення основного договору було 01.07.2019 р. Відповідно до частини першої статті 253 ЦК України, перебіг місячного строку для повернення суми авансу розпочався з наступного для після граничної дати для укладення основного договору, - з 02.07.2019 р. Відповідно до частини третьої статті 254 ЦК України, строк визначений місяцями спливає у відповідне число останнього місяця строку, - 02.08.2019 р.; прострочення повернення суми авансу розпочалось з 03.08.2019 р.

Пунктом 5 попереднього договору від 13.10.2018 р. сторонами обумовлено повернення суми сплаченого платежу (авансу) за умов настання обставин, визначених цим пунктом, у гривні.

Верховний Суд в постанові від 11.09.2024 р. у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24) дійшов висновку про те, що одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами (п. 35).

Таким чином в силу умов попереднього договору (пункту 5), частини 1 статті 629 ЦК України, частини першої статті 525, частини першої статті 526, частини першої статті 530 ЦК України у боржника як продавця виник обов`язок з повернення заявнику як покупцю суми авансу за попереднім договором від 13.10.2018 р., що є грошовим зобов`язанням в розумінні статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства.

Отже вимога заявника щодо визнання його кредитором боржника щодо основного боргу за попереднім договором від 13.10.2018 р. у сумі 35 000,00 грн є обґрунтованою та суд визнає дану вимогу заявника.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі викладеного, керуючись положеннями пунктів 1, 3, 5 попереднього договору, частиною першою статті 253, частиною третьою статті 254 ЦК України, вимоги заявника по 3% річних за період з 01.07.2019 р. по 02.08.2019 р. у сумі 94,93 грн 3% та інфляційні втрати за липень 2019 р. у сумі 210,00 грн є безпідставними та відхиляються судом, оскільки заявником визначено дату, з якої розпочалось прострочення повернення суми авансу без врахування положень пунктів 5 (яким сторонами узгоджено місячний строк для повернення коштів)), 1, 3 зазначеного попереднього договору та статей 253, 254 ЦК України, відповідно до яких прострочення повернення суми авансу розпочалось з 03.08.2019 р.

На підставі частини другої статті 625 ЦК України здійснивши перерахунок вимог заявника по 3% річних, нарахованих за період з 03.08.2019 р. по 10.11.2021 р. на суму повернення покупцю суми авансу (35 000,00 грн) судом встановлено, що є обґрунтованими та підлягають визнанню судом грошові вимоги заявника по 3% річних у сумі 2 387,67 грн; здійснивши перерахунок вимог заявника по інфляційним втратам, нарахованих за період з серпень 2019 вересень 2021 р. на суму повернення покупцю суми авансу (35 000,00 грн) судом встановлено, що розрахунок заявника не є вірним, інфляційні втрати за вказаний період становлять більшу суму (4906,89 грн) ніж заявлено заявником, а відтак, з урахуванням приписів статті 14 ГПК України суд визнає грошові вимоги заявника до боржника по інфляційним втратам у межах заявлених вимог за даний період у сумі 4 536,00 грн.

3. Судом встановлено, що 16.04.2021 р. між ОСОБА_118 , який діяв від імені ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на підставі довіреності, посвідченої Дудкіною Н. В. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 19.02.2021 р. за реєстровим № 109 (продавець) та ОСОБА_16 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_16 (покупець) було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири (надалі за текстом стосовно заяви ОСОБА_16 також "попередній договір від 16.04.2021 р.").

Відповідно до пункту 1 вказаного договору, за цим договором у строк до 30.10.2021 р. продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_35 , загальною площею 62,3 кв.м., в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1002 га, кадастровий номер якої - :03:006:0020, що знаходиться в АДРЕСА_25 , у порядку та на умовах, передбачений відповідно цим та основним договором.

Вказана земельна ділянка, на якій попереднім договором від 16.04.2021 р. обумовлено розташування квартири в житловому будинку, яку продавець зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу на узгоджених умовах, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М. М. 07.03.2017 р. за реєстровим № 1059, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 07.03.2017 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 (відповідно до пункту 2 попереднього договору від 16.04.2021 р.).

Згідно з пунктом 3 вказаного попереднього договору від 16.04.2021 р., сторони домовилися про такі умови основного договору, в тому числі: продавець зобов`язується збудувати на вищевказаній земельній ділянці житловий будинок до 30.10.2021 р., в якому буде розташовуватись вищезазначена квартира, яка згідно плану забудови земельної ділянки знаходиться на 7 поверсі; договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 30.10.2021 р.; ціна продажу 870 034,00 грн, що еквівалентно 31 184 долари США.

Згідно з пунктом четвертим попереднього договору від 16.04.2021 р., при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав продавцю грошову суму в розмірі 25 000,00 доларів США, а продавець отримав зазначену суму. Залишок суми в розмірі 6 184 долари США покупець зобов`язується сплатити до 23.05.2021 р.

У пункті 5 попереднього договору від 16.04.2021 р. сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержані від нього суми авансових платежів протягом трьох місяців.

Згідно з пунктами 7, 10, 9 досліджуваного попереднього договору, проект цього договору, складений з урахуванням умов, які є обов`язковими для такого роду договорів, а також умов, визначених та узгоджених сторонами, прочитаний ними та схвалений. Цей договір вважається укладеним з моменту підписання сторонами і набуває чинності з моменту його підписання. Сторони вважають, що між ними досягнуто згоди щодо всіх істотних умов основного договору. Ці умови можуть бути змінені лише за взаємною згодою сторін.

Попередній договір від 16.04.2021 р. підписаний Мельниченком Д. С. від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності № 109 від 19.02.2021 р. та Панухіним Б. М., що підтверджено документально (Т. 32, а.с. 158).

Повноваження Мельниченка Д.С. на укладення попереднього договору від 16.04.2021 р., отримання грошей підтверджено копією довіреності, посвідченої Михальченко М.М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області № 109 від 19.02.2021 р. (Справа-замінник, а.с. 378), чинна до 19.02.2023 р.

Доводи заявника щодо нікчемності попередніх договорів від 13.10.2018 р. та від 16.04.2021 р. вже були предметом судового дослідження з викладеними висновками суду; на підставі частин 1-3 ст. 635, частини першої статті 220, статті 205, частини першої статті 209, частини першої статті 657 ЦК України судом встановлено, що попередній договір від 16.04.2021 р. укладений у письмовій формі та вимоги з нотаріального посвідчення попереднього договору законом не встановлено, домовленості про нотаріальне посвідчення попереднього договору від 16.04.2021 р. останнім не встановлювались.

Таким чином укладений попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири від 16.04.2021 р. відповідає за формою вимогам статті 635 ЦК України, яка в свою чергу не містить вимог наслідування попереднім договором нотаріального засвідчення, якщо така вимога встановлена для основного договору, яке (нотаріальне посвідчення) не є формою правочину, а отже, попередній договір від 16.04.2021 р. відповідає вимогам законодавства за укладеною формою, чим спростовуються доводи заявника про нікчемність попереднього договору від 16.04.2021 р. з відповідними правовими наслідками.

Дослідивши матеріали справи, характер правовідносин, що є предметом судового розгляду за попереднім договором від 16.04.2021 р. суд дійшов висновку про те, що заявник на обґрунтування своїх вимог за попереднім договором від 16.04.2021 р. послався не ті норми права (ст. ст. 657, 536, 216, 220, 1212, 1213 ЦК України), що фактично регулюють спірні правовідносини щодо визнання грошових вимог за переднім договором від 16.04.2021 р., в зв`язку з чим керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони"), суд дійшов висновку про те, що до правовідносин, що є предметом судового розгляду за попереднім договором від 16.04.2021 р. в межах заяви заявника підлягають застосуванню норми 1-3 ст. 635, частини першої статті 220, статті 205, частини першої статті 209, частиною першою статті 657 ЦК України, частина 1 статті 629 ЦК України, частина перша статті 525 ЦК України (згідно яких договір відповідає вимогам законодавства за укладеною формою), частини 1 статті 629 ЦК України, частини перша статті 525 ЦК України, положення пунктів 5, 1, 3 попереднього договору від 13.10.2018 р. (щодо встановлення заборгованості за договором).

Отже, попереднім договором від 16.04.2021 р. визначено термін побудови житлового будинку, в якому буде розташовуватись зазначена квартира: до 30.10.2021 р., термін передачі у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартири та для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, - не пізніше 30.10.2021 р.

Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Судом встановлено, що ОСОБА_16 при укладенні попереднього договору від 16.04.2021 р. як покупець передав грошову суму в розмірі 25 000,00 доларів США, а продавець отримав зазначену суму. Факт передачі та отримання вказаних коштів також підтверджується підписами сторін на цьому договорі.

Крім того, судом встановлено, що 26.05.2021 р. ОСОБА_16 на погашення грошового залишку за квартиру АДРЕСА_36 під АДРЕСА_25 згідно попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу квартири, укладеного 16.04.2021 р. передав, а ОСОБА_115 , який діяв від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності № 109 від 19.02.2021 р. отримав 6 184 доларів США, що підтверджено документально - Розпискою від 26.05.2021 р. (Т. 32, а.с. 161), скріпленою підписами заявника та ОСОБА_119 виконаної на документі, що має ознаки фірмового бланку з графічним зображенням з написом "Данія житловий комплекс". Також згідно розписки в останній підтверджено підписами осіб що її підписали, що станом на 26.05.2021 р. "розстрочку за квартиру АДРЕСА_35 погашено".

Судом встановлено, що відповідно до частини першої статті 545 ЦК України вказаний документ за правовою природою є розпискою.

Повноваження ОСОБА_119 на отримання грошей 26.05.2021 р. підтверджено копією довіреності, посвідченої Михальченко М.М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області № 109 від 19.02.2021 р. (Справа-замінник, а.с. 378), чинна до 19.02.2023 р.

Сплачена сума відповідно до розписки від 26.05.2021 р. відповідає за сумою умовам п. 4 попереднього договору від 16.04.2021 р.

Отже належними доказами підтверджено факт одержання продавцем ОСОБА_1 (боржник) від імені якої діяв ОСОБА_115 на підставі довіреності, на виконання попереднього договору від 16.04.2021 р. грошових коштів від заявника у встановленому розмірі (25 000,00 доларів США 16.04.2021 р. та 26.05.2021 р. у сумі 6 184 доларів США).

Як слідує з заяви заявника, основний договір купівлі-продажу квартири не був укладений, сплачені згідно п. 4 попереднього договору від 16.04.2021 р. кошти заявнику боржником не були повернуті.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Частина 1 статті 629 ЦК України, частина перша статті 525 ЦК України передбачають, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що основний договір, укладення якого обумовлено попереднім договором від 16.04.2021 р. укладено не було, відповідно продаж обумовленої квартири, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири не відбулись в порушення умов пункту 1 попереднього договору. Докази повернення в порядку, встановленому п. 5 попереднього договору боржником заявнику отриманих за попереднім договором від 16.04.2021 р. грошових коштів, суду не надано. Станом на поточну дату жодні зобов`язання продавцем відповідно до вказаного попереднього договору не виконані, доказів зворотного суду не надано.

Керуючись частинами першою, другою статті 570 ЦК України, правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), судом встановлено, що станом на дату розгляду заяви заявника основний договір не укладено; сплачені заявником кошти згідно попереднього договору не є завдатком, та згідно частини другої статті 570 ЦК України є авансом, який підлягає поверненню покупцю відповідно до умов попереднього договору.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

На підставі наведеного, статей 253, 254 ЦК України та пунктів 1, 3, 5 попереднього договору від 16.04.2021 р. судом встановлено, що боржником прострочено виконання зобов`язання з передачі квартири, обумовленої попереднім договором від 16.04.2021 р. у власність заявника з укладенням договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення. Так, останнім днем для укладання основного договору попереднім договором від 16.04.2021 р. було обумовлено 30.10.2021 р. (п. 1 попереднього договору від 16.04.2021 р.). Відповідно до частини першої статті 253 ЦК України, перебіг тримісячного строку (п. 5 попереднього договору від 16.04.2021 р.) для повернення суми авансу розпочався з наступного для після граничної дати для укладення основного договору, - з 31.10.2021 р. Відповідно до частини третьої статті 254 ЦК України, строк визначений місяцями спливає у відповідне число останнього місяця строку, - 31.01.2022 р.; прострочення повернення суми авансу розпочалось з 01.02.2022 р.

Таким чином в силу умов попереднього договору (пунктів 5, 1), частини 1 статті 629 ЦК України, частини першої статті 525, частини першої статті 526, частини першої статті 530 ЦК України у боржника як продавця виник обов`язок з повернення заявнику як покупцю суми авансових платежів за попереднім договором від 16.04.2021 р., що є грошовим зобов`язанням в розумінні статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства.

В свою чергу судом встановлено наступне.

Пункт 5 попереднього договору від 16.04.2021 р. передбачає умову, згідно якої у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержав від нього суми авансових платежів протягом трьох місяців, що відсилає тим самим до пункту 4 попереднього договору від 16.04.2021 р., яким встановлено сплату покупцем "25 000 доларів США" та зобов`язання сплатити 6 184 долари США, які сплачені відповідно до розписки від 26.05.2021 р. Отже, даними умовами попереднього договору від 16.04.2021 р. сторонами обумовлено повернення коштів покупцю за настання умов та в порядку, встановленому пунктом 5 вказаного попереднього договору - авансу, визначеного у доларах США.

Частинами першою, другою статті 533 ЦК України регламентовано, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

В постанові від 05.12.2022 р. у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21) Верховний Суд підкреслив, за загальним правилом при наявності "валютного застереження", тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Верховний Суд в постанові від 11.09.2024 р. у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24) дійшов висновку про те, що одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами (п. 35).

Нормою частини другої статті 45 спеціального нормативно-правового акту з питань банкрутства - Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Заявник просить суд визнати його вимоги до боржника за цим попереднім договором у сумі 31 184 доларів США та на підставі статті 625 ЦК України 25,63 доларів США 3% річних, що становить 31 209 доларів США, які як слідує з заяви заявника (=38,05 приватб=) складають 1 187 526,42 грн.

Заява заявником була подана до суду 03.06.2025 р., що підтверджено документально (Т. 32, а.с. 145, 177).

Станом на 03.06.2025 р. офіційний курс гривні щодо долара США, встановлений Національним банком України становив 41,6184 грн за 1 дол. США (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=03.06.2025&period=daily).

За перерахунками основного боргу, здійсненими судом відповідно до абзацу 4 частини 2 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства суд дійшов висновку про те, що розрахунок заявника по основному боргу не є вірним, сума коштів, що підлягає поверненню заявнику за попереднім договором від 16.04.2021 р. складає 1 297 828,19 грн (41,6184 грн х 31 184 доларів США (25 000,00 доларів США + 6 184,00 доларів США)).

Здійснивши перерахунок основного боргу (сплаченого авансового платежу), що підлягає поверненню заявнику встановлено, що розрахунок заявника є невірним, основний борг становить більшу суму (1 297 828,19 грн) ніж заявлено заявником, а відтак, з урахуванням приписів статті 14 ГПК України суд визнає грошові вимоги заявника до боржника по основному боргу з повернення сплачених авансових платежів у межах заявлених вимог у сумі 1 186 551,20 грн.

Крім того, заявником заявлено вимоги з 3% річних у сумі 25,63 долари США, що за застосованим заявником курсом 38,05 грн за 1 долар США становить 975,22 грн, які нараховані заявником за період з 01.11.2021 р. по 10.11.2021 р.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, якою обґрунтовані вимоги заявника, - боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Щодо нарахування 3% річних, заявлених на підставі частини другої статті 625 ЦК України, судом встановлено, що оскільки спеціальною нормою Кодексу України з процедур банкрутства - частиною другою статті 45 визначено, що якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника, а зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, - три проценти річних від простроченої суми визначається від суми боргу, визначеного в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

На підставі викладеного, керуючись положеннями пунктів 1, 3, 5 попереднього договору від 16.04.2021 р., частиною першою статті 253, частиною третьою статті 254 ЦК України, вимоги заявника по 3% річних за період з 01.11.2021 р. по 10.11.2021 р. у сумі 975,22 грн 3% річних відхиляються судом та є безпідставними, оскільки заявником визначено дату, з якої розпочалось прострочення повернення авансових платежів без врахування положень пунктів 5 (яким сторонами узгоджено тримісячний строк для повернення авансових платежів)), 1, 3 попереднього договору від 16.04.2021 р. та статей 253, 254 ЦК України, відповідно до яких прострочення повернення авансових платежів розпочалось з 01.02.2022 р.

Правова позиція суду щодо застосування судом принципу jura novit curia аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_4 , а щодо та методики розрахунків аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_22 .

Таким чином суд реалізувавши принцип jura novit curia ("суд знає закони") надав правову кваліфікацію вимогам заявника відповідно до їх змісту. Заявлені вимоги в частині основного боргу, 3% річних, інфляційних втрат за попереднім договором від 13.10.2018 р. та основного боргу, 3% річних за попереднім договором від 16.04.2021 р., заявлені у зв`язку з нікчемністю вказаних попередніх договорів на підставі ст. ст. 216, 220, 657, 1212, 1213, 536 ЦК України підлягають відхиленню як помилково сформульовані, натомість судом застосовано правильну кваліфікацію відповідно до принципу jura novit curia ("суд знає закони"), на підставі якої визначено суму основного боргу, 3% річних, інфляційних втрат (лише за попереднім договором від 13.10.2018 р.).

Наведене застосування судом принципу принципом jura novit curia відповідно до правової позиції Верховного Суду (постанова від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц) не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог; самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (що відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).

Боржником жодних доказів, що спростовують вимоги заявника суду не надано.

Крім того заявник просить суд судові витрати покласти на боржника - фізичну особу ОСОБА_1 , та включити до реєстру вимог кредиторів.

Судом встановлено, що заявником було сплачено 6056,00 грн судового збору за подання до суду заяви про грошові вимоги до боржника, що підтверджено квитанцією від 11.03.2024 р. (Т. 32, а.с. 166).

Заява заявника надійшла до суду через систему "Електронний суд" в електронній формі, що підтверджено документально, в тому числі відміткою про таке на тексті заяви (Т. 32, а.с.145).

Відповідно до частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір", при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

На підставі статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", підпункту 10 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" суд дійшов висновку про те, що оскільки заява заявником була подана через систему "Електронний суд" в електронній формі, - відповідно до частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за даних обставин підлягає застосуванню коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. В зв`язку з викладеним, судовий збір підлягав сплаті у сумі 4844,80 грн. На підставі частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 4844,80 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Таким чином, досліджувана вимога про покладення судового збору на боржника підлягає задоволенню частково у сумі 4 844,80 грн, в іншій частині вимога відхиляється судом як безпідставна (у сумі 1211,20 грн).

Крім того, заявником долучено до матеріалів справи копію накладної Укрпошти 445 від 03.06.2025 р. про направлення ОСОБА_1 представником заявника Шурхно А. А. відправлення та про оплату за надану послугу з пересилання 40,00 грн. Також заявником долучено до заяви копію опису вкладення у цінний лист з штрихкодовим ідентифікатором 445, скріпленим відбитком печатки Укрпошти, датованим 03.06.2025 р., згідно якого представником заявника боржниці було направлено копію заяви про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність з долученими документами.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Частинами першою, третьою статті 123 ГПК України регламентовано, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до приписів частин першої, третьої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, до якої в обов`язковому порядку додаються докази сплати судового збору, докази надсилання копії заяви боржнику і розпоряднику майна, а також документи, що підтверджують грошові вимоги до боржника.

Таким чином, направлення заявником копії заяви з вимогами боржнику є обов`язковим в силу вказаної норми закону, що є необхідним для забезпечення розгляду кредиторських вимог до боржника у встановленому законом порядку, в зв`язку з чим витрати на направлення копії заяви з вимогами до боржника заявником мають характер процесуальних витрат, а тому витрати заявника у сумі 40,00 грн судових витрат (з оплати послуг поштового зв`язку пов`язані з направленням процесуального документу) суд покладає на боржника, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів, а вимога заявника у цій частині є обґрунтованою та підлягає визнанню судом.

Відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.

Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом. Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Аргументи учасників справи судом ретельно вивчені та відхиляються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

На підставі викладеного, частин другої, четвертої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, з огляду на обґрунтованість визначених судом вимог, враховуючи що вимоги ОСОБА_16 заявлені у заяві, яка подана до суду відповідно до приписів частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, та не погашені боржником, суд дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_16 підлягають визнанню частково, зокрема, підлягає визнанню та включенню до реєстру вимог до боржника конкурсна заборгованість:

1) за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 02.10.2017 р. в сумі 376 166,00 грн з повернення суми авансу (основний борг), 34 102,28 грн 3% річних, 75 478,54 грн інфляційних втрат, вимоги другої черги;

2) за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення № 58 від 13.10.2018 р. в сумі 35 000,00 грн з повернення суми авансового платежу (основний борг), 2 387,67 грн 3% річних, 4 536,00 грн інфляційних втрат, вимоги другої черги;

3) за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 16.04.2021 р. в сумі 1 186 551,20 грн з повернення суми авансових платежів (основний борг), вимоги другої черги; витрати заявника зі сплати судового збору, інші судові витрати разом у сумі 4 884,80 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів. В іншій частині вимоги відхиляються судом.

Зважаючи на те, що вимоги ОСОБА_16 заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, його вимоги є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Розглянувши заяву ОСОБА_15 (надалі за текстом кредитор, заявник) про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 04.06.2025 р. та матеріали справи, судом встановлено наступне.

06.06.2025 р. до господарського суду через канцелярію суду засобами поштового зв`язку від ОСОБА_15 надійшла Заява про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 04.06.2025 р. (Т. 32, а.с. 206-227), в якій вона просить суд визнати грошові вимоги кредитора ОСОБА_15 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 687 358,06 грн; грошові вимоги кредитора ОСОБА_15 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 687 358,06 грн включити до реєстру вимог кредиторів.

Судом встановлено, що заява ОСОБА_15 з вимогами до боржника від 04.06.2025 р. направлена до суду 04.06.2025 р., що підтверджено маркуванням Укрпошти на конверті, в якому надійшла заява заявниці до суду, про прийняття до відправлення, датоване 04.06.2025 р. (Т. 32, а.с. 227), - тобто вимоги заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання приписами частини першої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства; відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства вимоги заявниці підлягають розгляду судом.

Заявлені вимоги обґрунтовані укладеним 29.01.2019 р. між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_15 (покупець) попереднім договором купівлі-продажу квартири.

Заявник вказує, що згідно п. 1 Попереднього договору у строк до 31.07.2019 р. продавець зобов`язувався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_37 , та підключеному до центральних комунікацій (водопостачання, водовідведення та електропостачання), ціна продажу якої складала 394 950,00 грн (згідно п. 3 попереднього договору). Згідно п. 4 попереднього договору, при укладанні цього договору на підтвердження намірів сторін заявниця як покупець передала, а продавець прийняв кошти в розмірі 394 850,00 грн. У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором (до 31.07.2019 р.), продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму в розмірі 394 850,00 грн.

Заявниця вказує, що станом на дату звернення до суду основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначені п. 5 попереднього договору, не повернуті.

В зв`язку з наведеним, керуючись нормами статей 1, 39, 45, 2, 122 Кодексу України з процедур банкрутства заявниця просить суд визнати її грошові вимоги до боржника у сумі 394 850,00 грн основного боргу. Крім того, на підставі статті 625 ЦК України заявниця просить суд визнати її грошові вимоги: нараховані за період з 30.01.2019 р. (як дати виникнення боргових зобов`язань ОСОБА_1 ) по 14.02.2024 р. (момент відкриття провадження у справі про неплатоспроможність) збитки від інфляції у сумі 232 765,30 грн та 3% річних у сумі 59 742,76 грн за аналогічний період.

У заяві керуючого реструктуризацією Приходька Д. В. Письмові нормативно-обгрунтовані пояснення щодо розгляду заяв кредиторів з грошовими вимогами до боржника від 16.05.2025 р. № 01-28/188 (Т. 33, а.с. 51) останній повідомляє суд про те, що за результатами розгляду заяви Могильної Н. Є. керуючий реструктуризацією вважає, що за умови відсутності заперечень з боку боржниці та у разі прийняття судом рішення про визнання грошових вимог заявниці на підставі попереднього договору не посвідченого нотаріально до реєстру вимог кредиторів можуть бути включені грошові вимоги ОСОБА_15 у сумі 625 729,07 грн (394 850,00 грн сплаченого авансу, 178 077,35 грн інфляційних втрат, 52 801,72 грн 3% річних, до другої черги.

Від боржника результатів розгляду вимог заявниці до суду не надійшло.

Розглянувши заяву ОСОБА_15 , дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, матеріали справи, судом встановлено наступне.

Так, судом встановлено, що 29.01.2019 р. між ОСОБА_102 , який діяв від імені ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на підставі довіреності, посвідченої Михальченко М.М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 10.03.2017 р. за реєстровим № 1143 (продавець) та ОСОБА_15 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_17 (покупець) було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири (надалі за текстом стосовно заяви ОСОБА_15 також "попередній договір").

Відповідно до пункту 1 вказаного договору, за цим договором у строк до 31.07.2019 р. продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_38 , загальною площею 31,8 кв.м., в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1002 га, кадастровий номер якої - :03:006:0020, що знаходиться в АДРЕСА_25 , у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором.

Вказана земельна ділянка, на якій попереднім договором обумовлено розташування квартири в житловому будинку, яку продавець зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу на узгоджених умовах, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. 07.03.2017 р. за реєстровим № 1059, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 07.03.2017р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 (відповідно до пункту 2 попереднього договору).

Згідно з пунктом 3 вказаного попереднього договору, сторони домовилися про такі умови основного договору, в тому числі: продавець зобов`язується збудувати на вищевказаній земельній ділянці житловий будинок до 31.07.2019 р., в якому буде розташовуватись вищезазначена квартира, яка згідно плану забудови земельної ділянки знаходиться на 1 поверсі; договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 31.07.2019 р.; ціна продажу 394 950,00 грн, що на момент укладання договору еквівалентно 15 500 доларів США.

Згідно з пунктом четвертим попереднього договору, при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 394 850,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 15 496 доларів США. Залишок суми у розмірі 100,00 грн покупець зобов`язується сплатити під час підписання основного договору.

У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму в розмірі 15 496 доларів США протягом одного місяця.

Згідно з пунктами 7, 8, 10 попереднього договору, сторони вважають, що між ними досягнуто згоди щодо всіх істотних умов основного договору. Ці умови можуть бути змінені лише за взаємною згодою сторін. Цей договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами. Зміни та доповнення до цього договору, а також його розірвання оформляється у вигляді окремого договору.

Зазначений вище попередній договір від 29.01.2019 р. підписаний Саченком О. О. від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності та Могильною Н.Є., що підтверджено документально (Т. 32, а.с. 211-212).

Повноваження Саченка О.О. на укладення попереднього договору, отримання грошей підтверджено копією довіреності, посвідченої Михальченко М.М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області № 1143 від 10.03.2017 (Справа-замінник, а.с. 372-373), яка чинна до 10.03.2022 р.

Частинами 1, 2, 3 статті 635 Цивільного кодексу України (в ред. від 23.11.2018 р., чинної станом на 29.01.2019 р.) встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Статтею 205 ЦК України "Форма правочину. Способи волевиявлення" регламентовано форми правочинів.

Так, зазначеною статтею встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

В свою чергу частиною першою статті 209 ЦК України "Нотаріальне посвідчення правочину" встановлено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Таким чином нотаріальне посвідчення правочинів у випадках встановлених законом є додатковою вимогою, проте не є формою правочинів.

Як встановлено судом, частиною першою статті 635 ЦК України встановлено вимогу укладення попереднього договору за формою, встановленою для основного договору, та дана норма не містить вимоги наслідування попереднім договором нотаріального засвідчення, якщо така вимога встановлена для основного договору.

Частиною першою статті 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Судом встановлено, що попередній договір укладений у письмовій формі. Вимоги з нотаріального посвідчення попереднього договору законом не встановлено.

Дослідивши зміст попереднього договору судом встановлено, що домовленості про нотаріальне посвідчення попереднього договору останнім не встановлювались.

Таким чином укладений попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири від 29.01.2019 р. відповідає за формою вимогам статті 635 ЦК України, яка в свою чергу не містить вимог наслідування попереднім договором нотаріального посвідчення, якщо така вимога встановлена для основного договору, яке (нотаріальне посвідчення) не є формою правочину, а отже, даний попередній договір від 29.01.2019 р. відповідає вимогам законодавства за укладеною формою.

Правовідносини між заявником та боржником за попереднім договором підлягають регулюванню в першу чергу нормами частин першої статей 1 та 2 Кодексу України з процедур банкрутства, частин першої, другої статті 11, частини першої, другої статті 202 та статті 509, частини першої статті 526, статті 599, частини першої статті 525, статтею 610, частини першої статті 626, статті 627, статті 628, частини першої статті 629, 635 (у відповідній редакції) Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що попереднім договором визначено термін побудови житлового будинку, в якому буде розташовуватись зазначена квартира: до 31.07.2019 р., термін передачі у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартири та для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, - не пізніше 31.07.2019 р.

Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Судом встановлено, що ОСОБА_15 29.01.2019 р. як покупець при укладенні попереднього договору передала, а продавець (боржник в особі представника) прийняв від покупця передоплату у вигляді авансу в розмірі 394 850,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 15 496,00 доларів США, про що прямо вказано у попередньому договорі (у пункті 4). Факт отримання уповноваженою особою боржника вказаних коштів від заявниці підтверджується підписами сторін на цьому договорі.

Таким чином належними доказами підтверджено факт одержання продавцем ОСОБА_1 (боржник) в особі представника від заявниці на виконання попереднього договору грошових коштів у встановленому судом розмірі, що підтверджено п. 4 попереднього договору.

Заявник вказує, що основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначений п. 5 попереднього договору, не повернуті.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Частина 1 статті 629 ЦК України, частина перша статті 525 ЦК України передбачають, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що основний договір, укладення якого обумовлено попереднім договором укладено не було, відповідно продаж обумовленої квартири, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири не відбулись в порушення умов пункту 1 попереднього договору. Докази повернення в порядку, встановленому п. 5 попереднього договору боржником заявнику отриманих за попереднім договором грошових коштів, суду не надано. Станом на поточну дату жодні зобов`язання продавцем відповідно до вказаного попереднього договору не виконані, доказів зворотного суду не надано.

Керуючись частинами першою, другою статті 570 ЦК України, правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), судом встановлено, що станом на дату розгляду заяви заявника основний договір не укладено; сплачені заявником кошти згідно попереднього договору не є завдатком, та згідно частини другої статті 570 ЦК України є авансом, який підлягає поверненню покупцю відповідно до умов попереднього договору.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

На підставі наведеного, статей 253, 254 ЦК України та пунктів 5, 1, 3 попереднього договору судом встановлено, що боржником прострочено виконання зобов`язання з передачі квартири, обумовленої попереднім договором у власність заявниці з укладенням договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення. Так, останнім днем для укладання основного договору попереднім договором було обумовлено 31.07.2019 р. (п. 1 попереднього договору). Відповідно до частини першої статті 253 ЦК України, перебіг місячного строку для повернення суми авансу розпочався з наступного для після граничної дати для укладення основного договору, - з 01.08.2019 р. Відповідно до частини третьої статті 254 ЦК України, строк визначений місяцями спливає у відповідне число останнього місяця строку 01.09.2019 р.; проте оскільки 01.09.2019 р. є неділею, вихідним днем, відповідно до частини п`ятої статті 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, - 02.09.2019 р.; прострочення повернення суми авансу розпочалось з 03.09.2019 р.

Таким чином в силу умов попереднього договору (пункту 5), частини 1 статті 629 ЦК України, частини першої статті 525, частини першої статті 526, частини першої статті 530 ЦК України у боржника як продавця виник обов`язок з повернення заявнику як покупцю суми авансу за попереднім договором, що є грошовим зобов`язанням в розумінні статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства.

В свою чергу, визначаючи суму основного боргу за попереднім договором судом встановлено, що у пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму в розмірі 15 496 доларів США протягом одного місяця.

За змістом статті 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Зі змісту попереднього договору вбачається, що сума 15 496 доларів США є еквівалентом сплачених при укладенні попереднього договору 29.01.2019 р. 394 850,00 грн згідно п. 4 попереднього договору.

Частинами першою, другою статті 533 ЦК України регламентовано, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Детально дослідивши вимоги заявника, матеріали справи, керуючись нормами частини першої статті 626, частини першої статті 509, частини першої статті 627, частини першої статті 526, частини першої, другої статті 192, статті 524, частини першої, другої статті 533 ЦК України, статті 99 Конституції України, частин першої, другої статті 192 ЦК України судом встановлено, що умовами попереднього договору (пунктом 5) сторонами було визначене зобов`язання з повернення продавцем одержаних коштів за встановлених умов покупцю в іноземній валюті доларах США.

Судом встановлено, що спеціального порядку визначення суми авансу у гривнях, яка підлягає поверненню продавцем покупцю, сторони в укладеному ними попередньому договорі не погодили.

Верховний Суд в постанові від 11.09.2024 р. у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24) дійшов висновку про те, що одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами (п. 35).

Нормою частини другої статті 45 спеціального нормативно-правового акту з питань банкрутства - Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

У такому разі на підставі наведеного суд дійшов висновку про те, що до правовідносин за попереднім договором підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, та сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням за п. 5 попереднього договору визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Крім повернення основного боргу, заявник на підставі частини другої статті 625 ЦК України просить суд визнати його грошові вимоги кредитора до боржника з інфляційних втрат та 3% річних.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, якою обґрунтовані вимоги заявника, - боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, - такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08.12.2022 р. у справі № 921/542/20 (п. 181).

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права (частина п`ята статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Детально дослідивши матеріали справи, характер правовідносин, що є предметом судового розгляду, суд дійшов висновку про те, що заявник на обґрунтування своїх вимог по попередньому договору послався не ті норми права (ст. 625 ЦК України), що фактично регулюють спірні правовідносини щодо визначення розміру основного боргу та втрат від знецінення національної валюти внаслідок інфляції, що відновлюються еквівалентом іноземної валюти у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, в зв`язку з чим керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони"), правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові Великої від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) (пункти 80-86), у постанові від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц (Провадження N 14-20цс21), у постанові від 22.10.2024 р. у справі № 905/1571/23 (п. 49) суд дійшов висновку про те, що до правовідносин, що є предметом судового розгляду в межах заяви заявника підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства з урахуванням правових позицій Верховного Суду.

В зв`язку з наведеним оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, суд розглядає заявлені вимоги про визнання кредитором боржника по основному боргу та інфляційним втратам через застосування еквівалента іноземної валюти відповідно до умов попереднього договору та законодавства України в межах заявлених вимог по основному боргу та інфляційним втратам.

Наведене застосування судом принципу принципом jura novit curia відповідно до правової позиції Верховного Суду (постанова від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц) не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог; самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (що відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).

Щодо нарахування 3% річних, заявлених на підставі частини другої статті 625 ЦК України, судом встановлено, що оскільки спеціальною нормою Кодексу України з процедур банкрутства - частиною другою статті 45 визначено, що якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника, а зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, - три проценти річних від простроченої суми визначається від суми боргу, визначеного в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Заявником заявлено грошові вимоги з суми повернення сплачених коштів авансу у сумі 394 850,00 грн, по збиткам від інфляції у сумі 232 765,30 грн, що разом становить 627 615,30 грн.

Заява заявником була подана до суду 04.06.2025 р., що підтверджено документально (Т. 32, а.с. 227).

Станом на 04.06.2025 р. офіційний курс гривні щодо долара США, встановлений Національним банком України становив 41,6385 грн за 1 дол. США (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=04.06.2025&period=daily).

За перерахунками основного боргу, здійсненими судом відповідно до абзацу 4 частини 2 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства суд дійшов висновку про те, що розрахунок заявника по основному боргу не є вірним, сума коштів, що підлягає поверненню заявнику за попереднім договором складає 645 230,20 грн (41,6385 грн х 15 496 доларів США).

Здійснивши перерахунок основного боргу (сплаченого авансу), що підлягає поверненню заявнику встановлено, що розрахунок заявника є невірним, основний борг становить більшу суму (645 230,20 грн) ніж заявлено заявником, а відтак, з урахуванням приписів статті 14 ГПК України суд визнає грошові вимоги заявника до боржника по основному боргу з повернення сплаченого авансу у межах заявлених вимог у сумі 627 615,30 грн.

Крім того заявником заявлені вимоги з 3% річних за період 30.01.2019 р. (як дати виникнення боргових зобов`язань боржника) по 14.02.2024 р. (дату відкриття провадження у справі про неплатоспроможність) у сумі 59 742,76 грн.

На підставі викладеного, керуючись положеннями пунктів 1, 3, 5 попереднього договору, частиною першою статті 253, частинами третьою, п`ятою статті 254 ЦК України вимоги заявника по 3% річних за період з 30.01.2019 р. по 02.09.2019 р. у сумі 7 009,94 грн відхиляються судом, оскільки заявником визначено дату, з якої розпочалось прострочення повернення суми авансу без врахування положень пунктів 5, 1, 3 попереднього договору, статей 253, 254 ЦК України, відповідно до яких прострочення повернення боржником суми авансу розпочалось з 03.09.2019 р. та вимоги у цій частині є безпідставними.

Відповідно до частини першої статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Здійснивши перерахунок 3% річних за період з 03.09.2019 р. по 14.02.2024 р. на прострочену суму встановлену судом (645230,20 грн) встановлено, що розрахунок заявника є невірним, 3% річних за вказаний період становлять більшу суму (86 171,49 грн) ніж заявлено заявником, а відтак, з урахуванням приписів статті 14 ГПК України суд визнає грошові вимоги заявника до боржника з 3% річних у межах заявлених вимог за даний період у сумі 52 732,82 грн.

Правова позиція суду щодо застосування судом принципу jura novit curia аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_4 , а щодо та методики розрахунків аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_22 .

Боржником жодних доказів, що спростовують вимоги заявника суду не надано.

Таким чином суд реалізувавши принцип jura novit curia ("суд знає закони") надав правову кваліфікацію вимогам заявника відповідно до їх змісту. Заявлені вимоги в частині інфляційних втрат підлягають відхиленню як помилково сформульовані, натомість судом застосовано правильну кваліфікацію, та визначаючи суму основного боргу визнано курсову різницю відповідно до принципу jura novit curia ("суд знає закони").

Аргументи учасників справи судом ретельно вивчені та відхиляються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

Судом встановлено, що заявником було сплачено 6056,00 грн судового збору за подання до суду заяви про грошові вимоги до боржника, що підтверджено квитанцією від 04.06.2025 р. (Т. 32, а.с. 220).

Заява заявника надійшла до суду в паперовому вигляді через канцелярію суду засобами поштового зв`язку, що підтверджено документально (Т. 32, а.с. 227).

Відповідно до частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

На підставі статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", підпункту 10 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 6056,00 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.

Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом. Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

На підставі викладеного, частин другої, четвертої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, з огляду на обґрунтованість визначених судом вимог, враховуючи що вимоги ОСОБА_15 заявлені у заяві, яка подана до суду відповідно до приписів частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, та не погашені боржником, суд дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_15 підлягають визнанню частково, зокрема, підлягає визнанню та включенню до реєстру вимог до боржника конкурсна заборгованість за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 29.01.2019 р. в сумі 627 615,30 грн з повернення суми авансу (основний борг), 3% річних у сумі 52 732,82 грн, вимоги другої черги. В іншій частині вимоги відхиляються судом. Витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 6056,00 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Зважаючи на те, що вимоги ОСОБА_15 заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, її вимоги є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Розглянувши заяву ОСОБА_7 (надалі за текстом кредитор, заявник) про грошові вимоги кредитора до боржника від 05.08.2025 р. та матеріали справи, судом встановлено наступне.

До господарського суду через систему "Електронний суд" від ОСОБА_7 в особі представника адвоката Самоха Миколи Юрійовича надійшла Заява про грошові вимоги кредитора до боржника від 05.08.2025 р. (Т. 35, а.с. 67-79), в якій просить суд визнати ОСОБА_7 конкурсним кредитором у справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 ; визнати грошові вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_1 у розмірі 1 354 533,13 грн, що складаються з:

- 874 666,79 грн сума основної заборгованості;

- 94 155,34 грн інфляційні втрати;

- 79 655,00 грн 3% річних;

- 6 056,00 грн сума судового збору; включити до реєстру вимог кредиторів у справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 грошові вимоги ОСОБА_7 у загальному розмірі 1 354 533,13 грн.

Судом встановлено, що заява ОСОБА_7 з вимогами до боржника від 05.08.2025 р. направлена до суду 05.08.2025 р., що підтверджено відміткою про формування заяви в системі "Електронний суд" на тексті заяви та квитанцією про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІТС № 4161736 від 05.08.2025 р. (Т. 35 а.с. 67, 79), - тобто вимоги заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання приписами частини першої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства; відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства вимоги заявника підлягають розгляду судом.

Заявлені вимоги обґрунтовані укладеним 01.02.2020 р. між ОСОБА_1 (продавець) від імені якої діяв ОСОБА_120 на підставі довіреності, та ОСОБА_7 (покупець) попереднім договором про укладання договору купівлі-продажу квартири.

Заявник вказує, що згідно п. 1 Попереднього договору у строк до 30.12.2020 р. продавець зобов`язувався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а покупець зобов`язувався прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_39 , ціна продажу якої складала 20 930 доларів США (п. 3 попереднього договору). Згідно п. 4 попереднього договору, при укладанні цього договору на підтвердження намірів сторін заявниця як покупець передала, а продавець прийняв кошти в розмірі 12 000,00 доларів США. Другий платіж у розмірі 5 215 доларів США покупець зобов`язується сплатити до 15.02.2020 р. Залишок суми у розмірі 3 715 доларів США покупець зобов`язується сплатити до 30.07.2020 р.

Заявник вказує, що 14.02.2020 р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_121 (менеджером відділу продажу Житлового комплексу "Данія", де будувалась зазначена квартира) складено розписку, відповідно до якої ОСОБА_122 отримала від ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США у якості другого платежу згідно вказаного попереднього договору від 01.02.2020 р. Крім того, вказаною розпискою визначено, що станом на 14.02.2020 р. залишок грошових коштів, що підлягає оплаті за обумовлену попереднім договором квартиру складає 3 930 доларів США.

Також заявник вказує, що 28.07.2020 р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_106 складено розписку, відповідно до якої ОСОБА_120 отримав від ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 3 930 доларів США згідно вказаного попереднього договору від 01.02.2020 р., якою також визначено, що станом на 28.07.2020 р. залишок суми за квартиру виплачено в повному обсязі. Таким чином заявник вважає, що наведеним підтверджено передачу заявником боржнику грошових коштів у якості оплати за обумовлену попереднім договором квартиру, яка за його умовами повинна була перейти у власність ОСОБА_7 до 30.12.2020 р. на підставі договору купівлі-продажу.

Заявниця вказує, що у пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу приміщення у строк, передбачений цим договором (до 30.12.2020 р.), продавець повинен повернути покупцю одержану від нього грошову суму в розмірі 12 000 доларів США з урахуванням внесених платежів згідно п. 4 цього договору (5000 доларів та 3 930 доларів США) протягом одного місяця.

Заявниця також вказує, що станом на дату звернення до суду основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, об`єкт будівництва ОСОБА_7 не переданий, кошти у сумі 20 930 доларів США як до 31.01.2021 р., так і станом на день звернення до суду із заявою, ОСОБА_7 не повернуті.

В зв`язку з наведеним, керуючись нормами частини 2 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, виходячи з курсу долара США до гривні, встановленого НБУ станом на 05.08.2025 р. (41,7901 грн за 1 долар США), розмір грошових вимог заявника до боржника станом на 05.08.2025 р. становить 874 666,79 грн. Крім того, на підставі статті 625 ЦК України заявниця просить суд визнати її грошові вимоги до боржника за невиконаними зобов`язаннями згідно попереднього договору: за період з 01.02.2021 р. по 14.02.2024 р. збитки від інфляції у сумі 394 155,34 грн та 3% річних у сумі 79 655,00 грн, нараховані за аналогічний період.

Від боржника, керуючого реструктуризацією результатів розгляду вимог заявника до боржника до суду не надійшло.

Розглянувши заяву ОСОБА_7 в особі представника, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, матеріали справи, судом встановлено наступне.

Так, судом встановлено, що 01.02.2020 р. між ОСОБА_123 , який діяв від імені ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на підставі довіреності, посвідченої Михальченко М.М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 06.03.2019 р. за реєстровим № 755 (продавець) та ОСОБА_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_18 (покупець) було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири (надалі за текстом стосовно заяви ОСОБА_7 також "попередній договір").

Відповідно до пункту 1 вказаного договору, за цим договором у строк до 30.12.2020 р. продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_40 , загальною площею 31,3 кв.м., збудованому на земельній ділянці площею 0,1079 га, кадастровий номер якої - :03:006:0019, що знаходиться в АДРЕСА_3 , у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором.

Вказана земельна ділянка, на якій попереднім договором обумовлено розташування квартири в житловому будинку, яку продавець зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу на узгоджених умовах, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. 08.04.2017 р. за реєстровим № 1063, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 08.04.2017 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 (відповідно до пункту 2 попереднього договору).

Згідно з пунктом 3 вказаного попереднього договору, сторони домовилися про такі умови основного договору, в тому числі: продавець зобов`язується збудувати на вищевказаній земельній ділянці житловий будинок до 30.12.2020 р., в якому буде розташовуватись вищезазначена квартира, яка згідно плану забудови земельної ділянки знаходиться на 1 поверсі; договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 30.12.2020 р.; ціна продажу 20 930 доларів США.

Згідно з пунктом четвертим попереднього договору, при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв від покупця грошову суму в розмірі 12 000 доларів США. Другий платіж у розмірі 5 215 доларів США покупець зобов`язується сплатити до 15.02.2020 р. Залишок суми у розмірі 3 715 доларів США покупець зобов`язується сплатити до 30.07.2020 р.

У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу нежитлового приміщення у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього грошову суму в розмірі 12 000 доларів США з урахуванням внесених платежів згідно пункту 4 цього договору протягом одного місяця.

Згідно з пунктами 7, 9, 10, 12 попереднього договору, проект цього договору, складений з урахуванням умов, які є обов`язковими для такого роду договорів, а також умов, визначених та узгоджених сторонами, прочитаний ними та схвалений; сторони вважають, що між ними досягнуто згоди щодо всіх істотних умов основного договору; ці умови можуть бути змінені лише за взаємною згодою сторін; цей договір вважається укладений і набуває чинності з моменту його підписання сторонами; зміни та доповнення до цього договору, а також його розірвання оформляється у вигляді окремого договору.

Зазначений вище попередній договір від 01.02.2020 р. підписаний Корніяшем Р. В. від імені Саченко І. В. на підставі довіреності № 755 від 06.03.2019 р. та Гребенюк І. О., що підтверджено документально (Т. 35, а.с. 74/2-75).

Повноваження Корніяша Р.В. на підписання попереднього договору, отримання авансового платежу підтверджено копією довіреності, посвідченої Михальченко М.М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області № 755 від 06.03.2019 р., що підтверджено документально (Справа-замінник, а.с. 371).

Частинами 1, 2, 3 статті 635 Цивільного кодексу України (надалі "ЦК України") (в ред. від 01.02.2020 р., чинної станом на 01.02.2020 р.) встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Статтею 205 ЦК України "Форма правочину. Способи волевиявлення" регламентовано форми правочинів.

Так, зазначеною статтею встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

В свою чергу частиною першою статті 209 ЦК України "Нотаріальне посвідчення правочину" встановлено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Таким чином нотаріальне посвідчення правочинів у випадках встановлених законом є додатковою вимогою, проте не є формою правочинів.

Як встановлено судом, частиною першою статті 635 ЦК України встановлено вимогу укладення попереднього договору за формою, встановленою для основного договору, та дана норма не містить вимоги наслідування попереднім договором нотаріального засвідчення, якщо така вимога встановлена для основного договору.

Частиною першою статті 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Попередній договір укладений у письмовій формі. Вимоги з нотаріального посвідчення попереднього договору законом не встановлено.

Дослідивши зміст попереднього договору судом встановлено, що домовленості про нотаріальне посвідчення попереднього договору останнім не встановлювались.

Таким чином укладений попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири від 01.02.2020 р. відповідає за формою вимогам статті 635 ЦК України, яка в свою чергу не містить вимог наслідування попереднім договором нотаріального посвідчення, якщо така вимога встановлена для основного договору, яке (нотаріальне посвідчення) не є формою правочину, а отже, даний попередній договір відповідає вимогам законодавства за укладеною формою.

Правовідносини між заявником та боржником за попереднім договором підлягають регулюванню в першу чергу нормами частин першої статей 1 та 2 Кодексу України з процедур банкрутства, частин першої, другої статті 11, частини першої, другої статті 202 та статті 509, частини першої статті 526, статті 599, частини першої статті 525, статтею 610, частини першої статті 626, статті 627, статті 628, частини першої статті 629, 635 (у відповідній редакції) Цивільного кодексу України.

Отже, попереднім договором визначено термін побудови житлового будинку, в якому буде розташовуватись зазначена квартира: до 30.12.2020 р., термін передачі у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартири та для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, - не пізніше 30.12.2020 р.

Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 як покупець 01.02.2020 р. при укладенні попереднього договору передала, а продавець (боржник в особі представника) прийняв від покупця суму в розмірі 12 000 доларів США, про що прямо вказано у попередньому договорі (у пункті 4). Факт отримання уповноваженою особою боржника вказаних коштів підтверджується підписами сторін на цьому договорі.

На підтвердження заявлених вимог та обставини сплати ОСОБА_7 на виконання попереднього договору 5000 доларів США 14.02.2020 р. заявником долучено до заяви копію розписки від 14.02.2020 р., дослідивши яку судом встановлено наступне.

Відповідно до наданої суду розписки (Т. 35, а.с. 75/2), вказаний документ виконаний на аркуші, який має ознаки фірмового бланку "Данія" з графічним зображенням розміщеним у правому верхньому куті та написом "Данія". Документ має назву "Розписка". Відповідно до вказаного документу, датованого 14.02.2020 р. ОСОБА_124 , як менеджер відділу продажу ЖК "Данія" отримала від ОСОБА_7 грошові кошти другий платіж у розмірі 5000 доларів США згідно п. 4 попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу посвідченим 01.02.2020 р. На 14.02.2020 р. залишок за квартиру за адресою АДРЕСА_41 складає суму у розмірі 3 930 доларів США. Дата: 14.02.2020 р. Розписка скріплена підписами ОСОБА_122 та ОСОБА_7 .

Від боржника заперечень щодо даного доказу до суду не надійшло.

Відповідно до статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, досліджений документ за правовою природою є розпискою.

Детально дослідивши матеріали справи у їх сукупності суд дійшов висновків про те, що зміст вказаної розписки відповідає умовам попереднього договору (п. 4) щодо строків сплати коштів, обумовлених пунктом 4 попереднього договору, стосовно обумовленої попереднім договором квартири (п. 1 попереднього договору).

Судом взято до уваги те, що ухвалою Господарського суду Київської області у даній справі від 21.05.2025 р. при розгляді судом кредиторських вимог ОСОБА_44 до боржника ОСОБА_1 судом було встановлено, що ОСОБА_125 були підтверджені вимоги до боржника документом, що виконаний на аркуші, який має ознаки фірмового бланку житлового комплексу "Данія" з графічним зображенням розміщеним у правому верхньому куті (Т. 9, а.с. 288), відповідно до змісту якого ОСОБА_126 сплачував кошти згідно розстрочки, де вказана підстава внесення коштів: "купівля квартири АДРЕСА_42 , відповідно до якої ОСОБА_125 сплачено кошти, а менеджерами, серед яких ОСОБА_122 , прийнято кошти: 14.09.2017 р. 330 доларів США"; вказаний документ скріплений підписами відповідних осіб ОСОБА_122 , … та ОСОБА_127 . Судом також було встановлено, що ОСОБА_1 визнано вимоги ОСОБА_44 у повному обсязі та відповідно, ОСОБА_1 визнано отримання коштів у повному обсязі від ОСОБА_44 , сплачених на виконання попереднього договору ОСОБА_125 ОСОБА_1 через перелічених осіб у наведений спосіб, у тому числі менеджером ОСОБА_128 . Крім того, суд вважає істотною та бере до уваги й ту обставину, що в ході розгляду заяви з кредиторськими вимогами до боржника ОСОБА_78 (Т. 9, а.с. 195-225) судом було встановлено (ухвала Господарського суду Київської області у даній справі від 21.05.2025 р.), що на підтвердження заявлених вимог до боржника ОСОБА_78 у якості доказів виконання попереднього договору було надано копії розписок, підписаних менеджером відділу продажу житлового комплексу "Данія" ОСОБА_129 , відповідно до яких ОСОБА_129 від ОСОБА_78 отримала грошові кошти на погашення грошового залишку за відповідну квартиру, яка виступала об`єктом відповідного попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу квартири, аналогічного за змістом договору, укладеним із заявником, та боржником визнано заявлені грошові вимоги ОСОБА_78 в повному обсязі, включаючи вимоги за всіма поданими розписками ОСОБА_129 у якості менеджера продажу ЖК "Данія" про отримання коштів від ОСОБА_78 , тобто визнано отримання коштів через менеджера відділу продажу житлового комплексу "Данія".

Як встановлено судом, від боржника заперечень щодо даного доказу та вимог заяви заявника до суду не надійшло.

На підстави викладеного суд дійшов висновку, про те, що заявником доведено сплату коштів боржнику через ОСОБА_122 у сумі 5000 доларів США 14.02.2020 р.

Також на підтвердження заявлених вимог та обставини сплати ОСОБА_7 на виконання попереднього договору коштів у сумі 3 930 доларів США заявником долучено до матеріалів справи розписку від 28.07.2020 р. Відповідно останньої (Т. 35, а.с. 76), вказаний документ виконаний на аркуші, який має ознаки фірмового бланку "Житловий комплекс "Данія" з графічним зображенням, розміщеним у правому верхньому куті та написом "Данія". Документ має назву "Розписка". Відповідно до вказаної розписки, датованої 28.07.2020 р. ОСОБА_120 отримав від ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 3 930 доларів США згідно п. 4 попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу посвідченим 01.02.2020 р. На 28.07.2020 р. залишок суми за квартиру виплачено в повному обсязі. Розписка скріплена підписами ОСОБА_107 та ОСОБА_7 .

Як встановлено судом повноваження ОСОБА_107 на отримання авансових платежів підтверджено копією довіреності, посвідченої Михальченко М. М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області №755 від 06.03.2019 р. (Справа-замінник, а.с. 371), яка була чинною до 06.03.2024 р.

Судом також встановлено, що сплачені кошти згідно розписки 14.02.2020 р. є коштами в межах обумовленої п. 4 попереднього договору суми зобов`язань, а загальна сума сплачених коштів згідно розписок від 14.02.2020 р. та від 28.07.2020 р. дорівнює обумовленим даним пунктом попереднього договору зобов`язанням покупця (8 930 доларам США). Викладені у розписках відомості ОСОБА_122 про залишок за квартиру станом на 14.02.2020 р. у сумі 3 930 доларів США та відомості, викладені ОСОБА_106 у розписці від 28.07.2020 р. про повну виплату за квартиру також відповідають умовам попереднього договору (п.п. 4, 3).

Від боржника заперечень щодо даного доказу до суду не надійшло.

Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, вказаний документ за правовою природою є розпискою. Зміст розписки від 28.07.2020 р. відповідає зобов`язанням покупця за попереднім договором, обумовлених пунктом 4 попереднього договору.

Таким чином суд приходить до висновку про те, що належними доказами підтверджено обставину одержання продавцем ОСОБА_1 (боржник) від ОСОБА_7 на виконання попереднього договору грошових коштів у встановленому розмірі, що підтверджено п. 4 попереднього договору (01.02.2020 р. - 12 000 доларів США), розпискою від 14.02.2020 р. (5 000 доларів США), розпискою від 28.07.2020 р. (3 930 доларів США), що підтверджено документально (Т. 35, а.с. 75-75/2, 76), що разом складає 20 930 доларів США.

Заявник вказує, що основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі 20 930 доларів США у строк, визначений п. 5 попереднього договору, не повернуті.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Частина 1 статті 629 ЦК України, частина перша статті 525 ЦК України передбачають, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що основний договір, укладення якого обумовлено попереднім договором укладено не було, відповідно продаж обумовленої квартири, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири не відбулись в порушення умов пункту 1 попереднього договору. Докази повернення в порядку, встановленому п. 5 попереднього договору боржником заявнику отриманих за попереднім договором грошових коштів, суду не надано. Станом на поточну дату жодні зобов`язання продавцем відповідно до вказаного попереднього договору не виконані, доказів зворотного суду не надано.

Керуючись частинами першою, другою статті 570 ЦК України, правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), судом встановлено, що станом на дату розгляду заяви заявника основний договір не укладено; сплачені заявником кошти згідно попереднього договору не є завдатком, та згідно частини другої статті 570 ЦК України є авансом, який підлягає поверненню покупцю відповідно до умов попереднього договору.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

На підставі наведеного, статей 253, 254 ЦК України та пунктів 1, 3, 5 попереднього договору судом встановлено, що боржником прострочено виконання зобов`язання з передачі квартири, обумовленої попереднім договором у власність заявника з укладенням договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення. Так, останнім днем для укладання основного договору попереднім договором було обумовлено 30.12.2020 р. (п. 1 попереднього договору). Відповідно до частини першої статті 253 ЦК України, перебіг двомісячного строку для повернення грошової суми (авансу) розпочався з наступного для після дати укладення основного договору, - з 31.12.2020 р. Відповідно до частини третьої статті 254 ЦК України строк визначений місяцями спливає у відповідне число останнього місяця строку, - 31.01.2021 р. однак в зв`язку з тим, що 31.01.2021 р. є неділею, вихідним днем, відповідно до частини п`ятої статті 254 ЦК України, у зв`язку з тим, що останній день для повернення коштів припав на вихідний день, днем закінчення строку є першим за ним робочий день, 01.02.2021 р., прострочення повернення одержаних боржником коштів (авансу) розпочалось з 02.02.2021 р.

Таким чином в силу умов попереднього договору (пунктів 5, 1), частини 1 статті 629 ЦК України, частини першої статті 525, частини першої статті 526, статті 530 ЦК України у боржника як продавця виник обов`язок з повернення заявнику як покупцю сплаченої суми авансу за попереднім договором, що є грошовим зобов`язанням в розумінні статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства.

Розглядаючи вимогу заявника по основному боргу судом встановлено наступне.

Як зазначено, у пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу нежитлового приміщення у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього грошову суму в розмірі 12 000 доларів США з урахуванням внесених платежів згідно пункту 4 цього договору протягом одного місяця.

Судом встановлено, що спеціального порядку визначення суми, яка підлягає сплаті (поверненню) у гривнях, сторони в укладеному ними попередньому договорі не погодили.

В частині грошей, сплачених після 01.02.2020 р. пункт 5 попереднього договору умовою "з урахуванням внесених платежів згідно пункту 4 цього договору" відсилає до умови пункту 4 попереднього договору, яким встановлено зобов`язання покупця зі сплати платежів у доларах США, які й були сплачені заявником у доларах США, що підтверджено документально. Таким чином, умовою пункту 5 попереднього договору встановлено обов`язок продавця з повернення покупцю сплаченого авансу у доларах США.

Верховний Суд в постанові від 11.09.2024 р. у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24) дійшов висновку про те, що одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами (п. 35).

Нормою частини другої статті 45 спеціального нормативно-правового акту з питань банкрутства - Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Крім повернення основного боргу, заявник на підставі частини другої статті 625 ЦК України просить суд визнати його грошові вимоги кредитора до боржника з інфляційних втрат та 3% річних.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, якою обґрунтовані вимоги заявника, - боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Щодо нарахування 3% річних, заявлених на підставі частини другої статті 625 ЦК України, судом встановлено, що оскільки спеціальною нормою Кодексу України з процедур банкрутства - частиною другою статті 45 визначено, що якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника, а зобов`язання зі сплати 3% річних є акцесорним, - три проценти річних від простроченої суми визначається від суми боргу, визначеного в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Заява заявником була подана до суду 05.08.2025 р., що підтверджено документально (Т, 35, а.с. 67, 79).

Станом на 05.08.2025 р. офіційний курс гривні щодо долара США, встановлений Національним банком України становив 41,7901 грн за 1 дол. США (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=05.08.2025&period=daily).

За перерахунками основного боргу, здійсненими судом відповідно до абзацу 4 частини 2 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства суд дійшов висновку про те, що розрахунок заявника по основному боргу є вірним, сума коштів, що підлягає поверненню заявнику (сплаченого авансу) за попереднім договором (аванс) складає 874 666,79 грн (41,7901 грн х 20 930 доларів США). Таким чином, вимоги заявника з визнання кредитором боржника по основному боргу (повернення суми авансу) у сумі 874 666,79 грн є обґрунтованими, в зв`язку з чим підлягають визнанню судом.

Крім того, на підставі статті 625 ЦК України заявниця просить суд визнати її грошові вимоги до боржника: за невиконаними зобов`язаннями згідно попереднього договору за період з 01.02.2021 р. по 14.02.2024 р. збитки від інфляції у сумі 394 155,34 грн.

Дослідивши наведену вимогу заявника судом встановлено наступне.

Відповідно до розрахунків заявника (Т. 35, а.с. 76/2), долучених до заяви, заявлено вимоги на підставі статті 625 ЦК України з інфляційних втрат, нарахованих на суму основного боргу у сумі 874 666,79 грн суму у гривнях, визначеної з урахуванням курсової різниці (по курсу долара США станом на дату звернення до суду) щодо сплаченого нею авансу.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, - такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08.12.2022 р. у справі № 921/542/20 (п. 181). Підкреслюючи, що подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі № 6-284цс17. Такий висновок не був змінений, і Верховний Суд від нього не відступав. Крім того, цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц, постановах Касаційного цивільного суду від 25.11.2019 у справі № 130/1058/16, від 23.10.2019 у справі № 369/661/15-ц, від 23.09.2019 у справі № 638/4106/16-ц, від 20.02.2019 у справі № 638/10417/15-ц, постановах Касаційного господарського суду від 11.10.2018 у справі № 905/192/18, від 16.03.2021 у справі № 905/392/20 (п. 182). Отже, норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Водночас індексація не застосовується, а передбаченні частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати не нараховуються у разі прострочення зобов`язання, визначеного в іноземній валюті (п. 183).

Аналогічного за змістом висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07.07.2020 р. у справі N 296/10217/15-ц (провадження N 14-727цс19), у постанові від 09.08.2023 р. у справі № 753/369/21, зауваживши, що оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01.03.2017 р. у справі N 6-284цс17 .

Відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

На підставі наведеного, оскільки зобов`язання з повернення сплачених коштів (авансу) встановлене п. 4 попереднього договору у доларах США, - норма статті 625 ЦК України не поширюється на даний випадок прострочення виконання грошового зобов`язання (яка поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній), в зв`язку з чим вимоги заявника у цій частині є безпідставними та суд відхиляє вимоги заявниці з інфляційних втрат (нарахованих на суму боргу визначеного попереднім договором у доларах США із застосуванням судом курсу долара відносно гривні станом на дату звернення до суду) у сумі 394 155,34 грн.

Крім того заявником заявлені вимоги з 3% річних, нараховані за період 01.02.2021 р. по 14.02.2024 р у сумі 79 655,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись положеннями пунктів 1, 5 попереднього договору, частиною першою статті 253, частинами третьою, п`ятою статті 254 ЦК України, вимоги заявника по 3% річних за період з 01.02.2021 р. у сумі 71,89 грн відхиляються судом, оскільки заявником визначено дату, з якої розпочалось прострочення повернення суми авансу без врахування положень статті 253, частин третьої, п`ятої статті 254 ЦК України, пунктів 5, 1 попереднього договору, відповідно до яких прострочення повернення сплачених коштів (авансу) розпочалась з 02.02.2021 р. та вимоги у цій частині є безпідставними.

Здійснивши перерахунок 3% річних за період з 02.02.2021 р. по 14.02.2024 р. на прострочену суму встановлену судом (874 666,79 грн) встановлено, що розрахунок заявника є невірним, 3% річних за вказаний період становлять більшу суму (79 645,75 грн) ніж заявлено заявником, а відтак, з урахуванням приписів статті 14 ГПК України суд визнає грошові вимоги заявника до боржника з 3% річних у межах заявлених вимог за даний період у сумі 79 583,11 грн.

Боржником жодних доказів, що спростовують вимоги заявника суду не надано.

Також заявник просить суд визнати грошові вимоги ОСОБА_7 до боржника у сумі 6056,00 грн сплаченого судового збору.

Судом встановлено, що заявником було сплачено 6056,00 грн судового збору за подання до суду заяви про грошові вимоги до боржника, що підтверджено квитанцією про сплату від 05.08.2025 р. (Т. 35, а.с. 70).

Заява заявника надійшла до суду через систему "Електронний суд" в електронній формі, що підтверджено документально, в тому числі відміткою про таке на тексті заяви (Т. 35, а.с. 67).

Відповідно до частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

На підставі статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", підпункту 2 пункту 21 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" суд дійшов висновку про те, що оскільки заява заявником була подана через систему "Електронний суд" в електронній формі, - відповідно до частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за даних обставин підлягає застосуванню коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Відповідно, судовий збір підлягав сплаті у сумі 4844,80 грн. На підставі частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 4844,80 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Таким чином, на підставі викладеного досліджувана вимога заявника підлягає задоволенню частково у сумі 4 844,80 грн, в іншій частині вимога відхиляється судом як безпідставна (у сумі 1 211,20 грн).

Аргументи учасників справи судом ретельно вивчені та відхиляються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

Відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку. Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом. Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

На підставі викладеного, частин другої, четвертої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, з огляду на обґрунтованість визначених судом вимог, враховуючи що вимоги ОСОБА_7 заявлені у заяві, яка подана до суду відповідно до приписів частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, та не погашені боржником, суд дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_7 підлягають визнанню частково, зокрема, підлягає визнанню та включенню до реєстру вимог до боржника конкурсна заборгованість за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 01.02.2020 р. в сумі 874 666,79 грн з повернення суми сплаченого авансу (основний борг), 3% річних у сумі 79 583,11 грн, вимоги другої черги. Витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 4 844,80 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів. В іншій частині вимоги відхиляються судом.

Зважаючи на те, що вимоги ОСОБА_7 заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, її вимоги є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Розглянувши заяву ОСОБА_130 (надалі за текстом кредитор, заявник) в особі представника адвоката Гімарі Рената Ахмедовича про грошові вимоги кредитора до боржника від 02.09.2025 р. та матеріали справи, судом встановлено наступне.

До господарського суду через систему "Електронний суд" від ОСОБА_130 в особі представника адвоката Гімарі Рената Ахмедовича надійшла Заява про грошові вимоги кредитора до боржника від 02.09.2025 р. (Т. 36, а.с. 190-200), в якій він просить суд визнати кредиторські вимоги ОСОБА_31 до ОСОБА_1 у розмірі 531 372,28 грн, що складаються з основного боргу у розмірі 414 440,00 грн, суми інфляційних втрат у розмірі 75 802,24 грн, суми 3% річних у розмірі 35 868,93 грн та судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 5 261,11 грн; включити до витрат, пов`язаних з провадження у справі про неплатоспроможність витрати на оплату судового збору ОСОБА_31 у розмірі 6 056,00 грн.

Судом встановлено, що заява ОСОБА_31 з вимогами до боржника від 02.09.2025 р. направлена до суду 02.09.2025 р., що підтверджено відміткою про формування заяви в системі "Електронний суд" на тексті заяви, квитанцією про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІТС (Т. 36, а.с. 190, 200), - тобто вимоги заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання приписами частини першої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства; відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства вимоги заявника підлягають розгляду судом.

Заявлені вимоги обґрунтовані укладеним 11.09.2018 р. між ОСОБА_1 як продавцем та ОСОБА_131 як покупцем попереднім договором про укладання договору купівлі-продажу квартири.

Заявник вказує, що згідно п. 1 Попереднього договору у строк до 30.12.2018 р. продавець зобов`язався передати у власність покупця, з укладенням договору купівлі-продажу, а покупець зобов`язався прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_43 /22, (секція 1), та підключеному до центральних комунікацій (водопостачання та водовідведення, газопостачання та електроенергія) у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором, ціна продажу якої складала 414 540,00 грн, що на день укладання цього договору еквівалентно 14 700 доларів США (згідно п. 3 попереднього договору). Згідно п. 4 попереднього договору, при укладанні цього договору на підтвердження намірів сторін заявник як покупець перерахував на рахунок продавця, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу у розмірі 414 440,00 грн. Отже, на момент звернення до суду ОСОБА_131 внесено оплату спірної квартири у сумі 414 440,00 грн.

09.03.2023 р. рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі № 369/17936/21 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_31 : основну суму боргу у розмірі 414 440,00 грн, суму інфляційних втрат у розмірі 75 802,24 грн, суму 3% річних у розмірі 35 868,93 грн та судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 5 261,11 грн.

В зв`язку з наведеним, керуючись нормами статей 45, 2, 47 122 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. ст. 4, 12 ГПК України заявник просить суд визнати його грошові вимоги до боржника заявленому ним у цй заяві розмірі.

Від боржника, керуючого реструктуризацією результатів розгляду вимог заявника до боржника до суду не надійшло.

Розглядаючи заяву, суд виходить з наявних матеріалів справи.

Розглянувши заяву ОСОБА_31 , дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, матеріали справи, судом встановлено наступне.

11.09.2018 р. між ОСОБА_102 , який діяв від імені ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на підставі довіреності, посвідченої Михальченко М.М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 10.03.2017 р. за реєстровим № 1143 (продавець), та ОСОБА_132 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_19 (покупець) було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири (надалі за текстом стосовно заяви ОСОБА_31 також "попередній договір").

Відповідно до пункту 1 вказаного договору, за цим договором у строк до 30.12.2018 р. продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_44 , збудованому на земельній ділянці площею 0,1009 га, кадастровий номер якої - :03:006:0021, що знаходиться в АДРЕСА_3 , та підключеному до центральних комунікацій (водопостачання, водовідведення, газопостачання та електроенергія) у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором.

Вказана земельна ділянка, на якій попереднім договором обумовлено розташування квартири в житловому будинку, яку продавець зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу на узгоджених умовах, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. 07.03.2017 р. за реєстровим № 1063, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 07.03.2017 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 (відповідно до пункту 2 попереднього договору).

Згідно з пунктом 3 вказаного попереднього договору, сторони домовилися про такі умови основного договору, в тому числі: продавець зобов`язується збудувати на вищевказаній земельній ділянці житловий будинок до кінця четвертого кварталу 2018 р., в якому буде розташовуватись вищезазначена квартира, яка згідно плану забудови земельної ділянки знаходиться на 6 поверсі; договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 30.12.2018 р.; ціна продажу 414 540,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 14 700 доларів США.

Згідно з пунктом четвертим попереднього договору, при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 414 440,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 14 696 доларів США. Залишок суми у розмірі 100,00 грн покупець зобов`язується сплатити до 30.12.2018 р.

У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу в розмірі 414 440,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 14 696 доларів США протягом одного місяця.

Попередній договір від 11.09.2018 р. посвідчений приватним нотаріусом Михальченко М.М. Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, зареєстрований в реєстрі за № 2903, номер спеціального бланку нотаріального документа ННК 824569, що підтверджено документально (Т. 36, а.с. 194).

Судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.03.2023 р. у справі №369/17936/21 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/109553608), суд встановивши обставину укладення 11.09.2018 р. між ОСОБА_1 як продавцем в особі ОСОБА_103 , що діяв на підставі довіреності, посвідченої Михальченко М.М., приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області 10.03.2017 року за реєстровим №1143 та ОСОБА_131 , як покупцем, попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, Михальченко М. М., зареєстрованого в реєстрі за № 2903, встановивши обставину сплати позивачем відповідачу грошової суми в розмірі 414 440,00 грн, що на момент укладання попереднього договору було еквівалентно 14 696,00 доларам США; встановивши, що станом на 09.03.2023 р. відповідач свої зобов`язання по зазначеному попередньому договору не виконав, будинок не збудував та не ввів в експлуатацію, договір купівлі-продажу не уклав, квартиру у власність позивача не передав; встановивши порушення відповідачем зобов`язань, що визначені умовами Договору щодо обов`язку збудувати та ввести в експлуатацію обумовлений житловий будинок та укласти з позивачем основний договір купівлі-продажу визначеної в договорі квартири; крім того встановивши, що відповідачем не виконано зобов`язання, передбачено умовами договору щодо повернення позивачу отриманого авансу в розмірі 414 440,00 гривень у зв`язку з не укладенням основного договору, - позовні вимоги ОСОБА_31 до ОСОБА_1 було задоволено повністю, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_31 основну суму боргу у розмірі 414440,00 грн, суму інфляційних втрат у розмірі 75 802,24 грн, суму 3 % річних у розмірі 35 868,93 грн та судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 5261,11 грн, що підтверджено документально (Т. 36, а.с. 195-197).

Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень вказане судове рішення набрало законної сили 17.04.2023 р. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/109553608), а отже є остаточним судовим рішенням.

Частиною першої статті 129-1 Конституції України встановлено, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до частини четвертої статті 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В межах розгляду заяви заявника, беруть участь ті самі особи, стосовно яких встановлено обставини вказаним судовим рішенням.

На підставі частини четвертої статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі №369/17936/21 від 09.03.2023 р. не доказуються при розгляді цієї справи.

Відповідно до частини другої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Від боржника доказів виконання стягнутого за вказаним судовим рішенням суду не надано, та наявності заборгованості за останнім за допомогою належних та допустимих доказів не спростовано. Заперечень вимог заявника від боржника не надійшло, жодних доказів, що спростовують вимоги заявника суду не надано.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про те, що вимоги заявника заявлені на підставі вказаного судового рішення є обґрунтованими, доведеними за допомогою належних доказів, в зв`язку з чим, вимоги ОСОБА_31 до боржника з визнання кредиторських вимог підлягають визнанню судом за попереднім договором від 11.09.2018 р. на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі №369/17936/21 від 09.03.2023 р. у розмірі: 414 440,00 грн основної суми боргу, 75 802,24 грн інфляційних втрат, 35 868,93 грн 3 % річних, 5 261,11 грн судового збору за подання позовної заяви.

Також заявник у своїй заяві просить суд включити до витрат, пов`язаних з провадженням у справі про неплатоспроможність витрати на оплату судового збору ОСОБА_31 у розмірі 6056,00 грн.

Судом встановлено, що заявником було сплачено 6056,00 грн судового збору за подання до суду заяви про грошові вимоги до боржника, що підтверджено квитанцією від 02.09.2025 р. (Т. 36, а.с. 192).

Заява заявника надійшла до господарського суду через систему "Електронний суд", що підтверджено документально (Т. 36, а.с. 190).

Відповідно до частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

На підставі статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", підпункту 2 пункту 21 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" суд дійшов висновку про те, що оскільки заява заявником була подана через систему "Електронний суд" в електронній формі, - відповідно до частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за даних обставин підлягає застосуванню коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Відповідно, судовий збір підлягав сплаті у сумі 4844,80 грн. На підставі частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 4844,80 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Таким чином,на підставі викладеного досліджувана вимогу заявника підлягає задоволенню частково у сумі 4 844,80 грн, в іншій частині вимога відхиляється судом як безпідставна (у сумі 1 211,20 грн).

Аргументи учасників справи судом ретельно вивчені та відхиляються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

Відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.

Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом. Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

На підставі викладеного, частин другої, четвертої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, з огляду на обґрунтованість визначених судом вимог, враховуючи що вимоги ОСОБА_31 заявлені у заяві, яка подана до суду відповідно до приписів частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, та не погашені боржником, суд дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_31 підлягають визнанню частково, зокрема, підлягає визнанню та включенню до реєстру вимог до боржника конкурсна заборгованість за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 11.09.2018 р. стягнута з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_31 рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі №369/17936/21 від 09.03.2023 р. у розмірі: 414 440,00 грн основної суми боргу, 75 802,24 грн інфляційних втрат, 35 868,93 грн 3 % річних, 5 261,11 грн судового збору за подання позовної заяви, - вимоги другої черги. Витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 4844,80 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів. В іншій частині вимоги відхиляються судом.

Зважаючи на те, що вимоги ОСОБА_31 заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, його вимоги є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Розглянувши заяву ОСОБА_26 (надалі за текстом кредитор, заявник) про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 03.06.2025 р. та матеріали справи, судом встановлено наступне.

05.06.2025 р. до господарського суду через канцелярію суду засобами поштового зв`язку від ОСОБА_26 (вх. № 3783/25 від 05.06.2025 р.) надійшла Заява про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 03.06.2025 р. (Т. 32, а.с. 182-205), в якій він просить суд визнати грошові вимоги кредитора ОСОБА_26 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 489 445,27 грн; грошові вимоги кредитора ОСОБА_26 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 489 445,27 грн включити до реєстру вимог кредиторів.

Судом встановлено, що заява ОСОБА_26 з вимогами до боржника від 03.06.2025 р. направлена до суду 03.06.2025 р., що підтверджено описом вкладення поштового відправлення, який надійшов до суду у конверті разом з заявою заявника, скріплений відбитком штампу Укрпошта, датованим 03.06.2025 р. та маркуванням Укрпошти на зазначеному конверті про прийняття до відправлення 03.06.2025 р. (Т. 32, а.с. 203, 204), - тобто вимоги заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання приписами частини першої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства; відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства вимоги заявника підлягають розгляду судом.

Заявлені вимоги обґрунтовані укладеним 21.07.2017 р. між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_26 (покупець) попереднім договором купівлі-продажу квартири, посвідченим нотаріально, зареєстрованим за № 4047.

Заявник вказує, що згідно п. 1 Попереднього договору у строк до 31.05.2018 р. продавець зобов`язувався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_45 , та підключеного до центральних комунікацій (водопостачання, водовідведення та електропостачання), ціна продажу якої складала 286 350,00 грн, що на момент укладання договору еквівалентно 11 043,92 доларів США згідно з курсом НБУ, встановлений на дату посвідчення цього договору (п. 3 попереднього договору). Згідно п. 4 попереднього договору, при укладанні цього договору на підтвердження намірів сторін заявник як покупець передав, а продавець прийняв кошти в розмірі 280 455,00 грн, що на момент укладання договору еквівалентно 10 730,75 доларів США згідно з курсом НБУ, встановленим на дату посвідчення цього договору.

У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором (до 31.05.2018 р.), продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму в розмірі 280 455,00 грн, що на момент укладання договору еквівалентно 10 816,18 доларів США протягом одного місяця з дня настання вказаних обставин.

Заявник вказує, що станом на дату звернення до суду основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначені п. 5 попереднього договору, не повернуті.

В зв`язку з наведеним, керуючись нормами статей 1, 39, 45, 2, 122 Кодексу України з процедур банкрутства заявник просить суд визнати його грошові вимоги до боржника у сумі 280 455,00 грн основного боргу. Крім того, на підставі статті 625 ЦК України заявник просить суд визнати його грошові вимоги: за невиконаними зобов`язаннями згідно попереднього договору за період з 01.06.2018 р., як вказує заявник з моменту виникнення боргових зобов`язань ОСОБА_1 перед кредитором, по 14.02.2024 р. збитки від інфляції у сумі 168 675,04 грн та 3% річних у сумі 40 315,23 грн.

У заяві керуючого реструктуризацією Приходька Д. В. Письмові нормативно-обгрунтовані пояснення щодо розгляду заяв кредиторів з грошовими вимогами до боржника від 16.05.2025 р. № 01-28/188 (Т. 33, а.с. 50/2) останній повідомляє суд про те, що за результатами розгляду заяви ОСОБА_26 керуючий реструктуризацією вважає за можливе включення до реєстру вимог кредиторів вимог ОСОБА_26 у сумі 476 162,65 грн (200 445,00 грн сплаченого авансу, 148 360,70 грн інфляційних втрат, 47 346,95 грн 3% річних, до другої черги.

Від боржника результатів розгляду вимог заявника до суду не надійшло.

Розглянувши заяву ОСОБА_26 , дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, матеріали справи, судом встановлено наступне.

Правовідносини між заявником та боржником за попереднім договором підлягають регулюванню в першу чергу нормами частин першої статей 1 та 2 Кодексу України з процедур банкрутства, частин першої, другої статті 11, частини першої, другої статті 202 та статті 509, частини першої статті 526, статті 599, частини першої статті 525, статтею 610, частини першої статті 626, статті 627, статті 628, частини першої статті 629, 635 (у відповідній редакції) Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що 21.07.2017 р. між ОСОБА_102 , який діяв від імені ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на підставі довіреності, посвідченої Михальченко М.М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 10.03.2017 р. за реєстровим № 1143 (продавець) та ОСОБА_26 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_20 (покупець) було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири (надалі за текстом стосовно заяви ОСОБА_26 також "попередній договір").

Відповідно до пункту 1 вказаного договору, за цим договором у строк до 31.05.2018 р. продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_46 , загальною площею 24,9 кв.м., в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1002 га, кадастровий номер якої - :03:006:0020, що знаходиться в АДРЕСА_25 , у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором.

Вказана земельна ділянка, на якій попереднім договором обумовлено розташування квартири в житловому будинку, яку продавець зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу на узгоджених умовах, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. 07.03.2017 р. за реєстровим № 1059, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 07.03.2017 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 (відповідно до пункту 2 попереднього договору).

Згідно з пунктом 3 вказаного попереднього договору, сторони домовилися про такі умови основного договору, в тому числі: продавець зобов`язується збудувати на вищевказаній земельній ділянці житловий будинок до 31.05.2018 р., в якому буде розташовуватись вищезазначена квартира, яка згідно плану забудови земельної ділянки знаходиться на 8 поверсі; договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 31.05.2018 р.; ціна продажу 286 350,00 грн.

Згідно з пунктом четвертим попереднього договору, при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передає, а продавець приймає передоплату у вигляді авансу в розмірі 200 445,00 грн. Залишок суми у розмірі 85 905,00 грн, що еквівалентно 3 321 долар США покупець зобов`язується сплатити до 31.05.2018 р.

У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу в розмірі 200 445,00 грн.

Згідно з пунктами 7, 14 попереднього договору, проект цього договору, складений нотаріусом з урахуванням умов, які є обов`язковими для такого роду договорів, а також умов, визначених та узгоджених сторонами, прочитаний ними та схвалений. Зі змістом ст. ст. 526 та 635 ЦК України сторони ознайомлені, проект цього договору відповідає волевиявленню сторін і ними схвалений, нез`ясованих питань у них немає.

Зазначений вище попередній договір від 21.07.2017 р. підписаний ОСОБА_103 від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності та ОСОБА_26 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М. М., зареєстрований за № 4047, номер спеціального бланку нотаріального документа НМО 841371, що підтверджено документально (Т. 32, а.с. 196).

Повноваження ОСОБА_104 на укладення попереднього договору, отримання грошей підтверджено копією довіреності, посвідченої Михальченко М.М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області № 1143 від 10.03.2017 (Справа-замінник, а.с. 372-373), яка чинна до 10.03.2022 р.

Отже, попереднім договором визначено термін побудови житлового будинку, в якому буде розташовуватись зазначена квартира: до 31.05.2018 р., термін передачі у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартири та для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, - не пізніше 31.05.2018 р.

Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Судом встановлено, що поданими доказами не підтверджуються відомості, на які посилається заявник у заяві. Зокрема, не відповідає поданим доказам та обставина, що відповідно до п. 4 попереднього договору в день укладення останнього заявником було передано представнику продавця 280 455,00 грн, в той час як відповідно до попереднього договору заявником було сплачено уповноважений особі продавця 200 445,00 грн, а 18.08.2021 р. було сплачено 80 010,00 грн, що підтверджено долученими доказами.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_26 при укладенні попереднього договору 21.07.2017 р. передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 200 445,00 грн, про що прямо вказано у попередньому договорі (у пункті 4), та додатково підтверджено положеннями пунктів 7, 14 попереднього договору. Факт отримання уповноваженою особою боржника суми авансу у вказаній сумі підтверджується підписами сторін на цьому договорі.

Також судом встановлено, що заявником на підтвердження сплати на виконання зобов`язань за п. 4 попереднього договору ОСОБА_26 долучено до матеріалів справи копію заяви від 18.08.2021 р. ОСОБА_119 , відповідно до змісту якої (Т. 32, а.с. 197) ОСОБА_115 , діючи на підставі нотаріально посвідченої довіреності № 109 від 19.02.2021 р. отримав від ОСОБА_26 платіж відповідно до попереднього договору, посвідченого 21.07.2017 р. Михальченко М. М. приватним нотаріусом, зареєстрованого за № 4047 у розмірі 80 010,00 грн, що еквівалентно 3 000 доларів США, до підтверджено документально (Т. 32, а.с. 197).

На вказаній заяві приватним нотаріусом Квінікадзе О. Б. засвідчено справжність підпису ОСОБА_119 , який діяв на підставі довіреності виданої від імені ОСОБА_1 , зробленого у присутності нотаріуса, та встановлено особу ОСОБА_119 , перевірено його дієздатність та повноваження. Зазначена Заява ОСОБА_119 зареєстрована в реєстрі за № 1164, номер спеціального бланку нотаріального документа НРМ 132943 (Т. 32, а.с. 197).

Повноваження ОСОБА_119 на отримання грошей 18.08.2021 р. підтверджено копією довіреності, посвідченої Михальченко М.М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області № 109 від 19.02.2021 р. (Справа-замінник, а.с. 378), яка чинна до 19.02.2023 р.

Судом встановлено, що заява ОСОБА_119 від 18.08.2021 р. відповідно до статті 545 ЦК України, за правовою природою є розпискою.

Таким чином належними доказами підтверджено факт одержання продавцем ОСОБА_1 (боржник) в особі представника від заявника на виконання попереднього договору грошових коштів у встановленому судом розмірі, що підтверджено п. 4 попереднього договору та заявою ОСОБА_115 від 18.08.2021 р.

Розглядаючи вимоги заявника за попереднім договором у частині сплачених ним коштів 21.07.2017 р. на виконання попереднього договору та похідних вимог з інфляційних втрат та 3% річних судом встановлено наступне.

Виходячи з заяви заявника та долучених заявником деталізованих розрахунків до заяви, заявником заявлено вимоги про визнання його грошових вимоги до боржника за попереднім договором у сумі 200 445,00 грн основного боргу з повернення суми сплаченого авансу та нараховані за період з період з 01.06.2018 р. по 14.02.2024 р. інфляційні втрати у сумі 138 025,52 грн та 34 331,73 грн 3% річних (Т. 32, а.с. 191-192).

Заявник вказує, що основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначений п. 5 попереднього договору, не повернуті.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Частина 1 статті 629 ЦК України, частина перша статті 525 ЦК України передбачають, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Керуючись частинами першою, другою статті 570 ЦК України, правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), судом встановлено, що станом на дату розгляду заяви заявника основний договір не укладено; сплачені заявником кошти згідно попереднього договору не є завдатком, та згідно частини другої статті 570 ЦК України є авансом, який підлягає поверненню покупцю відповідно до умов попереднього договору.

Відповідно до частини першої, другої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Детально дослідивши умови попереднього договору суд дійшов висновку, що з п. 5 попереднього договору, - в разі відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором - до 31.05.2018 р. (п. 1 попереднього договору) у випадках визначених п. 5, - слідує негайне виконання обов`язку з повернення одержаної суми авансу в розмірі 200 445,00 грн.

На підставі наведеного, статей 253, 254 ЦК України та пунктів 1, 3, 5 попереднього договору судом встановлено, що боржником прострочено виконання зобов`язання з передачі квартири, обумовленої попереднім договором у власність заявника з укладенням договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення. Так, останнім днем для укладання основного договору попереднім договором було обумовлено 31.05.2018 р. (п. 1 попереднього договору), на підставі наведеного, статті 253 ЦК України, та пунктів 1, 3, 5 попереднього договору судом встановлено, що строком повернення сплаченого авансу було 01.06.2018 р., прострочення повернення суми авансу розпочалось з 02.06.2018 р.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що основний договір, укладення якого обумовлено попереднім договором укладено не було, відповідно продаж обумовленої квартири, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири не відбулись в порушення умов пункту 1 попереднього договору. Докази повернення в порядку, встановленому п. 5 попереднього договору боржником заявнику отриманих за попереднім договором грошових коштів, суду не надано. Станом на поточну дату жодні зобов`язання продавцем відповідно до вказаного попереднього договору не виконані, доказів зворотного суду не надано.

Таким чином в силу умов попереднього договору (пункту 5), частини 1 статті 629 ЦК України, частини першої статті 525, частини першої статті 526, частини першої статті 530 ЦК України у боржника як продавця виник обов`язок з повернення заявнику як покупцю суми авансу за попереднім договором, що є грошовим зобов`язанням в розумінні статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства.

Як встановлено судом, пунктом 5 попереднього договору сторони погодили порядок повернення суми авансу за визначених попереднім договором умов у сумі 200 445,00 грн.

Отже вимога заявника щодо визнання його кредитором боржника щодо основного боргу за попереднім договором у сумі 200 445,00 грн є обґрунтованою та суд визнає дану вимогу заявника.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, якою обґрунтовані вимоги заявника, - боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі викладеного, керуючись положеннями пунктів 1, 3, 5 попереднього договору, частиною першою статті 253, частинами 1, 2 ст. 530 ЦК України, вимоги заявника по 3% річних за 01.06.2018 р. у сумі 16,47 грн відхиляються судом, оскільки заявником визначено дату, з якої розпочалось прострочення повернення суми авансу без врахування положень статей 253 ЦК України, пунктів 5, 1, 3 попереднього договору, відповідно до яких прострочення повернення суми авансу розпочалась з 02.06.2018 р.

Здійснивши перерахунок 3% річних та інфляційних втрат за період з 02.06.2018 р. по 14.02.2024 р. на прострочену суму встановлену судом (200 445,00 грн) встановлено, що розрахунок заявника за даний період є вірним, 3% річних за вказаний період становлять 34 315,26 грн, інфляційні втрати складають 138 025,52 грн, а відтак, вимоги заявника у вказаному розмірі за даний період є обґрунтованими та підлягають визнанню судом.

Дослідивши вимоги заявника в частині коштів, сплачених боржнику на виконання попереднього договору 18.08.2021 р. в сумі 80 010,00 грн, що еквівалентно 3 000 доларів США, судом встановлено наступне.

Виходячи з деталізованих розрахунків заявника та заяви щодо даної частини вимог, заявник просить суд визнати його кредитором боржника з повернення сплаченого авансу у розмірі 80 010,00 грн та нараховані на цю суму на підставі статті 625 ЦК України інфляційні втрати у сумі 30 649,52 грн та 3% річних у сумі 5 983,50 грн, нараховані за період з 19.08.2021 р. по 14.02.2024 р. (Т. 32, а.с. 191-192).

Розглянувши дані вимоги судом встановлено наступне.

У пункті четвертому попереднього договору, сторони дійшли згоди про те, що при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передає, а продавець приймає передоплату у вигляді авансу в розмірі 200 445,00 грн. Залишок суми у розмірі 85 905,00 грн, що еквівалентно 3 321 долар США покупець зобов`язується сплатити до 31.05.2018 р.

Також, умовами пункту 5 попереднього договору сторонами обумовлено повернення одержаної продавцем від покупця суми авансу у розмірі 200 445,00 грн, проте попереднім договором не обумовлено повернення авансу в частині, що мала були сплачена на виконання умови п. 4 попереднього договору до 31.05.2018 р.

Відповідно до пунктів 1, 3 попереднього договору укладання основного договору мало відбутись у строк до 31.05.2018 р.

Як встановлено судом на підставі досліджених доказів у справі, кошти відповідно до заяви Мельниченка Д. С. від 18.08.2021 р. у сумі 80 010 грн, що еквівалентно 3 000 доларів США були сплачені 18.08.2021 р., тобто були сплачені після граничної дати укладення основного договору сторонами після 31.05.2018 р.

В свою чергу, відповідно до частини третьої статті 635 ЦК України, зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Докази направлення пропозиції про укладення основного договору, докази внесення змін до попереднього договору у встановленому законом порядку щодо дати укладення основного договору учасниками провадження суду не надано.

В матеріалах справи відсутні належні докази внесення змін до попереднього договору щодо зміни дати укладення основного договору.

Таким чином заявником заявлено вимоги у досліджуваній частині зі сплачених коштів боржнику, які сплачені після встановлених попереднім договором строків сплати залишку суми та після узгодженої сторонами дати укладення основного договору (31.05.2018 р.). Суд дійшов висновку про те, що оскільки основний договір не було укладено протягом строку, встановленого попереднім договором, згідно з частиною третьою статті 635 ЦК України сплачені покупцем після 31.05.2018 р. кошти є такими, що сплачені після припинення зобов`язання, взятого попереднім договором разом з умовою, яка визначала грошовий еквівалент в іноземній валюті доларах США. Крім того, попереднім договором не обумовлено умови повернення другої частини коштів, сплата яких передбачалась п. 4 попереднього договору.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до статті 1214 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

В зв`язку з наведеним відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України, кошти сплачені покупцем після 31.05.2018 р. є набутими та збереженими боржником без достатньої правової підстави, які боржник зобов`язаний повернути заявнику.

Кошти 18.08.2021 р. відповідно до заяви ОСОБА_119 від 18.08.2021 р. були сплачені заявником у гривні.

У такому разі на підставі наведеного суд керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони") дійшов висновку про те, що до правовідносин щодо коштів, сплачених заявником боржнику після спливу встановленого у попередньому договорі строку укладення основного договору, підлягають застосуванню норми статей 1212, 1214 ЦК України, а заявник послався не на ті норми права (частину 2 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства).

Судом взято до уваги й те, що заявник послався у своїй заяві на норму статті ст. 625 ЦК України заявляючи вимоги.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, детально дослідивши матеріали справи, характер правовідносин, що є предметом судового розгляду в досліджуваній частині вимог заявника, суд дійшов висновку про те, що заявник на обґрунтування своїх вимог послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини (ст. ст. 1212, 625 ЦК України) щодо визначення розміру боргу та інфляційних втрат, в зв`язку з чим керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони"), правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові Великої від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) (пункти 80-86), у постанові від 08.06.2021 р. у справі Справа N 662/397/15-ц (Провадження N 14-20цс21), у постанові від 22.10.2024 р. у справі № 905/1571/23 (п. 49), суд дійшов висновку про те, що до правовідносин, що є предметом судового розгляду в межах досліджуваної частини вимог заяви заявника підлягають застосуванню норми статті 1212, 1214, 625 ЦК України з урахуванням правових позицій Верховного Суду.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 10.04.2018 р. у справі № 910/10156/17, Провадження N 12-14гс18, дійшов наступних висновків:

"Згідно із частиною другою статті 1214 ЦК у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Водночас, в даному випадку розмір процентів за користування грошовими коштами законом не передбачено (п. 15).

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (п. 37).

Крім того, у постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі N 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду погоджується з цим висновком. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК (п. 41)".

Відповідно до норми частини першої статті 1212 ЦК України, кошти підлягають поверненню у тому вигляді, що були набуті.

На підставі викладеного, вимоги заявника з визнання грошових вимог кредитора до боржника з повернення сплачених коштів є обґрунтованою та підлягають визнанню у сумі 80 010,00 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22 викладено правовий висновок щодо визначення моменту виникнення прострочення виконання зобов`язання з повернення безпідставно набутого майна на підставі статті 1212 ЦК України, зокрема Верховний Суд дійшов висновку (пункти 91,9 2) про те, з норм (статті 1212, 530 ЦК України) убачається, що особа, яка набула майно (кошти) без достатньої правової підстави (або підстава набуття цього майна (коштів) згодом відпала), зобов`язана повернути набуте майно (кошти) потерпілому. Означене недоговірне зобов`язання виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання виникає в особи з моменту безпідставного отримання нею такого майна (коштів) або з моменту, коли підстава їх отримання відпала (висновок Верховного Суду, викладений у Постанові від 19.06.2024 р. р. у справі № 367/5875/14-ц).

Відповідно до статті 253 ЦК України, прострочення повернення отриманих боржником коштів розпочалось з 20.08.2021 р.

На підставі викладеного, керуючись положеннями частиною першою статті 253 ЦК України, вимоги заявника по 3% річних за період з 19.08.2021 р. у сумі 06,58 грн відхиляються судом, оскільки заявником визначено дату, з якої розпочалось прострочення повернення коштів без врахування положень статті 253 України, відповідно до якої прострочення повернення коштів розпочалась з 20.08.2021 р.

Здійснивши перерахунок 3% річних та інфляційних втрат за період з 20.08.2021 р. по 14.02.2024 р. на прострочену суму встановлену судом (80 010,00 грн) встановлено, що розрахунок заявника за даний період є вірним, 3% річних втрати за вказаний період становлять 5 976,92 грн, інфляційні втрати 30 649,52 грн, які підлягають визнанню судом.

Правова позиція суду щодо застосування судом принципу jura novit curia аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_4 , а щодо та методики розрахунків аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_22 .

Боржником жодних доказів, що спростовують вимоги заявника суду не надано.

Таким чином суд реалізувавши принцип jura novit curia ("суд знає закони") надав правову кваліфікацію вимогам заявника відповідно до їх змісту. В зв`язку з наведеним, вимоги заявника з визнання заявлених вимог у заявлений заявником спосіб (на підставі п. 5 попереднього договору) відхиляються судом як помилково сформульовані, натомість судом застосовано вищенаведену правильну кваліфікацію (в тому числі відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України) відповідно до принципу jura novit curia ("суд знає закони").

Аргументи учасників справи судом ретельно вивчені та відхиляються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

Судом встановлено, що заявником було сплачено 6056,00 грн судового збору за подання до суду заяви про грошові вимоги до боржника, що підтверджено квитанцією від 03.06.2025 р. (Т. 32, а.с. 198).

Заява заявника надійшла до суду в паперовому вигляді через канцелярію суду засобами поштового зв`язку, що підтверджено документально (Т. 32, а.с. 182-205).

Відповідно до частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

На підставі статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", підпункту 10 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 6056,00 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.

Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом. Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

На підставі викладеного, частин другої, четвертої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, з огляду на обґрунтованість визначених судом вимог, враховуючи що вимоги ОСОБА_26 заявлені у заяві, яка подана до суду відповідно до приписів частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, та не погашені боржником, суд дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_26 підлягають визнанню частково, зокрема, підлягає визнанню та включенню до реєстру вимог до боржника конкурсна заборгованість за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 21.07.2017 р. в сумі 200 445,00 грн з повернення суми авансу (основний борг), 3% річних у сумі 34 315,26 грн, 138 025,52 грн інфляційних втрат, вимоги другої черги; крім того 80 010,00 грн з повернення сплачених коштів 18.08.2021 р., 3% річних у сумі 5 976,92 грн, 30 649,52 грн інфляційних втрат, вимоги другої черги. В іншій частині вимоги відхиляються судом. Витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 6056,00 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Зважаючи на те, що вимоги ОСОБА_26 заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, його вимоги є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Розглянувши заяву ОСОБА_21 (надалі за текстом кредитор, заявник) про грошові вимоги кредитора до боржника від 23.07.2025 р. та матеріали справи, судом встановлено наступне.

До господарського суду через систему "Електронний суд" від ОСОБА_21 надійшла Заява про грошові вимоги кредитора до боржника від 23.07.2025 р. (Т. 34, а.с. 209-228), в якій вона просить суд визнати грошові вимоги ОСОБА_21 до боржника ОСОБА_1 у сумі 568 288,02 грн, яку складають: основна сума боргу (кошти сплачені за попереднім договором) у розмірі 342 100,00 грн; інфляційні втрати у розмірі 184 657,20 грн; 3% річних від простроченої суми у розмірі 41 530,82 грн; включити зазначені грошові вимоги у розмірі 568 288,02 грн до реєстру вимог кредиторів боржника; покласти на боржника витрати на оплату судового збору в розмірі 6 056,00 грн, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

Судом встановлено, що заява ОСОБА_21 з вимогами до боржника від 23.07.2025 р. направлена до суду 23.07.2025 р., що підтверджено відміткою про формування заяви в системі "Електронний суд" на тексті заяви (Т. 34 а.с. 209), - тобто вимоги заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання приписами частини першої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства; відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства вимоги заявника підлягають розгляду судом.

Заявлені вимоги обґрунтовані укладеним 16.03.2019 р. між ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_120 , який діяв на підставі довіреності (продавець) та ОСОБА_21 (покупець) попереднім договором про укладання договору купівлі-продажу квартири.

Заявник вказує, що згідно п. 1 попереднього договору у строк до 30.12.2019 р. боржник (продавець за договором) зобов`язувався передати у власність ОСОБА_21 (покупця) квартиру АДРЕСА_47 . Кошова, №97/22, з укладенням нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, ціна продажу якої складала 342 200,00 грн, що на 30.12.2019 р. день укладення договору еквівалентно 12 650 доларів США. На підтвердження своїх намірів та у якості забезпечення виконання зобов`язань за попереднім договором заявницею було сплачено боржнику грошові кошти у розмірі 342 100,00 грн, що підтверджується п. 4 попереднього договору, згідно якого покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 342 100,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 12 646 доларів США. У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором, та за інших обставин обумовлених попереднім договором (п. 5), продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу в розмірі 342 100,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 12 646 доларів США на протязі одного місяця.

Керуючись нормами ст. 629, ч. 1 ст. 526, ст. 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України, ст. ст. 1, 45, 46 Кодексу України з процедур банкрутства заявниця вказує, що станом на 30.12.2019 р. боржник не передав їй у власність обумовлену попереднім договором квартиру. Всередині 2020 р. будівництво призупинилось, а в кінці 2021 р. взагалі зупинилось. Станом на дату звернення до суду боржник своїх зобов`язань за попереднім договором не виконав, - будівництво житлового будинку не завершив, не ввів його в експлуатацію, основний договір купівлі-продажу квартири укладено не було; сплачені заявницею кошти у розмірі 342 100,00 грн на підставі п. 5 попереднього договору боржник заявнику не повернув ні 30.01.2020 р., ні станом на дату звернення до суду з цією заявою. На підставі викладеного заявник вважає, що відповідно до п. 5 попереднього договору у боржника виникло зобов`язання з повернення заявнику авансу, в зв`язку з чим на підставі статті 625 ЦК України вона просить суд визнати її грошові вимоги до боржника у сумі 342 100,00 грн основного боргу, та нараховані за період з 31.01.2020 р. по 13.02.2024 р. інфляційні втрати у розмірі 184 657,20 грн та 3% річних у сумі 41 530,82 грн.

Від боржника, керуючого реструктуризацією результатів розгляду вимог заявника до боржника до суду не надійшло.

Розглянувши заяву ОСОБА_21 , дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, матеріали справи, судом встановлено наступне.

Правовідносини між заявником та боржником за попереднім договором підлягають регулюванню в першу чергу нормами частин першої статей 1 та 2 Кодексу України з процедур банкрутства, частин першої, другої статті 11, частини першої, другої статті 202 та статті 509, частини першої статті 526, статті 599, частини першої статті 525, статтею 610, частини першої статті 626, статті 627, статті 628, частини першої статті 629, 635 (у відповідній редакції) Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що 16.03.2019 р. між ОСОБА_105 , який діяв від імені ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на підставі довіреності, посвідченої Михальченко М. М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 06.03.2019 р. за реєстровим № 755 (продавець) та ОСОБА_21 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_21 (покупець) було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири (надалі за текстом стосовно заяви ОСОБА_21 також "попередній договір").

Відповідно до пункту 1 вказаного договору, за цим договором у строк до 30.12.2019 р. продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_48 , збудованому на земельній ділянці площею 0,1078 га, кадастровий номер якої - :03:006:0018, що знаходиться в АДРЕСА_3 , та підключеному до центральних комунікацій (водопостачання та водовідведення, газопостачання та електроенергії), у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором.

Вказана земельна ділянка, на якій попереднім договором обумовлено розташування квартири в житловому будинку, яку продавець зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу на узгоджених умовах, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М. М. 04.03.2017 р. за реєстровим № 1020, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 04.03.2017 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 (відповідно до пункту 2 попереднього договору).

Згідно з пунктом 3 вказаного попереднього договору, сторони домовилися про такі умови основного договору, в тому числі: продавець зобов`язується збудувати на вищевказаній земельній ділянці житловий будинок до 30.12.2019 р., в якому буде розташовуватись вищезазначена квартира, яка згідно плану забудови земельної ділянки знаходиться на 1 поверсі; договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 30.12.2019 р.; ціна продажу 342 200,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 12 650 доларів США; підготовкою і збиранням документів на квартиру, що розташована за вищевказаною адресою, необхідних для укладення договору купівлі-продажу квартири займатиметься продавець.

Згідно з пунктом четвертим попереднього договору, при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 342 100,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 12 646 доларів США. Залишок суми у розмірі 100,00 грн покупець зобов`язується сплатити до 30.12.2019 р.

У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від них суму авансу в розмірі 342 100,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 12 646 доларів США на протязі одного місяця.

Згідно з пунктами 7, 14 попереднього договору, проект цього договору, складений нотаріусом з урахуванням умов, які є обов`язковими для такого роду договорів, а також умов, визначених та узгоджених сторонами, прочитаний ними та схвалений. Зі змістом ст. ст. 526 та 635 ЦК України сторони ознайомлені, проект цього договору відповідає волевиявленню сторін і ними схвалений, нез`ясованих питань у них немає.

Зазначений вище попередній договір від 16.03.2019 р. підписаний ОСОБА_106 від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності та ОСОБА_21 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М. М., зареєстрований за № 861, номер спеціального бланку нотаріального документа ННО 504094, що підтверджено документально (Т. 34, а.с. 217).

Повноваження ОСОБА_107 на укладення попереднього договору, отримання авансових платежів підтверджено копією довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М. М. від 06.03.2019 р. № 755 (Справа-замінник, а.с. 371), яка чинна до 06.03.2024 р.

Отже, попереднім договором визначено термін побудови житлового будинку, в якому буде розташовуватись зазначена квартира: до 30.12.2019 р., термін передачі у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартири та для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, - не пізніше 30.12.2019 р.

Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Судом встановлено, що ОСОБА_21 при укладенні попереднього договору 16.03.2019 р. як покупець передала, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 342 100,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 12 646 доларів США, про що прямо вказано у попередньому договорі (у пункті 4), та додатково підтверджено положеннями пунктів 7, 14 попереднього договору. Факт отримання уповноваженою особою боржника суми авансу підтверджується підписами сторін на цьому договорі.

Таким чином належними доказами підтверджено факт одержання продавцем ОСОБА_1 (боржник) в особі представника від ОСОБА_21 на виконання попереднього договору грошових коштів у встановленому розмірі, що підтверджено п. 4 попереднього договору.

Заявниця вказує, що станом на 30.12.2019 р. боржник не передав їй у власність обумовлену попереднім договором квартиру. Станом на дату звернення до суду боржник своїх зобов`язань за попереднім договором не виконав, - будівництво житлового будинку не завершив, не ввів його в експлуатацію, основний договір купівлі-продажу квартири укладено не було; сплачені заявницею кошти у розмірі 342 100,00 грн на підставі п. 5 попереднього договору боржник заявнику не повернув ні 30.01.2020 р., ні станом на дату звернення до суду з цією заявою.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Частина 1 статті 629 ЦК України, частина перша статті 525 ЦК України передбачають, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що основний договір, укладення якого обумовлено попереднім договором укладено не було, відповідно продаж обумовленої квартири, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири не відбулись в порушення умов пункту 1 попереднього договору. Докази повернення в порядку, встановленому п. 5 попереднього договору боржником заявнику отриманих за попереднім договором грошових коштів, суду не надано. Станом на поточну дату жодні зобов`язання продавцем відповідно до вказаного попереднього договору не виконані, доказів зворотного суду не надано.

Керуючись частинами першою, другою статті 570 ЦК України, правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), судом встановлено, що станом на дату розгляду заяви заявника основний договір не укладено; сплачені заявником кошти згідно попереднього договору не є завдатком, та згідно частини другої статті 570 ЦК України є авансом, який підлягає поверненню покупцю відповідно до умов попереднього договору.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

На підставі наведеного, статей 253, 254 ЦК України та пунктів 1, 3, 5 попереднього договору судом встановлено, що боржником прострочено виконання зобов`язання з передачі квартири, обумовленої попереднім договором у власність заявниці з укладенням договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення. Так, останнім днем для укладання основного договору попереднім договором було обумовлено 30.12.2019 р. (п. 1 попереднього договору). Відповідно до частини першої статті 253 ЦК України, перебіг місячного строку для повернення суми авансу розпочався з наступного для після граничної дати для укладення основного договору, - з 31.12.2019 р. Відповідно до частини третьої статті 254 ЦК України, строк визначений місяцями спливає у відповідне число останнього місяця строку, - 31.01.2020 р.; прострочення повернення суми авансу розпочалось з 01.02.2020 р.

Таким чином в силу умов попереднього договору (пункту 5), частини 1 статті 629 ЦК України, частини першої статті 525, частини першої статті 526, частини першої статті 530 ЦК України у боржника як продавця виник обов`язок з повернення заявнику як покупцю суми сплаченого авансу за попереднім договором, що є грошовим зобов`язанням в розумінні статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства.

В свою чергу як встановлено судом, у пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від них суму авансу у розмірі 342 100,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 12 646 доларів США на протязі одного місяця.

За змістом статті 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Частинами першою, другою статті 533 ЦК України регламентовано, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Детально дослідивши вимоги заявника, керуючись нормами частини першої статті 626, частини першої статті 509, частини першої статті 627, частини першої статті 526, частини першої, другої статті 192, статті 524, частини першої, другої статті 533 ЦК України, статті 99 Конституції України, частин першої, другої статті 192 ЦК України судом встановлено, що умовами попереднього договору (пунктами 3-5) сторонами був визначений грошовий еквівалент в іноземній валюті доларах США.

Судом встановлено, що спеціального порядку визначення суми авансу у гривнях, яка підлягає поверненню продавцем покупцю, сторони в укладеному ними попередньому договорі не погодили.

В постанові від 05.12.2022 р. у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21) Верховний Суд підкреслив, за загальним правилом при наявності "валютного застереження", тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Верховний Суд в постанові від 11.09.2024 р. у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24) дійшов висновку про те, що одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами (п. 35).

Нормою частини другої статті 45 спеціального нормативно-правового акту з питань банкрутства - Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

У такому разі на підставі наведеного суд дійшов висновку про те, що до правовідносин за попереднім договором підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статей 524, частини другої 533 ЦК України, та сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням за п. 5 попереднього договору визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Крім повернення основного боргу, заявник на підставі частини другої статті 625 ЦК України просить суд визнати його кредитором боржника з інфляційних втрат та 3% річних.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, якою обґрунтовані вимоги заявника, - боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, - такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08.12.2022 р. у справі № 921/542/20 (п. 181).

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права (частина п`ята статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Детально дослідивши матеріали справи, характер правовідносин, що є предметом судового розгляду, суд дійшов висновку про те, що заявник на обґрунтування своїх вимог по попередньому договору, послався не ті норми права (ст. 625 ЦК України), що фактично регулюють спірні правовідносини щодо визначення розміру основного боргу та втрат від знецінення національної валюти внаслідок інфляції, що відновлюються еквівалентом іноземної валюти у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, в зв`язку з чим керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони"), правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові Великої від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) (пункти 80-86), у постанові від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц (Провадження N 14-20цс21), у постанові від 22.10.2024 р. у справі № 905/1571/23 (п. 49) суд дійшов висновку про те, що до правовідносин, що є предметом судового розгляду в межах заяви заявника підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статті 524, частини другої статті 533 ЦК України з урахуванням правових позицій Верховного Суду.

В зв`язку з наведеним оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, суд розглядає заявлені вимоги про визнання кредитором боржника по основному боргу та інфляційним втратам через застосування еквівалента іноземної валюти відповідно до умов попереднього договору та законодавства України в межах заявлених вимог по основному боргу та інфляційним втратам.

Наведене застосування судом принципу принципом jura novit curia відповідно до правової позиції Верховного Суду (постанова від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц) не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог; самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (що відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).

Щодо нарахування 3% річних, заявлених на підставі частини другої статті 625 ЦК України, судом встановлено, що оскільки спеціальною нормою Кодексу України з процедур банкрутства - частиною другою статті 45 визначено, що якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника, а зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, - три проценти річних від простроченої суми визначається від суми боргу, визначеного в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Заявником заявлено грошові вимоги з суми повернення сплаченого ним авансу у сумі 342 100,00 грн, по інфляційним втратам - у сумі 184 657,20 грн, що разом становить 526 757,20 грн.

Заява заявником була подана до суду 23.07.2025 р., що підтверджено документально (Т. 34, а.с. 209).

Станом на 23.07.2025 р. офіційний курс гривні щодо долара США, встановлений Національним банком України становив 41,7653 грн за 1 дол. США (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=23.07.2025&period=daily).

За перерахунками основного боргу, здійсненими судом відповідно до абзацу 4 частини 2 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства суд дійшов висновку про те, що розрахунок заявника по основному боргу не є вірним, сума коштів, що підлягає поверненню заявнику за попереднім договором складає 528 163,98 грн (41,7653 грн х 12 646 доларів США).

Здійснивши перерахунок основного боргу (сплаченого авансу), що підлягає поверненню заявнику встановлено, що розрахунок заявника є невірним, основний борг становить більшу суму (528 163,98 грн) ніж заявлено заявником, а відтак, з урахуванням приписів статті 14 ГПК України суд визнає грошові вимоги заявника до боржника по основному боргу з повернення сплаченого авансу у межах заявлених вимог у сумі 526 757,20 грн

Крім того заявником заявлені вимоги з 3% річних за період 31.01.2020 р. по 13.02.2024 р. у сумі 41 530,82 грн.

На підставі викладеного, керуючись положеннями пунктів 1, 3, 5 попереднього договору, частиною першою статті 253, частиною третьою статті 254 ЦК України, вимоги заявника по 3% річних за 31.01.2020 р. у сумі 28,04 грн відхиляються судом, оскільки заявником визначено дату, з якої розпочалось прострочення повернення суми авансу без врахування положень статей 253, 254 ЦК України, пунктів 5 (яким сторонами узгоджено одномісячний строк для повернення коштів), 1, 3 попереднього договору, відповідно до яких прострочення повернення суми авансу розпочалась з 01.02.2020 р.

Здійснивши перерахунок 3% річних за період з 01.02.2020 р. по 13.02.2024 р. на прострочену суму встановлену судом (528 163,98 грн) встановлено, що розрахунок заявника є невірним, 3% річних за вказаний період становлять більшу суму (63 942,48 грн) ніж заявлено заявником, а відтак, з урахуванням приписів статті 14 ГПК України суд визнає грошові вимоги заявника до боржника з 3% річних у межах заявлених вимог за даний період у сумі 41 502,78 грн.

Правова позиція суду щодо застосування судом принципу jura novit curia аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_4 , а щодо та методики розрахунків аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_22 .

Боржником жодних доказів, що спростовують вимоги заявника суду не надано.

Таким чином суд реалізувавши принцип jura novit curia ("суд знає закони") надав правову кваліфікацію вимогам заявника відповідно до їх змісту. Заявлені вимоги в частині інфляційних втрат підлягають відхиленню як помилково сформульовані, натомість судом застосовано правильну кваліфікацію, та визначаючи суму основного боргу визнано курсову різницю відповідно до принципу jura novit curia ("суд знає закони").

Аргументи учасників справи судом ретельно вивчені та відхиляються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

Крім того, заявник просить суд покласти на боржника витрати на оплату судового збору в розмірі 6 056,00 грн, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

Судом встановлено, що заявником було сплачено 6056,00 грн судового збору за подання до суду заяви про грошові вимоги до боржника, що підтверджено квитанцією про сплату від 19.07.2025 р. (Т. 34, а.с. 213).

Заява заявника надійшла до суду через систему "Електронний суд" в електронній формі, що підтверджено документально, в тому числі відміткою про таке на тексті заяви.

Приписами частини першої, підпункту 2 пункту 21 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду: заяви кредиторів, які звертаються з грошовими вимогами до боржника після оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) - 2 розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" встановлено, що з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб становить 3028 гривень.

Відповідно до частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір", при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Відповідно до частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

На підставі статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", підпункту 2 пункту 21 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" суд дійшов висновку про те, що оскільки заява заявником була подана через систему "Електронний суд" в електронній формі, - відповідно до частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за даних обставин підлягає застосуванню коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Відповідно, судовий збір підлягав сплаті у сумі 4844,80 грн. На підставі частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 4844,80 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Таким чином, на підставі викладеного суд задовольняє досліджувану вимогу заявника частково у сумі 4 844,80 грн, в іншій частині вимога відхиляється судом як безпідставна (в сумі 1 211,20 грн).

Відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.

Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом. Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

На підставі викладеного, частин другої, четвертої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, з огляду на обґрунтованість визначених судом вимог, враховуючи що вимоги ОСОБА_21 заявлені у заяві, яка подана до суду відповідно до приписів частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, та не погашені боржником, суд дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_21 підлягають визнанню частково, зокрема, підлягає визнанню та включенню до реєстру вимог до боржника конкурсна заборгованість за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 16.03.2019 р. в сумі 526 757,20 грн основного боргу з повернення сум авансу, 41 502,78 грн 3% річних, - вимоги другої черги. Витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 4844,80 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів. В іншій частині вимоги відхиляються судом.

Зважаючи на те, що вимоги ОСОБА_21 заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, її вимоги є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Розглянувши заяву ОСОБА_24 (надалі за текстом кредитор, заявник) про грошові вимоги кредитора до боржника від 14.06.2025 р. та матеріали справи, судом встановлено наступне.

До господарського суду через систему "Електронний суд" від ОСОБА_24 надійшла Заява про грошові вимоги кредитора до боржника від 14.06.2025 р. (Т. 33, а.с. 58-67), в якій вона просить суд визнати грошові вимоги кредитора ОСОБА_24 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 327 350,00 грн; грошові вимоги кредитора ОСОБА_24 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 327 350,00 грн включити до реєстру вимог кредиторів.

Судом встановлено, що заява ОСОБА_24 з вимогами до боржника від 14.06.2025 р. направлена до суду 14.06.2025 р., що підтверджено відміткою про формування заяви в системі "Електронний суд" на тексті заяви та квитанцією про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІТС № 3723571 від 14.06.2025 р. (Т. 33 а.с. 58, 67), - тобто вимоги заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання приписами частини першої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства; відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства вимоги заявника підлягають розгляду судом.

Заявлені вимоги обґрунтовані укладеним 05.11.2018 р. між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_24 (покупець) попереднім договором купівлі-продажу квартири.

Заявник вказує, що згідно п. 1 Попереднього договору у строк до 30.06.2019 р. продавець зобов`язувався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_49 , та підключеному до центральних комунікацій (водопостачання, водовідведення та електропостачання), ціна продажу якої складала 23 213 доларів США (згідно п. 3 попереднього договору). Згідно п. 4 попереднього договору, при укладанні цього договору на підтвердження намірів сторін заявниця як покупець передала, а продавець прийняв кошти в розмірі 12 500 доларів США, що становить 327 350,00 грн по курсу НБУ станом на дату укладення договору. У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором (до 30.06.2019 р.), продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму в розмірі 12 500 доларів США.

Заявниця вказує, що станом на дату звернення до суду основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначені п. 5 попереднього договору, не повернуті.

В зв`язку з наведеним, керуючись нормами статей 1, 39, 45, 2, 122 Кодексу України з процедур банкрутства заявниця просить суд визнати її грошові вимоги до боржника у сумі 327 350,00 грн основного боргу. При цьому заявниця наголошує на тому, що попередній договір має ознаки розписки.

Від боржника, керуючого реструктуризацією результатів розгляду вимог заявника до боржника до суду не надійшло.

Розглянувши заяву ОСОБА_24 з вимогами до боржника, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, матеріали справи, судом встановлено наступне.

Так, судом встановлено, що 05.11.2018 р. між ОСОБА_102 , який діяв від імені ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на підставі довіреності, посвідченої Михальченко М. М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 08.04.2017 р. за реєстровим № 1844 (продавець) та ОСОБА_24 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_22 (покупець) було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири (надалі за текстом стосовно заяви ОСОБА_24 також "попередній договір").

Відповідно до пункту 1 вказаного договору, за цим договором у строк до 30.06.2019 р. продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру № 38, секція 3, загальною площею 55,4 кв.м., збудованому на земельній ділянці площею 0,1079 га, кадастровий номер якої - :03:006:0019, що знаходиться в АДРЕСА_3 , у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором.

Вказана земельна ділянка, на якій попереднім договором обумовлено розташування квартири в житловому будинку, яку продавець зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу на узгоджених умовах, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. 08.04.2017 р. за реєстровим № 1063, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 08.04.2017 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 (відповідно до пункту 2 попереднього договору).

Згідно з пунктом 3 вказаного попереднього договору, сторони домовилися про такі умови основного договору, в тому числі: продавець зобов`язується збудувати на вищевказаній земельній ділянці житловий будинок до 30.06.2019 р., в якому буде розташовуватись вищезазначена квартира; договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 30.06.2019 р.; ціна продажу 23 213 доларів США.

Згідно з пунктом четвертим попереднього договору, при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв від покупця суму авансу у розмірі 12 500 доларів США. Залишок суми у розмірі 10 720 доларів США грн покупець зобов`язується сплатити до 30.06.2019 р.

У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу в розмірі 12 500 доларів США протягом одного місяця.

Згідно з пунктами 7, 9, 10, 12, 13 попереднього договору, проект цього договору складений з урахуванням умов, які є обов`язковими для такого роду договорів, а також умов, визначених та узгоджених сторонами, прочитаний ними та схвалений; сторони вважають, що між ними досягнуто згоди щодо всіх істотних умов основного договору; Ці умови можуть бути змінені лише за взаємною згодою сторін. Цей договір вважається укладеним і набуває чинності з моменту його підписання сторонами. Зміни та доповнення до цього договору, а також його розірвання оформляється у вигляді окремого договору. Зі змістом ст. ст. 526 та 635 ЦК України сторони ознайомлені, проект цього договору відповідає волевиявленню сторін і ними схвалений, нез`ясованих питань у них немає.

Зазначений вище попередній договір від 05.11.2018 р. підписаний Саченком О. О. від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності та ОСОБА_24 , що підтверджено документально (Т. 33, а.с. 64).

Повноваження Саченка О. О. на укладення попереднього договору, отримання грошей підтверджено копією довіреності, посвідченої Михальченко М. М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області № 1844 від 08.04.2017 (Справа-замінник, а.с. 376-377), яка чинна до 08.04.2022 р.

Частинами 1, 2, 3 статті 635 Цивільного кодексу України (в ред. від 02.10.2018 р., чинної станом на 05.11.2018 р.) встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Статтею 205 ЦК України "Форма правочину. Способи волевиявлення" регламентовано форми правочинів.

Так, зазначеною статтею встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

В свою чергу частиною першою статті 209 ЦК України "Нотаріальне посвідчення правочину" встановлено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Таким чином нотаріальне посвідчення правочинів у випадках встановлених законом є додатковою вимогою, проте не є формою правочинів.

Як встановлено судом, частиною першою статті 635 ЦК України встановлено вимогу укладення попереднього договору за формою, встановленою для основного договору, та дана норма не містить вимоги наслідування попереднім договором нотаріального засвідчення, якщо така вимога встановлена для основного договору.

Частиною першою статті 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Судом встановлено, що попередній договір укладений у письмовій формі. Вимоги з нотаріального посвідчення попереднього договору законом не встановлено.

Дослідивши зміст попереднього договору судом встановлено, що домовленості про нотаріальне посвідчення попереднього договору останнім не встановлювались.

Таким чином укладений попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири від 05.11.2018 р. відповідає за формою вимогам статті 635 ЦК України, яка в свою чергу не містить вимог наслідування попереднім договором нотаріального посвідчення, якщо така вимога встановлена для основного договору, яке (нотаріальне посвідчення) не є формою правочину, а отже, даний попередній договір від 05.11.2018 р. відповідає вимогам законодавства за укладеною формою.

Правовідносини між заявником та боржником за попереднім договором підлягають регулюванню в першу чергу нормами частин першої статей 1 та 2 Кодексу України з процедур банкрутства, частин першої, другої статті 11, частини першої, другої статті 202 та статті 509, частини першої статті 526, статті 599, частини першої статті 525, статтею 610, частини першої статті 626, статті 627, статті 628, частини першої статті 629, 635 (у відповідній редакції) Цивільного кодексу України.

Попереднім договором визначено термін побудови житлового будинку, в якому буде розташовуватись зазначена квартира: до 30.06.2019 р., термін передачі у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартири та для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, - не пізніше 30.06.2019 р.

Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Судом встановлено, що ОСОБА_24 05.11.2018 р. як покупець при укладенні попереднього договору передала, а продавець (боржник в особі представника) прийняв від покупця суму авансу у розмірі 12 500 доларів США, про що прямо вказано у попередньому договорі (у пункті 4). Факт отримання уповноваженою особою боржника вказаних коштів від заявниці підтверджується підписами сторін на цьому договорі.

Таким чином належними доказами підтверджено факт одержання продавцем ОСОБА_1 (боржник) в особі представника від заявниці на виконання попереднього договору грошових коштів у встановленому судом розмірі, що підтверджено п. 4 попереднього договору.

Заявник вказує, що основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначений п. 5 попереднього договору, не повернуті.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Частина 1 статті 629 ЦК України, частина перша статті 525 ЦК України передбачають, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що основний договір, укладення якого обумовлено попереднім договором укладено не було, відповідно продаж обумовленої квартири, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири не відбулись в порушення умов пункту 1 попереднього договору. Докази повернення в порядку, встановленому п. 5 попереднього договору боржником заявнику отриманих за попереднім договором грошових коштів, суду не надано. Станом на поточну дату жодні зобов`язання продавцем відповідно до вказаного попереднього договору не виконані, доказів зворотного суду не надано.

Керуючись частинами першою, другою статті 570 ЦК України, правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), судом встановлено, що станом на дату розгляду заяви заявника основний договір не укладено; сплачені заявником кошти згідно попереднього договору не є завдатком, та згідно частини другої статті 570 ЦК України є авансом, який підлягає поверненню покупцю відповідно до умов попереднього договору.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

На підставі наведеного, статей 253, 254 ЦК України та пунктів 5, 1, 3 попереднього договору судом встановлено, що боржником прострочено виконання зобов`язання з передачі квартири, обумовленої попереднім договором у власність заявниці з укладенням договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення. Так, останнім днем для укладання основного договору попереднім договором було обумовлено 30.06.2019 р. (п. 1 попереднього договору). Оскільки 30.06.2019 р. було неділею, вихідним днем, відповідно до норми частини п`ятої статті 254 ЦК України (якщо останній день строку припадає на вихідний день, днем закінчення строку є перший за ним робочий день), останнім днем укладення основного договору було 01.07.2019 р. Відповідно до частини першої статті 253 ЦК України, перебіг місячного строку для повернення суми авансу розпочався з наступного для після граничної дати для укладення основного договору, - з 02.07.2019 р. Відповідно до частини третьої статті 254 ЦК України, строк визначений місяцями спливає у відповідне число останнього місяця строку 02.08.2019 р.; прострочення повернення суми авансу розпочалось з 03.08.2019 р.

Таким чином в силу умов попереднього договору (пункту 5), частини 1 статті 629 ЦК України, частини першої статті 525, частини першої статті 526, частини першої статті 530 ЦК України у боржника як продавця виник обов`язок з повернення заявнику як покупцю суми авансу за попереднім договором, що є грошовим зобов`язанням в розумінні статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства.

В свою чергу, визначаючи суму основного боргу за попереднім договором судом встановлено, що у пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу в розмірі 12 500 доларів США протягом одного місяця.

Детально дослідивши вимоги заявника, матеріали справи, керуючись нормами частини першої статті 626, частини першої статті 509 ЦК України, судом встановлено, що умовами попереднього договору (пунктом 5) сторонами було визначене зобов`язання з повернення продавцем одержаних коштів (суми авансу) за встановлених умов покупцю в іноземній валюті доларах США.

Судом встановлено, що спеціального порядку визначення суми авансу у гривнях, яка підлягає поверненню продавцем покупцю, сторони в укладеному ними попередньому договорі не погодили.

Верховний Суд в постанові від 11.09.2024 р. у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24) дійшов висновку про те, що одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами (п. 35).

Нормою частини другої статті 45 спеціального нормативно-правового акту з питань банкрутства - Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

У такому разі на підставі наведеного суд дійшов висновку про те, що до правовідносин за попереднім договором підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, та сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням за п. 5 попереднього договору визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Детально дослідивши матеріали справи, характер правовідносин, що є предметом судового розгляду, суд дійшов висновку про те, що заявник на обґрунтування своїх вимог по попередньому договору послався не ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини щодо визначення розміру основного боргу; у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, в зв`язку з чим керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони"), правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові Великої від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) (пункти 80-86), у постанові від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц (Провадження N 14-20цс21), у постанові від 22.10.2024 р. у справі № 905/1571/23 (п. 49) суд дійшов висновку про те, що до правовідносин, що є предметом судового розгляду в межах заяви заявника підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства з урахуванням правових позицій Верховного Суду.

В зв`язку з наведеним оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, суд розглядає заявлені вимоги про визнання кредитором боржника по основному боргу через застосування еквівалента іноземної валюти відповідно до умов попереднього договору та законодавства України в межах заявлених вимог.

Наведене застосування судом принципу принципом jura novit curia відповідно до правової позиції Верховного Суду (постанова від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц) не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог; самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (що відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).

Заявником заявлено грошові вимоги з суми повернення сплачених коштів авансу у сумі 327 350,00 грн (які як слідує з заяви є еквівалентом 12 500 доларів США, сплачених заявником при укладанні попереднього договору 05.11.2018 р.).

Заява заявником була подана до суду 14.06.2025 р., що підтверджено документально (Т. 33, а.с. 58, 67).

Станом на 14.06.2025 р. офіційний курс гривні щодо долара США, встановлений Національним банком України становив 41,4880 грн за 1 дол. США (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=14.06.2025&period=daily).

За перерахунками основного боргу, здійсненими судом відповідно до абзацу 4 частини 2 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства суд дійшов висновку про те, що розрахунок заявника по основному боргу не є вірним, сума коштів, що підлягає поверненню заявнику за попереднім договором складає 518 600,00 грн (41,4880 грн х 12 500 доларів США).

Здійснивши перерахунок основного боргу (сплаченого авансу), що підлягає поверненню заявнику (сума авансу) встановлено, що розрахунок заявника є невірним, основний борг становить більшу суму (518 600,00 грн) ніж заявлено заявником, а відтак, з урахуванням приписів статті 14 ГПК України суд визнає грошові вимоги заявника до боржника по основному боргу з повернення сплаченої суми авансу у межах заявлених вимог у сумі 327 350,00 грн.

Правова позиція суду щодо застосування судом принципу jura novit curia аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_4 , а щодо та методики розрахунків аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_22 .

Боржником жодних доказів, що спростовують вимоги заявника суду не надано.

Таким чином суд реалізувавши принцип jura novit curia ("суд знає закони") надав правову кваліфікацію вимогам заявника відповідно до їх змісту. Заявлені вимоги у заявлений заявником спосіб підлягають відхиленню як помилково сформульовані, натомість судом застосовано правильну кваліфікацію та визнано вимоги по основному боргу з повернення суми авансу відповідно до принципу jura novit curia ("суд знає закони").

Аргументи учасників справи судом ретельно вивчені та відхиляються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

Судом встановлено, що заявником було сплачено 6056,00 грн судового збору за подання до суду заяви про грошові вимоги до боржника, що підтверджено квитанцією про сплату від 14.06.2025 р. (Т. 33, а.с. 60).

Заява заявника надійшла до суду через систему "Електронний суд" в електронній формі, що підтверджено документально, в тому числі відміткою про таке на тексті заяви.

Відповідно до частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

На підставі статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", підпункту 10 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" суд дійшов висновку про те, що оскільки заява заявником була подана через систему "Електронний суд" в електронній формі, - відповідно до частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за даних обставин підлягає застосуванню коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Відповідно, судовий збір підлягав сплаті у сумі 4844,80 грн. На підставі частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 4844,80 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.

Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом. Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

На підставі викладеного, частин другої, четвертої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, з огляду на обґрунтованість визначених судом вимог, враховуючи що вимоги ОСОБА_24 заявлені у заяві, яка подана до суду відповідно до приписів частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, та не погашені боржником, суд дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_24 підлягають визнанню частково, зокрема, підлягає визнанню та включенню до реєстру вимог до боржника конкурсна заборгованість за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 05.11.2018 р. в сумі 327 350,00 грн з повернення суми авансу (основний борг), вимоги другої черги. В іншій частині вимоги відхиляються судом. Витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 4844,80 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Зважаючи на те, що вимоги ОСОБА_24 заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, її вимоги є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Розглянувши заяву ОСОБА_2 (надалі за текстом кредитор, заявник) про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 12.05.2025 р. та матеріали справи, судом встановлено наступне.

14.05.2025 р. до господарського суду через канцелярію суду засобами поштового зв`язку від ОСОБА_2 (вх. № 3229/25 від 14.05.2025 р.) надійшла Заява про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 12.05.2025 р. (Справа-замінник, а.с. 271-292), в якій він просить суд визнати грошові вимоги кредитора ОСОБА_2 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 656 634,51 грн; грошові вимоги кредитора ОСОБА_2 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 656 634,51 грн включити до реєстру вимог кредиторів.

Судом встановлено, що заява ОСОБА_2 з вимогами до боржника від 12.05.2025 р. направлена до суду 13.05.2025 р., що підтверджено описом вкладення поштового відправлення, який надійшов до суду у конверті разом з заявою заявника з нанесеним штрих кодовим ідентифікатором 311) та маркуванням Укрпошти на зазначеному конверті про прийняття до відправлення 13.05.2025 р. (Справа-замінник, а.с. 290, 292), - тобто вимоги заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання приписами частини першої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства; відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства вимоги заявника підлягають розгляду судом.

Заявлені вимоги обґрунтовані укладеним 07.11.2017 р. між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) попереднім договором купівлі-продажу квартири, посвідченим нотаріально, зареєстрованим за № 2977.

Заявник вказує, що згідно п. 1 Попереднього договору у строк до 31.03.2018 р. продавець зобов`язувався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_50 , ціна продажу якої складала 370 440,00 грн, що на момент укладання договору еквівалентно 13 786 доларів США згідно з курсом НБУ, встановленим на дату посвідчення цього договору (п. 3 попереднього договору). Згідно п. 4 попереднього договору, при укладанні цього договору на підтвердження намірів сторін заявник як покупець передав, а продавець прийняв кошти в розмірі 268 745,00 грн, що на момент укладання договору еквівалентно 10 001 долар США згідно з курсом НБУ, встановленим на дату посвідчення цього договору.

Також заявник вказує, що 26.06.2021 р. зареєстрованою заявою за № 3007 приватним нотаріусом Грицюк П. В., Мельниченком Д. С., який діяв від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності від 19.02.2021 р. № 109 підтвердив факт отримання від ОСОБА_2 грошей у сумі 103 931,94 грн, що еквівалентно 3 785 доларів США згідно з курсом НБУ, встановленим на день написання заяви, відповідно до п. 4 зазначеного попереднього договору.

У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором (до 31.03.2018 р.), та з інших визначених попереднім договором підстав, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму в розмірі 268 745,00 грн, що на момент укладання договору еквівалентно 10 001 долар США, протягом одного місяця з дня настання вказаних обставин.

Заявник вказує, що станом на дату звернення до суду основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначені п. 5 попереднього договору, не повернуті.

В зв`язку з наведеним, керуючись нормами статей 1, 39, 45, 2, 122 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. 625 ЦК України заявник просить суд визнати його грошові вимоги до боржника у сумі 372 676,00 грн основного боргу. Крім того, на підставі статті 625 ЦК України заявник просить суд визнати його грошові вимоги за невиконаними зобов`язаннями згідно попереднього договору за період з 01.04.2018 р., з моменту виникнення боргових зобов`язань ОСОБА_1 перед кредитором, та в період з 27.06.2021 р. по 14.02.2024 р. збитки від інфляції у сумі 228 355,95 грн та 3% річних у сумі 55 602,56 грн.

Від боржника, керуючого реструктуризацією результатів розгляду вимог заявника до боржника до суду не надійшло.

Розглянувши заяву ОСОБА_2 , дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, матеріали справи, судом встановлено наступне.

Правовідносини між заявником та боржником за попереднім договором підлягають регулюванню в першу чергу нормами частин першої статей 1 та 2 Кодексу України з процедур банкрутства, частин першої, другої статті 11, частини першої, другої статті 202 та статті 509, частини першої статті 526, статті 599, частини першої статті 525, статтею 610, частини першої статті 626, статті 627, статті 628, частини першої статті 629, 635 (у відповідній редакції) Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що 07.11.2017 р. між ОСОБА_102 , який діяв від імені ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на підставі довіреності, посвідченої Михальченко М.М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 10.03.2017 р. за реєстровим № 1143 (продавець) та ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_23 (покупець) було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири (надалі за текстом стосовно заяви ОСОБА_2 також "попередній договір").

Відповідно до пункту 1 вказаного договору, за цим договором у строк до 31.03.2018 р. продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_51 , збудованому на земельній ділянці площею 0,1009 га, кадастровий номер якої - :03:006:0021, що знаходиться в АДРЕСА_3 , та підключеному до центральних комунікацій (водопостачання та водовідведення, газопостачання та електроенергії), у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором.

Вказана земельна ділянка, на якій попереднім договором обумовлено розташування квартири в житловому будинку, яку продавець зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу на узгоджених умовах, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. 07.03.2017 р. за реєстровим № 1063, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 07.03.2017 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 (відповідно до пункту 2 попереднього договору).

Згідно з пунктом 3 вказаного попереднього договору, сторони домовилися про такі умови основного договору, в тому числі: продавець зобов`язується збудувати на вищевказаній земельній ділянці житловий будинок до 31.03.2018 р., в якому буде розташовуватись вищезазначена квартира, яка згідно плану забудови земельної ділянки знаходиться на 3 поверсі; договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 31.03.2018 р.; ціна продажу 370 440,00 грн, що на момент укладання договору еквівалентно 13 786,00 доларів США.

Згідно з пунктом четвертим попереднього договору, при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 268 745,00 грн, що на момент укладання договору еквівалентно 10 001 долар США. Залишок суми у розмірі 101 695,00 грн, що на момент укладання договору еквівалентно 3 785 доларів США покупець зобов`язується сплатити до 31.03.2018 р.

У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від них суму авансу у розмірі 268 745,00 грн, що на момент укладання договору еквівалентно 10 001 долар США, на протязі одного місяця.

Згідно з пунктами 7, 14 попереднього договору, проект цього договору, складений нотаріусом з урахуванням умов, які є обов`язковими для такого роду договорів, а також умов, визначених та узгоджених сторонами, прочитаний ними та схвалений. Зі змістом ст. ст. 526 та 635 ЦК України сторони ознайомлені, проект цього договору відповідає волевиявленню сторін і ними схвалений, нез`ясованих питань у них немає.

Зазначений вище попередній договір від 07.11.2017 р. підписаний ОСОБА_103 від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкінкою Н. В., зареєстрований за № 2977, номер спеціального бланку нотаріального документа НМТ 893889, що підтверджено документально (Справа-замінник, а.с. 276).

Повноваження ОСОБА_104 на укладення попереднього договору, отримання грошей підтверджено копією довіреності, посвідченої Михальченко М.М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області № 1143 від 10.03.2017 (Справа-замінник, а.с. 372-373), яка чинна до 10.03.2022 р.

Отже, попереднім договором визначено термін побудови житлового будинку, в якому буде розташовуватись зазначена квартира: до 31.03.2018 р., термін передачі у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартири та для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, - не пізніше 31.03.2018 р.

Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 при укладенні попереднього договору 07.11.2017 р. передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 268 745,00 грн, що на момент укладання договору еквівалентно 10 001 долар США, про що прямо вказано у попередньому договорі (у пункті 4), та додатково підтверджено положеннями пунктів 7, 14 попереднього договору. Факт отримання уповноваженою особою боржника суми авансу підтверджується підписами сторін на цьому договорі.

Також судом встановлено, що на підтвердження сплати на виконання зобов`язань за п. 4 попереднього договору ОСОБА_2 долучено до матеріалів справи заяву від 26.06.2021 р. ОСОБА_119 , відповідно до якої (Справа-замінник, а.с. 289) ОСОБА_115 , діючи на підставі нотаріально посвідченої довіреності № 109 від 19.02.2021 р. отримав від ОСОБА_2 гроші у сумі 103 931,94 грн, що еквівалентно 3 785 доларів США згідно з курсом НБУ, встановленим на день написання заяви, відповідно до п. 4 попереднього договору, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і посвідченого приватним нотаріусом Дудкіною Н.В. 07.11.2017 р. за № 2977, що підтверджено документально.

На вказаній заяві приватним нотаріусом Грицюк П. В. засвідчено справжність підпису ОСОБА_119 , який діяв на підставі довіреності від ОСОБА_1 , зробленого у присутності нотаріуса, та встановлено особу ОСОБА_119 , перевірено його дієздатність та повноваження. Вказана заява ОСОБА_115 від 26.06.2021 р. з нотаріальним посвідченням справжності підпису зареєстрована в реєстрі за № 3007, номер спеціального бланку нотаріального документа НРЕ 766707.

Повноваження ОСОБА_119 на отримання грошей 26.06.2021 р. підтверджено копією довіреності, посвідченої Михальченко М. М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області № 109 від 19.02.2021 р. (Справа-замінник, а.с. 378), чинна до 19.02.2023 р.

Судом встановлено, що заява ОСОБА_119 від 26.06.2021 р. відповідно до статті 545 ЦК України, за правовою природою є розпискою.

Таким чином належними доказами підтверджено обставину одержання продавцем ОСОБА_1 (боржник) в особі представника від заявника на виконання попереднього договору грошових коштів у встановленому розмірі, що підтверджено п. 4 попереднього договору та заявою ОСОБА_119 від 26.06.2021 р.

Розглядаючи вимоги заявника за попереднім договором у частині сплачених ним коштів 07.11.2017 р. та похідних вимог з інфляційних втрат та 3% річних судом встановлено наступне.

Виходячи з заяви заявника та деталізованих розрахунків останнього, заявником заявлено вимоги про визнання його грошових вимоги до боржника за попереднім договором у сумі 268 745,00 грн основного боргу з повернення суми сплаченого авансу та нараховані за період з 01.04.2018 р. по 14.02.2024 р. інфляційні втрати у сумі 188 687,01 грн та 47 377,40 грн 3% річних.

Заявник вказує, що основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначений п. 5 попереднього договору, не повернуті.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Частина 1 статті 629 ЦК України, частина перша статті 525 ЦК України передбачають, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що основний договір, укладення якого обумовлено попереднім договором укладено не було, відповідно продаж обумовленої квартири, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири не відбулись в порушення умов пункту 1 попереднього договору. Докази повернення в порядку, встановленому п. 5 попереднього договору боржником заявнику отриманих за попереднім договором грошових коштів, суду не надано. Станом на поточну дату жодні зобов`язання продавцем відповідно до вказаного попереднього договору не виконані, доказів зворотного суду не надано.

Боржником жодних доказів, що спростовують вимоги заявника суду не надано.

Керуючись частинами першою, другою статті 570 ЦК України, правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), судом встановлено, що станом на дату розгляду заяви заявника основний договір не укладено; сплачені заявником кошти згідно попереднього договору не є завдатком, та згідно частини другої статті 570 ЦК України є авансом, який підлягає поверненню покупцю відповідно до умов попереднього договору.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

На підставі наведеного, статей 253, 254 ЦК України та пунктів 1, 3, 5 попереднього договору судом встановлено, що боржником прострочено виконання зобов`язання з передачі квартири, обумовленої попереднім договором у власність заявника з укладенням договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення. Так, останнім днем для укладання основного договору попереднім договором було обумовлено 31.03.2018 р. (п. 1 попереднього договору). Відповідно до частини першої статті 253 ЦК України, перебіг місячного строку для повернення суми авансу розпочався з наступного для після граничної дати для укладення основного договору, - з 01.04.2018 р. Відповідно до частини третьої статті 254 ЦК України, строк визначений місяцями спливає у відповідне число останнього місяця строку, - 01.05.2018 р.; оскільки 01.05.2018 р. відповідно до частини першої статті 73 КЗпП України було святковим днем Днем праці, відповідно до норми частини п`ятої статті 254 ЦК України (якщо останній день строку припадає на святковий день, днем закінчення строку є перший за ним робочий день), останнім днем повернення сплаченого авансу було 02.05.2018 р., прострочення повернення суми авансу розпочалось з 03.05.2018 р.

Таким чином в силу умов попереднього договору (пункту 5), частини 1 статті 629 ЦК України, частини першої статті 525, частини першої статті 526, частини першої статті 530 ЦК України у боржника як продавця виник обов`язок з повернення заявнику як покупцю суми авансу за попереднім договором, що є грошовим зобов`язанням в розумінні статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства.

В свою чергу судом встановлено, що у пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від них суму авансу у розмірі 268 745,00 грн, що на момент укладання договору еквівалентно 10 001 долар США, на протязі одного місяця.

За змістом статті 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Частинами першою, другою статті 533 ЦК України регламентовано, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Детально дослідивши вимоги заявника, матеріали справи, керуючись нормами частини першої статті 626, частини першої статті 509, частини першої статті 627, частини першої статті 526, частини першої, другої статті 192, статті 524, частини першої, другої статті 533 ЦК України, статті 99 Конституції України, частин першої, другої статті 192 ЦК України судом встановлено, що умовами попереднього договору (пунктами 3-5) сторонами був визначений грошовий еквівалент в іноземній валюті доларах США.

Судом встановлено, що спеціального порядку визначення суми авансу у гривнях, яка підлягає поверненню продавцем покупцю, сторони в укладеному ними попередньому договорі не погодили.

В постанові від 05.12.2022 р. у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21) Верховний Суд підкреслив, за загальним правилом при наявності "валютного застереження", тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Верховний Суд в постанові від 11.09.2024 р. у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24) дійшов висновку про те, що одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами (п. 35).

Нормою частини другої статті 45 спеціального нормативно-правового акту з питань банкрутства - Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

У такому разі на підставі наведеного суд дійшов висновку про те, що до правовідносин за попереднім договором підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статей 524, частини другої 533 ЦК України, та сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням за п. 5 попереднього договору визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Крім повернення основного боргу, заявник на підставі частини другої статті 625 ЦК України просить суд визнати його кредитором боржника з інфляційних втрат та 3% річних.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, якою обґрунтовані вимоги заявника, - боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, - такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08.12.2022 р. у справі № 921/542/20 (п. 181).

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права (частина п`ята статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Детально дослідивши матеріали справи, характер правовідносин, що є предметом судового розгляду, суд дійшов висновку про те, що заявник на обґрунтування своїх вимог по попередньому договору, послався не ті норми права (ст. 625 ЦК України), що фактично регулюють спірні правовідносини щодо визначення розміру основного боргу та втрат від знецінення національної валюти внаслідок інфляції, що відновлюються еквівалентом іноземної валюти у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, в зв`язку з чим керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони"), правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові Великої від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) (пункти 80-86), у постанові від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц (Провадження N 14-20цс21), у постанові від 22.10.2024 р. у справі № 905/1571/23 (п. 49) суд дійшов висновку про те, що до правовідносин, що є предметом судового розгляду в межах заяви заявника підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статті 524, частини другої статті 533 ЦК України з урахуванням правових позицій Верховного Суду.

В зв`язку з наведеним оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, суд розглядає заявлені вимоги про визнання кредитором боржника по основному боргу та інфляційним втратам через застосування еквівалента іноземної валюти відповідно до умов попереднього договору та законодавства України в межах заявлених вимог по основному боргу та інфляційним втратам.

Наведене застосування судом принципу принципом jura novit curia відповідно до правової позиції Верховного Суду (постанова від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц) не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог; самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (що відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).

Щодо нарахування 3% річних, заявлених на підставі частини другої статті 625 ЦК України, судом встановлено, що оскільки спеціальною нормою Кодексу України з процедур банкрутства - частиною другою статті 45 визначено, що якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника, а зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, - три проценти річних від простроченої суми визначається від суми боргу, визначеного в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

В досліджуваній частині вимог заявником заявлено грошові вимоги з суми повернення сплаченого ним авансу у сумі 268 745,00 грн, по інфляційним втратам - у сумі 188 687,01 грн, що разом становить 457 432,01 грн.

Заява заявником була подана до суду 13.05.2025 р., що підтверджено документально (Справа-замінник, а.с. 292, 290).

Станом на 13.05.2025 р. офіційний курс гривні щодо долара США, встановлений Національним банком України становив 41,5387 грн за 1 дол. США (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=13.05.2025&period=daily).

За перерахунками основного боргу, здійсненими судом відповідно до абзацу 4 частини 2 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства суд дійшов висновку про те, що розрахунок заявника по основному боргу не є вірним, сума коштів, що підлягає поверненню заявнику за попереднім договором складає 415 428,54 грн (41,5387 грн х 10 001 долар США).

Таким чином здійснивши перерахунок основного боргу з повернення суми авансу судом встановлено, що сума основного боргу з повернення суми авансу становить 415 428,54 грн, які є обґрунтованими вимогами та підлягають визнанню судом, в іншій частині вимоги з основного боргу у сумі 42 003,47 грн є безпідставними, в зв`язку з чим відхиляються судом.

Крім того, як слідує з деталізованих розрахунків заявника, заявником заявлені вимоги з 3% річних за період 01.04.2018 р. по 14.02.2024 р. у сумі 47 377,40 грн.

На підставі викладеного, керуючись положеннями пунктів 1, 3, 5 попереднього договору, частиною першою статті 253, частинами третьою, п`ятою статті 254 ЦК України, вимоги заявника по 3% річних за період з 01.04.2018 р. по 02.05.2018 р. у сумі 706,84 грн відхиляються судом у зв`язку з їх безпідставністю, оскільки заявником визначено дату, з якої розпочалось прострочення повернення суми авансу без врахування положень статей 253, 254 ЦК України, пунктів 5 (яким сторонами узгоджено одномісячний строк для повернення коштів), 1, 3 попереднього договору, відповідно до яких прострочення повернення суми авансу розпочалось з 03.05.2018 р.

Здійснивши перерахунок 3% річних за період з 03.05.2018 р. по 14.02.2024 р. на прострочену суму встановлену судом (415428,54 грн) встановлено, що розрахунок заявника є невірним, 3% річних за вказаний період становлять більшу суму (72 143,79 грн) ніж заявлено заявником, а відтак, з урахуванням приписів статті 14 ГПК України суд визнає грошові вимоги заявника до боржника з 3% річних у межах заявлених вимог за даний період у сумі 46 670,56 грн.

Дослідивши вимоги заявника в частині коштів, сплачених боржнику на виконання попереднього договору 26.06.2021 р. в сумі 103 931,00 грн, що еквівалентно 3 785 доларів США, судом встановлено наступне.

Виходячи з розрахунків заявника щодо даної частини вимог, заявник просить суд визнати його кредитором боржника з повернення сплаченого авансу у розмірі 103 931,00 грн та нараховані на цю суму на підставі статті 625 ЦК України інфляційні втрати у сумі 39 668,94 грн та 3% річних у сумі 8 225,16 грн, нараховані за період з 27.06.2021 р. по 14.02.2024 р.

Відповідно до пункту четвертого попереднього договору, при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 268 745,00 грн, що на момент укладання договору еквівалентно 10 001 долар США. Залишок суми у розмірі 101 695,00 грн, що на момент укладання договору еквівалентно 3 785 доларів США покупець зобов`язується сплатити до 31.03.2018 р.

Відповідно до пункту 1 попереднього договору укладання основного договору мало відбутись у строк до 31.03.2018 р.

Як встановлено судом на підставі досліджених доказів у справі, кошти відповідно до заяви Мельниченка Д. С. від 26.06.2021 р. у сумі 103 931,94 грн, що еквівалентно 3 785 доларів США, були сплачені 26.06.2021 р. тобто були сплачені після граничної дати укладення основного договору сторонами 31.03.2018 р. та дати до якої заявник повинен був сплатити кошті згідно п. 4 попереднього договору.

В свою чергу, відповідно до частини третьої статті 635 ЦК України, зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Докази направлення пропозиції про укладення основного договору учасниками провадження суду не надано. В матеріалах справи відсутні належні докази внесення змін до попереднього договору щодо зміни дати укладення основного договору.

Таким чином заявником заявлено вимоги у досліджуваній частині зі сплачених коштів боржнику, які сплачені після встановлених попереднім договором строків сплати залишку суми та після узгодженої сторонами дати укладення основного договору (31.03.2018 р.). Суд дійшов висновку про те, що оскільки основний договір не було укладено протягом строку, встановленого попереднім договором, згідно з частиною третьою статті 635 ЦК України сплачені покупцем після 31.03.2018 р. кошти є такими, що сплачені після припинення зобов`язання, взятого попереднім договором разом з умовою, яка визначала грошовий еквівалент в іноземній валюті доларах США.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до статті 1214 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

В зв`язку з наведеним відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України, кошти сплачені покупцем після 31.03.2018 р. є набутими та збереженими боржником без достатньої правової підстави, які боржник зобов`язаний повернути заявнику.

У такому разі на підставі наведеного суд керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони") дійшов висновку про те, що до правовідносин щодо коштів, сплачених заявником боржнику після спливу встановленого у попередньому договорі строку укладення основного договору, підлягають застосуванню норма статті 1212 ЦК України, а заявник послався не на ті норми права.

Судом взято до уваги й те, що заявник послався у своїй заяві на норму статті ст. 625 ЦК України заявляючи вимоги.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, детально дослідивши матеріали справи, характер правовідносин, що є предметом судового розгляду в досліджуваній частині вимог заявника, суд дійшов висновку про те, що заявник на обґрунтування своїх вимог послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини (ст. ст. 1212, 625 ЦК України) щодо заявлених вимог, в зв`язку з чим керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони"), правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові Великої від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) (пункти 80-86), у постанові від 08.06.2021 р. у справі Справа N 662/397/15-ц (Провадження N 14-20цс21), у постанові від 22.10.2024 р. у справі № 905/1571/23 (п. 49), суд дійшов висновку про те, що до правовідносин, що є предметом судового розгляду в межах досліджуваної частини вимог заяви заявника підлягають застосуванню норми статті 1212, 625 ЦК України з урахуванням правових позиції Верховного Суду.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 10.04.2018 р. у справі № 910/10156/17, Провадження N 12-14гс18, дійшов наступних висновків:

"Згідно із частиною другою статті 1214 ЦК у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Водночас, в даному випадку розмір процентів за користування грошовими коштами законом не передбачено (п. 15).

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (п. 37).

Крім того, у постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі N 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду погоджується з цим висновком. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК (п. 41)".

Відповідно до норми частини першої статті 1212 ЦК України, кошти підлягають поверненню у тому вигляді, що були набуті.

Згідно заяви ОСОБА_119 від 26.06.2021 р. кошти в цю дату йому були сплачені у гривні.

На підставі викладеного вимоги заявника з визнання грошових вимог кредитора до боржника з повернення сплачених коштів підлягають визнанню у сумі у сумі 103 931,94 грн (основний борг), проте оскільки заявник згідно його розрахунків заявив вимогу у сумі 103 931,00 грн, - на підставі ст. 14 ГПК України підлягають визнанню судом вимоги в межах заявлених вимог у сумі 103 931,00 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22 викладено правовий висновок щодо визначення моменту виникнення прострочення виконання зобов`язання з повернення безпідставно набутого майна на підставі статті 1212 ЦК України, зокрема Верховний Суд дійшов висновку (пункти 91,9 2) про те, з норм (статті 1212, 530 ЦК України) убачається, що особа, яка набула майно (кошти) без достатньої правової підстави (або підстава набуття цього майна (коштів) згодом відпала), зобов`язана повернути набуте майно (кошти) потерпілому. Означене недоговірне зобов`язання виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання виникає в особи з моменту безпідставного отримання нею такого майна (коштів) або з моменту, коли підстава їх отримання відпала (висновок Верховного Суду, викладений у Постанові від 19.06.2024 р. р. у справі № 367/5875/14-ц).

На підставі викладеного, керуючись положенням частини першої статті 253 ЦК України, вимоги заявника по 3% річних за 27.06.2021 р. у сумі 08,54 грн відхиляються судом, оскільки заявником визначено дату, з якої розпочалось прострочення повернення коштів без врахування положень статті 253 України (перебіг строку розпочинається з наступного для після відповідної календарної дати), відповідно до якої прострочення повернення коштів розпочалась з 28.06.2021 р.

Здійснивши перерахунок 3% річних та інфляційних втрат за період з 28.06.2021 р. по 14.02.2024 р. на прострочену суму встановлену судом встановлено, що 3% річних за вказаний період становлять 8 216,62 грн, інфляційні втрати 39 668,94 грн, які підлягають визнанню судом.

Правова позиція суду щодо застосування судом принципу jura novit curia аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_4 , а щодо та методики розрахунків аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_22 .

Таким чином суд реалізувавши принцип jura novit curia ("суд знає закони") надав правову кваліфікацію вимогам заявника відповідно до їх змісту. В зв`язку з наведеним, вимоги заявника з визнання заявлених вимог у заявлений заявником спосіб відхиляються судом як помилково сформульовані, натомість судом застосовано вищенаведену правильну кваліфікацію (ст. 1212 ЦК України) відповідно до принципу jura novit curia ("суд знає закони").

Боржником жодних доказів, що спростовують вимоги заявника суду не надано.

Аргументи учасників справи судом ретельно вивчені та відхиляються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

Судом встановлено, що заявником було сплачено 6056,00 грн судового збору за подання до суду заяви про грошові вимоги до боржника, що підтверджено квитанцією від 13.05.2025 р. (Справа-замінник, а.с. 291).

Заява заявника надійшла до суду в паперовому вигляді через канцелярію суду засобами поштового зв`язку, що підтверджено документально (Справа-замінник, а.с. 292).

Відповідно до частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

На підставі статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", підпункту 10 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 6056,00 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.

Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом. Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

На підставі викладеного, частин другої, четвертої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, з огляду на обґрунтованість визначених судом вимог, враховуючи що вимоги ОСОБА_2 заявлені у заяві, яка подана до суду відповідно до приписів частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, та не погашені боржником, суд дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_2 підлягають визнанню частково, зокрема, підлягає визнанню та включенню до реєстру вимог до боржника конкурсна заборгованість за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 07.11.2017 р. в сумі 415 428,54 грн з повернення суми авансу (основний борг), 3% річних у сумі 46 670,56 грн, вимоги другої черги; крім того 103 931,00 грн з повернення сплачених коштів (основний борг), 3% річних у сумі 8 216,62 грн, 39 668,94 грн інфляційних втрат, вимоги другої черги. В іншій частині вимоги відхиляються судом. Витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 6056,00 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Зважаючи на те, що вимоги ОСОБА_2 заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, його вимоги є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Розглянувши заяву ОСОБА_3 (надалі за текстом кредитор, заявник) в особі представника адвоката Гімарі Рената Ахмедовича про визнання кредиторських вимог від 08.05.2025 р. та матеріали справи, судом встановлено наступне.

12.05.2025 р. до господарського суду через канцелярію суду від ОСОБА_3 в особі представника адвоката Гімарі Рената Ахмедовича надійшла Заява про визнання кредиторських вимог від 08.05.2025 р. (вх. № 3191/25 від 12.05.2025) (Справа-замінник, а.с. 199-214), в якій просить суд визнати кредиторські вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 у розмірі 340 600,00 грн; включити до витрат, пов`язаних з провадженням у справі про неплатоспроможність витрати на оплату судового збору ОСОБА_3 у розмірі 6056,00 грн.

Судом встановлено, що заява ОСОБА_3 з вимогами до боржника від 08.05.2025 р. подана через канцелярію суду 12.05.2025 р., що підтверджено документально (Справа-замінник, а.с. 199), - тобто вимоги заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання приписами частини першої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства; відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства вимоги заявника підлягають розгляду судом.

Заявлені вимоги обґрунтовані укладеним 18.07.2018 р. між ОСОБА_1 як продавцем та ОСОБА_3 як покупцем попереднім договором про укладання договору купівлі-продажу квартири.

Заявник вказує, що згідно п. 1 Попереднього договору у строк до 25.01.2019 р. продавець зобов`язувався передати у власність покупця, з укладенням договору купівлі-продажу, а покупець зобов`язався прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_52 22, (секція 2), та підключеному до центральних комунікацій (водопостачання та водовідведення, газопостачання та електроенергія) у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором, ціна продажу якої складала 340 600,00 грн, що на день укладання цього договору еквівалентно 13 000 доларів США (згідно п. 3 попереднього договору). Згідно п. 4 попереднього договору, при укладанні цього договору на підтвердження намірів сторін заявниця як покупець перерахувала на рахунок продавця, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу у розмірі 340 600,00 грн. Отже, на момент звернення до суду ОСОБА_3 внесено оплату спірної квартири у сумі 340 600,00 грн.

В зв`язку з наведеним, керуючись нормами статей 45, 47, 2, 122 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. ст. 4, 12 ГПК України заявниця просить суд визнати її кредиторські вимоги до боржника у сумі 340 600,00 грн сплачених коштів за попереднім договором.

Від боржника, керуючого реструктуризацією результатів розгляду вимог заявника до боржника до суду не надійшло.

Розглянувши заяву ОСОБА_3 , дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, матеріали справи, судом встановлено наступне.

Так, судом встановлено, що 17.07.2018 р. між ОСОБА_102 , який діяв від імені ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на підставі довіреності, посвідченої Михальченко М. М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 10.03.2017 р. за реєстровим № 1143 (продавець) та ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_24 (покупець) було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири (надалі за текстом стосовно заяви ОСОБА_3 також "попередній договір").

Відповідно до пункту 1 вказаного договору, за цим договором у строк до 25.01.2019 р. продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_53 , загальною площею 27 кв.м., в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1002 га, кадастровий номер якої - :03:006:0020, що знаходиться в АДРЕСА_25 , у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором.

Вказана земельна ділянка, на якій попереднім договором обумовлено розташування квартири в житловому будинку, яку продавець зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу на узгоджених умовах, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М. М. 07.03.2017 р. за реєстровим № 1061, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 07.03.2017 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 (відповідно до пункту 2 попереднього договору).

Згідно з пунктом 3 вказаного попереднього договору, сторони домовилися про такі умови основного договору, в тому числі: продавець зобов`язується збудувати на вищевказаній земельній ділянці житловий будинок до 25.01.2019 р., в якому буде розташовуватись вищезазначена квартира, яка згідно плану забудови земельної ділянки знаходиться на 2 поверсі; договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 25.01.2019 р.; ціна продажу 340 600,00 грн, що еквівалентно 13 000 доларів США.

Згідно з пунктом четвертим попереднього договору, при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв суму в розмірі 340 600,00 грн, що еквівалентно 13 000 доларів США.

Згідно з пунктами 6, 7, 9 попереднього договору, сторони вважають, що між ними досягнуто згоди щодо всіх істотних умов основного договору. Ці умови можуть бути змінені лише за взаємною згодою сторін. Цей договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами. Зміни та доповнення до цього договору, а також його розірвання оформляється у вигляді окремого договору.

Зазначений вище попередній договір від 17.07.2018 р. підписаний Саченко О. О. від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності та Бецою В. А., що підтверджено документально (Справа-замінник, а.с. 202-203).

Повноваження Саченка О.О. на укладення попереднього договору, отримання грошей підтверджено копією довіреності, посвідченої Михальченко М.М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області № 1143 від 10.03.2017 (Справа-замінник, а.с. 372-373), яка чинна до 10.03.2022 р.

Судом встановлено, що у заяві заявника має місце описка у даті укладення попереднього договору, та відповідно до доказів у справі, останній укладено 17.07.2018 р. (Справа-замінник, а.с. 202-203).

Частинами 1, 2, 3 статті 635 Цивільного кодексу України (в ред. від 17.06.2018 р., чинної станом на 17.07.2018 р.) встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Статтею 205 ЦК України "Форма правочину. Способи волевиявлення" регламентовано форми правочинів.

Так, зазначеною статтею встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

В свою чергу абзацом першим частини першої статті 209 ЦК України "Нотаріальне посвідчення правочину" встановлено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Таким чином нотаріальне посвідчення правочинів у випадках встановлених законом є додатковою вимогою, проте не є формою правочинів.

Як встановлено судом, частиною першою статті 635 ЦК України встановлено вимогу укладення попереднього договору за формою, встановленою для основного договору, та дана норма не містить вимоги наслідування попереднім договором нотаріального засвідчення, якщо така вимога встановлена для основного договору.

Частиною першою статті 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Судом встановлено, що попередній договір укладений у письмовій формі. Вимоги з нотаріального посвідчення попереднього договору законом не встановлено.

Дослідивши зміст попереднього договору судом встановлено, що домовленості про нотаріальне посвідчення попереднього договору останнім не встановлювались.

Таким чином укладений попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири від 17.07.2018 р. відповідає за формою вимогам статті 635 ЦК України, яка в свою чергу не містить вимог наслідування попереднім договором нотаріального посвідчення, якщо така вимога встановлена для основного договору, яке (нотаріальне посвідчення) не є формою правочину, а отже, даний попередній договір від 17.07.2018 р. відповідає вимогам законодавства за укладеною формою.

Правовідносини між заявником та боржником за попереднім договором підлягають регулюванню в першу чергу нормами частин першої статей 1 та 2 Кодексу України з процедур банкрутства, частин першої, другої статті 11, частини першої, другої статті 202 та статті 509, частини першої статті 526, статті 599, частини першої статті 525, статтею 610, частини першої статті 626, статті 627, статті 628, частини першої статті 629, 635 (у відповідній редакції) Цивільного кодексу України.

Отже, попереднім договором визначено термін побудови житлового будинку, в якому буде розташовуватись зазначена квартира: до 25.01.2019 р., термін передачі у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартири та для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, - не пізніше 25.01.2019 р.

Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 при укладенні попереднього договору 17.07.2018 р. як покупець передала, а продавець прийняв суму в розмірі 340 600,00 грн, що еквівалентно 13 000 доларів США, про що прямо вказано у попередньому договорі (у пункті 4). Факт отримання уповноваженою особою боржника ОСОБА_1 ОСОБА_133 , який діяв на підставі довіреності від заявниці вказаних коштів підтверджується підписами сторін на цьому попередньому договорі.

Таким чином належними доказами підтверджено факт одержання продавцем ОСОБА_1 (боржник) в особі представника від заявниці на виконання попереднього договору грошових коштів у встановленому розмірі, що підтверджено п. 4 попереднього договору.

Як слідує з заяви заявниці, основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти не було повернуто.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Частина 1 статті 629 ЦК України, частина перша статті 525 ЦК України передбачають, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що основний договір, укладення якого обумовлено попереднім договором укладено не було, відповідно продаж обумовленої квартири, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири не відбулись в порушення умов пункту 1 попереднього договору. Станом на поточну дату жодні зобов`язання продавцем відповідно до вказаного попереднього договору не виконані, доказів зворотного суду не надано. Докази повернення боржником заявнику отриманих за попереднім договором грошових коштів, суду не надано.

Керуючись частинами першою, другою статті 570 ЦК України, правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), судом встановлено, що станом на дату розгляду заяви заявника основний договір не укладено; сплачені заявником кошти згідно попереднього договору не є завдатком, та згідно частини другої статті 570 ЦК України є авансом, який підлягає поверненню покупцю відповідно до умов попереднього договору.

В свою чергу детально дослідивши умови попереднього договору судом встановлено, що попереднім договором не обумовлено обов`язку продавця повернути сплачені покупцем кошти (аванс)та умов такого повернення коштів.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до частини третьої статті 635 ЦК України, зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Докази направлення пропозиції про укладення основного договору учасниками провадження суду не надано. В матеріалах справи відсутні належні докази внесення змін до попереднього договору щодо зміни дати укладення основного договору.

Таким чином заявником заявлено вимоги зі сплачених як покупцем коштів боржнику як продавцю, що сплачені на виконання попереднього договору, тобто є виконаним покупцем у зобов`язанні за попереднім договором.

Оскільки основний договір не було укладено протягом строку, встановленого попереднім договором (до 25.01.2019 р.), зобов`язання, встановлене попереднім договором припинилось, разом з умовою, яка визначала грошовий еквівалент в іноземній валюті доларах США. В зв`язку з наведеним відповідно до статті 1212 ЦК України, кошти сплачені покупцем на виконання попереднього договору є "виконаним" покупцем зобов`язанням за попереднім договором (за п. 4), де підстава, на якій вони були набуті відпала, а кошти безпідставно збережені боржником, та які боржник зобов`язаний повернути заявнику (сплачений аванс у сумі 340 600,00 грн).

У такому разі на підставі наведеного суд керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони") дійшов висновку про те, що до правовідносин, які є предметом заяви заявника щодо коштів, сплачених заявником боржнику на виконання попереднього договору підлягає застосуванню норма статті 1212 ЦК України, а заявник послався не на ті норми права.

Відповідно до норми частини першої статті 1212 ЦК України, кошти підлягають поверненню у тому вигляді, що були набуті.

Кошти 17.07.2018 р. при укладенні попереднього договору сплачені у гривні.

На підставі викладеного, ст. 1212 ЦК України вимоги заявника підлягають визнанню судом у сумі 340 600,00 грн основного боргу (сплаченого авансу).

Боржником жодних доказів, що спростовують вимоги заявника суду не надано.

Таким чином суд реалізувавши принцип jura novit curia ("суд знає закони") надав правову кваліфікацію вимогам заявника відповідно до їх змісту. В зв`язку з наведеним, вимоги заявника з визнання заявлених вимог у заявлений заявником спосіб відхиляються судом як помилково сформульовані, натомість судом застосовано вищенаведену правильну кваліфікацію (відповідно до статті 1212 ЦК України) відповідно до принципу jura novit curia ("суд знає закони").

Правова позиція суду щодо застосування судом принципу jura novit curia аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_4 .

Заявник просить суд включити до витрат, пов`язаних з провадженням у справі про неплатоспроможність витрати на оплату судового збору ОСОБА_3 у розмірі 6056,00 грн.

Розглянувши дану вимогу судом встановлено, що заявником було сплачено 6056,00 грн судового збору за подання до суду заяви про грошові вимоги до боржника, що підтверджено квитанцією від 12.05.2025 р. (Справа-замінник, а.с. 204).

Заява заявника надійшла до суду в паперовому вигляді через канцелярію суду, що підтверджено документально (Справа-замінник, а.с. 199).

Відповідно до частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

На підставі статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", підпункту 10 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 6056,00 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів, а вимога заявника підлягає визнанню.

Відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.

Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом. Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Аргументи учасників справи судом ретельно вивчені та відхиляються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

На підставі викладеного, частин другої, четвертої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, з огляду на обґрунтованість визначених судом вимог, враховуючи що вимоги ОСОБА_3 заявлені у заяві, яка подана до суду відповідно до приписів частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, та не погашені боржником, суд дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_3 підлягають визнанню частково, зокрема, підлягає визнанню та включенню до реєстру вимог до боржника конкурсна заборгованість за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 17.07.2018 р. в сумі 340 600,00 грн з повернення суми авансу (основний борг), вимоги другої черги. Витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 6056,00 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів. В іншій частині вимоги відхиляються судом.

Зважаючи на те, що вимоги ОСОБА_3 заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, її вимоги є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Розглянувши заяву ОСОБА_134 (надалі за текстом кредитор, заявник) про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 03.06.2024 р. та матеріали справи, судом встановлено наступне.

04.06.2025 р. до господарського суду через систему "Електронний суд" від ОСОБА_134 надійшла Заява про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 03.06.2024 р. (Т. 32, а.с. 128-144, вх. № 6091 від 06.04.2025 р.), в якій вона просить суд визнати грошові вимоги кредитора ОСОБА_135 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 748 211,08 грн; грошові вимоги кредитора ОСОБА_135 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 748 211,08 грн включити до реєстру вимог кредиторів.

Судом встановлено, що заява ОСОБА_136 з вимогами до боржника від 03.06.2024 р. направлена до суду 03.06.2025 р., що підтверджено відміткою про формування заяви в системі "Електронний суд" на тексті заяви та квитанцією про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІТС № 3629796 від 03.06.2025 р. (Т. 32 а.с. 128, 144), - тобто вимоги заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання приписами частини першої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства; відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства вимоги заявника підлягають розгляду судом.

Заявлені вимоги обґрунтовані укладеним 19.03.2021 р. між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_137 (покупець) попереднім договором купівлі-продажу квартири.

Заявник вказує, що згідно п. 1 Попереднього договору у строк до 30.08.2021 р. продавець зобов`язувався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_54 , та підключеного до центральних комунікацій, ціна продажу якої складала 498 960,00 грн, що на момент укладання договору еквівалентно 18 000 доларів США згідно з курсом НБУ, встановленим на дату посвідчення цього договору (п. 3 попереднього договору). Згідно п. 4 попереднього договору, при укладанні цього договору на підтвердження намірів сторін заявниця як покупець передала, а продавець прийняв кошти в розмірі 498 960,00 грн, що на момент укладання договору еквівалентно 18 000 доларів США згідно з курсом НБУ, встановленим на дату посвідчення цього договору. У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором (до 30.08.2021 р.), продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму в розмірі 498 960,00 грн, що на момент укладання договору еквівалентно 18 000 доларів США протягом трьох місяців з дня настання вказаних обставин.

Заявниця вказує, що станом на дату звернення до суду основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначені п. 5 попереднього договору, не повернуті.

На підставі наведеного та керуючись нормами статей 1, 39, 45, 2, 122 Кодексу України з процедур банкрутства заявниця просить суд визнати її грошові вимоги до боржника у сумі 498 960,00 грн основного боргу. Крім того, на підставі статті 625 ЦК України заявниця просить суд визнати її грошові вимоги за невиконаними зобов`язаннями згідно попереднього договору за період з 20.03.2021 р. (як моменту виникнення боргових зобов`язань ОСОБА_1 перед заявницею) по 14.02.2024 р. збитки від інфляції у сумі 205 703,07 грн та 3% річних у сумі 43 548,01 грн.

У заяві керуючого реструктуризацією Приходька Д. В. Письмові нормативно-обгрунтовані пояснення щодо розгляду заяв кредиторів з грошовими вимогами до боржника від 16.05.2025 р. № 01-28/188 (Т. 33, а.с. 50/2) останній повідомляє суд про те, що за результатами розгляду заяви ОСОБА_136 керуючий реструктуризацією вважає, що оскільки попередній договір, укладений між заявницею не посвідчений нотаріально, за умови відсутності заперечень з боку боржниці та у разі прийняття судом рішення про визнання грошових вимог заявниці на підставі попереднього договору не посвідченого нотаріально до реєстру вимог кредиторів можуть бути включені грошові вимоги ОСОБА_136 у сумі 692 187,39 грн (498 960,00 грн сплаченого авансу, 157 671,36 грн інфляційних втрат, 35 556,03 грн 3% річних, до другої черги.

Від боржника результатів розгляду вимог заявниці до суду не надійшло.

Розглянувши заяву ОСОБА_136 , дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, матеріали справи, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що 19.03.2021 р. між ОСОБА_118 , який діяв від імені ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на підставі довіреності, посвідченої Михальченко М. М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 06.03.2019 р. за реєстровим № 755 (продавець) та ОСОБА_138 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_25 (покупець) було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири (надалі за текстом стосовно заяви ОСОБА_136 також "попередній договір").

Відповідно до пункту 1 вказаного договору, за цим договором у строк до 30.08.2021 р. продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти квартиру АДРЕСА_55 , загальною площею 34,2 кв.м., в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1002 га, кадастровий номер якої - :03:006:0020, що знаходиться в АДРЕСА_25 , підключеному до центральної комунікації (газопостачання, водопостачання та водовідведення, електроенергії), порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором.

Вказана земельна ділянка, на якій попереднім договором обумовлено розташування квартири в житловому будинку, яку продавець зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу на узгоджених умовах, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. 07.03.2017 р. за реєстровим № 1059, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 07.03.2017 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 (відповідно до пункту 2 попереднього договору).

Згідно з пунктом 3 вказаного попереднього договору, сторони домовилися про такі умови основного договору, в тому числі: продавець зобов`язується збудувати на вищевказаній земельній ділянці житловий будинок до 30.08.2021 р., в якому буде розташовуватись вищезазначена квартира, яка згідно плану забудови земельної ділянки знаходиться на 2 поверсі; договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 30.08.2021 р.; ціна продажу 498 960,00 грн, що еквівалент 18 000 долара США.

Згідно з пунктом четвертим попереднього договору, при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв суму в розмірі 498 960,00 грн, що еквівалент 18 000 доларів США.

У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму в розмірі 498 960,00 грн, що еквівалент 18 000 доларів США протягом трьох місяця.

Згідно з пунктами 7, 8, 10 попереднього договору, сторони вважають, що між ними досягнуто згоди щодо всіх істотних умов основного договору. Ці умови можуть бути змінені лише за взаємною згодою сторін. Цей договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами. Зміни та доповнення до цього договору, а також його розірвання оформляється у вигляді окремого договору.

Зазначений вище попередній договір від 19.03.2021 р. підписаний ОСОБА_115 від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності та ОСОБА_138 , що підтверджено документально (Т. 32, а.с. 135).

Судом встановлено, що 15.10.2021 р. між ОСОБА_139 та ОСОБА_138 було укладено шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб від 15.10.2021 р. серії НОМЕР_26 , після чого ОСОБА_137 має прізвище ОСОБА_136 , що підтверджено документально (Т. 32, а.с. 136).

Частинами 1, 2, 3 статті 635 Цивільного кодексу України (в ред. від 01.01.2021 р., чинної станом на 19.03.2021 р.) встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Статтею 205 ЦК України "Форма правочину. Способи волевиявлення" регламентовано форми правочинів.

Так, зазначеною статтею встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

В свою чергу абзацом першим частини першої статті 209 ЦК України "Нотаріальне посвідчення правочину" встановлено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Таким чином нотаріальне посвідчення правочинів у випадках встановлених законом є додатковою вимогою, проте не є формою правочинів.

Як встановлено судом, частиною першою статті 635 ЦК України встановлено вимогу укладення попереднього договору за формою, встановленою для основного договору, та дана норма не містить вимоги наслідування попереднім договором нотаріального засвідчення, якщо така вимога встановлена для основного договору.

Частиною першою статті 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Судом встановлено, що попередній договір укладений у письмовій формі. Вимоги з нотаріального посвідчення попереднього договору законом не встановлено.

Дослідивши зміст попереднього договору судом встановлено, що домовленості про нотаріальне посвідчення попереднього договору останнім не встановлювались.

Таким чином укладений попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири від 19.03.2021 р. відповідає за формою вимогам статті 635 ЦК України, яка в свою чергу не містить вимог наслідування попереднім договором нотаріального посвідчення, якщо така вимога встановлена для основного договору, яке (нотаріальне посвідчення) не є формою правочину, а отже, даний попередній договір від 19.03.2021 р. відповідає вимогам законодавства за укладеною формою.

Відповідно до частини першої статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В Постанові від 17.12.2021 р у справі № 908/793/20 Верховний Суд (https://reyestr.court.gov.ua/Review/102267094) погодився в з висновками першої інстанції, з якими погодився й суд апеляційної інстанції, відповідно до яких "згідно з частиною першою статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору, закріпленої у ст. 204 ЦК України, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню".

Судом встановлено, що від боржника заперечень вимог заявника, жодних доказів, що спростовують вимоги останнього, до суду не надходило.

Правовідносини між заявником та боржником за попереднім договором підлягають регулюванню в першу чергу нормами частин першої статей 1 та 2 Кодексу України з процедур банкрутства, частин першої, другої статті 11, частини першої, другої статті 202 та статті 509, частини першої статті 526, статті 599, частини першої статті 525, статтею 610, частини першої статті 626, статті 627, статті 628, частини першої статті 629, 635 (у відповідній редакції) Цивільного кодексу України.

Отже, попереднім договором визначено термін побудови житлового будинку, в якому буде розташовуватись зазначена квартира: до 30.08.2021 р., термін передачі у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартири та для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, - не пізніше 30.08.2021 р.

Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Судом встановлено, що ОСОБА_137 (на момент укладення попереднього договору), яка станом на дату звернення до суду є ОСОБА_136 , при укладенні попереднього договору як покупець передала, а продавець прийняв суму в розмірі 498 960,00 грн, що еквівалент 18 000 доларів США, про що прямо вказано у попередньому договорі (у пункті 4). Факт отримання уповноваженою особою боржника ОСОБА_140 вказаних коштів підтверджується підписами сторін на цьому попередньому договорі.

Таким чином належними доказами підтверджено факт одержання продавцем ОСОБА_1 (боржник) в особі представника від заявниці на виконання попереднього договору грошових коштів у встановленому розмірі, що підтверджено п. 4 попереднього договору.

Заявник вказує, що основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначений п. 5 попереднього договору, не повернуті.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Частина 1 статті 629 ЦК України, частина перша статті 525 ЦК України передбачають, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що основний договір, укладення якого обумовлено попереднім договором укладено не було, відповідно продаж обумовленої квартири, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири не відбулись в порушення умов пункту 1 попереднього договору. Докази повернення в порядку, встановленому п. 5 попереднього договору боржником заявнику отриманих за попереднім договором грошових коштів, суду не надано. Станом на поточну дату жодні зобов`язання продавцем відповідно до вказаного попереднього договору не виконані, доказів зворотного суду не надано.

Керуючись частинами першою, другою статті 570 ЦК України, правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), судом встановлено, що станом на дату розгляду заяви заявника основний договір не укладено; сплачені заявником кошти згідно попереднього договору не є завдатком, та згідно частини другої статті 570 ЦК України є авансом, який підлягає поверненню покупцю відповідно до умов попереднього договору.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

На підставі наведеного, статей 253, 254 ЦК України та пунктів 1, 3, 5 попереднього договору судом встановлено, що боржником прострочено виконання зобов`язання з передачі квартири, обумовленої попереднім договором у власність заявниці з укладенням договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення. Так, останнім днем для укладання основного договору попереднім договором було обумовлено 30.08.2021 р. (п. 1 попереднього договору). Відповідно до частини першої статті 253 ЦК України, перебіг тримісячного строку для повернення суми авансу розпочався з наступного для після граничної дати для укладення основного договору, - з 31.08.2021 р. Відповідно до частини третьої статті 254 ЦК України, строк визначений місяцями спливає у відповідне число останнього місяця строку, а згідно тієї ж норми 254 ЦК України, якщо закінчення строку, визначеного місяцем припадає на такий місяць, у якому немає відповідного числа, строк спливає в останній день цього місяця (абз. 3), - 30.11.2021 р.; прострочення повернення суми авансу розпочалось з 01.12.2021 р.

Таким чином в силу умов попереднього договору (пункту 5, 1), частини 1 статті 629 ЦК України, частини першої статті 525, частини першої статті 526, частини першої статті 530 ЦК України у боржника як продавця виник обов`язок з повернення заявнику як покупцю суми авансу за попереднім договором, що є грошовим зобов`язанням в розумінні статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства.

В свою чергу судом встановлено наступне.

Як встановлено судом у пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму в розмірі 498 960,00 грн, що еквівалент 18 000 доларів США протягом трьох місяця.

За змістом статті 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Частинами першою, другою статті 533 ЦК України регламентовано, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Детально дослідивши вимоги заявника разом з поданими розрахунками, позицію керуючого реструктуризацією та матеріали справи, керуючись нормами частини першої статті 626, частини першої статті 509, частини першої статті 627, частини першої статті 526, частини першої, другої статті 192, статті 524, частини першої, другої статті 533 ЦК України, статті 99 Конституції України, частин першої, другої статті 192 ЦК України судом встановлено, що умовами попереднього договору (пунктами 3-5) сторонами був визначений грошовий еквівалент в іноземній валюті доларах США.

Судом встановлено, що спеціального порядку визначення суми, яка підлягає сплаті при поверненні продавцем суми авансу у гривнях, сторони в укладеному ними попередньому договорі не погодили.

В постанові від 05.12.2022 р. у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21) Верховний Суд підкреслив, за загальним правилом при наявності "валютного застереження", тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Верховний Суд в постанові від 11.09.2024 р. у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24) дійшов висновку про те, що одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами (п. 35).

Нормою частини другої статті 45 спеціального нормативно-правового акту з питань банкрутства - Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

У такому разі на підставі наведеного суд дійшов висновку про те, що до правовідносин за попереднім договором підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статей 524, частини другої 533 ЦК України, та сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням за п. 5 попереднього договору визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Крім повернення основного боргу, заявник на підставі частини другої статті 625 ЦК України просить суд визнати його кредитором боржника з інфляційних втрат та 3% річних.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, якою обґрунтовані вимоги заявника, - боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, - такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08.12.2022 р. у справі № 921/542/20 (п. 181).

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права (частина п`ята статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Детально дослідивши матеріали справи, характер правовідносин, що є предметом судового розгляду, суд дійшов висновку про те, що заявник на обґрунтування своїх вимог по попередньому договору, послався не ті норми права (ст. 625 ЦК України), що фактично регулюють спірні правовідносини щодо визначення розміру основного боргу та втрат від знецінення національної валюти внаслідок інфляції, що відновлюються еквівалентом іноземної валюти у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, в зв`язку з чим керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони"), правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові Великої від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) (пункти 80-86), у постанові від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц (Провадження N 14-20цс21), у постанові від 22.10.2024 р. у справі № 905/1571/23 (п. 49) суд дійшов висновку про те, що до правовідносин, що є предметом судового розгляду в межах заяви заявника підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статті 524, частини другої статті 533 ЦК України з урахуванням правових позицій Верховного Суду.

В зв`язку з наведеним оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, суд розглядає заявлені вимоги про визнання кредитором боржника по основному боргу та інфляційним втратам через застосування еквівалента іноземної валюти відповідно до умов попереднього договору та законодавства України в межах заявлених вимог по основному боргу та інфляційним втратам.

Наведене застосування судом принципу принципом jura novit curia відповідно до правової позиції Верховного Суду (постанова від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц) не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог; самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (що відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).

Щодо нарахування 3% річних, заявлених на підставі частини другої статті 625 ЦК України, судом встановлено, що оскільки спеціальною нормою Кодексу України з процедур банкрутства - частиною другою статті 45 визначено, що якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника, а зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, - три проценти річних від простроченої суми визначається від суми боргу, визначеного в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Заявником заявлено грошові вимоги з суми повернення сплачених нею коштів (авансу) у сумі 498 960,00 грн, по інфляційним втратам - у сумі 205 703,07 грн, що разом становить 704 663,07 грн.

Заява заявником була подана до суду 03.06.2025 р., що підтверджено документально (Т. 32, а.с. 128, 144).

Станом на 03.06.2025 р. офіційний курс гривні щодо долара США, встановлений Національним банком України становив 41,6184 грн за 1 дол. США (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=03.06.2025&period=daily).

За перерахунками основного боргу, здійсненими судом відповідно до абзацу 4 частини 2 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства суд дійшов висновку про те, що розрахунок заявника по основному боргу не є вірним, сума коштів, що підлягає поверненню заявнику за попереднім договором складає 749 131,20 грн (41,6184 грн х 18 000 доларів США).

Здійснивши перерахунок основного боргу (сплаченого авансу), що підлягає поверненню заявнику встановлено, що розрахунок заявника є невірним, основний борг становить більшу суму (749 131,20 грн) ніж заявлено заявником, а відтак, з урахуванням приписів статті 14 ГПК України суд визнає грошові вимоги заявника до боржника по основному боргу з повернення сплаченого авансу у межах заявлених вимог у сумі 704 663,07 грн

Крім того заявником заявлені вимоги з 3% річних за період 20.03.2021 р. по 14.02.2024 р. у сумі 43 548,01 грн.

На підставі викладеного, керуючись положеннями пунктів 5, 1, 3 попереднього договору, частиною першою статті 253, частиною третьою статті 254 ЦК України, вимоги заявника з 3% річних за період з 20.03.2021 р. по 30.11.2021 р. у сумі 10 498,67 грн відхиляються судом, оскільки заявником визначено дату, з якої розпочалось прострочення повернення суми авансу без врахування положень статей 253, 254 ЦК України, пунктів 5 (яким сторонами узгоджено тримісячний строк для повернення коштів), 1, 3 попереднього договору, відповідно до яких прострочення повернення суми авансу розпочалась з 01.12.2021 р., в зв`язку з чим дані вимоги є безпідставними.

Здійснивши перерахунок 3% річних за період з 01.12.2021 р. по 14.02.2024 р. на прострочену суму встановлену судом (749131,20 грн) встановлено, що розрахунок заявника є невірним, 3% річних за вказаний період становлять більшу суму (49 619,81 грн) ніж заявлено заявником, а відтак, з урахуванням приписів статті 14 ГПК України суд визнає грошові вимоги заявника до боржника з 3% річних у межах заявлених вимог за даний період у сумі 33 049,34 грн.

Правова позиція суду щодо застосування судом принципу jura novit curia аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_4 , а щодо та методики розрахунків аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_22 .

Боржником жодних доказів, що спростовують вимоги заявника суду не надано.

Таким чином суд реалізувавши принцип jura novit curia ("суд знає закони") надав правову кваліфікацію вимогам заявника відповідно до їх змісту. Заявлені вимоги в частині інфляційних втрат підлягають відхиленню як помилково сформульовані, натомість судом застосовано правильну кваліфікацію, та визначаючи суму основного боргу визнано курсову різницю відповідно до принципу jura novit curia ("суд знає закони").

Аргументи учасників справи судом ретельно вивчені та відхиляються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

Судом встановлено, що заявником було сплачено 6056,00 грн судового збору за подання до суду заяви про грошові вимоги до боржника, що підтверджено квитанцією про сплату від 03.06.2025 р. (Т. 32, а.с. 131).

Заява заявника надійшла до суду через систему "Електронний суд" в електронній формі, що підтверджено документально, в тому числі відміткою про таке на тексті заяви.

Відповідно до частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

На підставі статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", підпункту 10 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" суд дійшов висновку про те, що оскільки заява заявником була подана через систему "Електронний суд" в електронній формі, - відповідно до частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за даних обставин підлягає застосуванню коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору, відповідно, судовий збір підлягав сплаті у сумі 4844,80 грн. На підставі частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 4844,80 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.

Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом. Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Оскільки належними доказами підтверджено зміну прізвища заявниці з ОСОБА_141 (яке заявниця мала станом на день укладення попереднього договору), на ОСОБА_142 у зв`язку з укладенням шлюбу, - станом на дату звернення до суду прізвище заявниці є ОСОБА_27 .

На підставі викладеного, частин другої, четвертої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, з огляду на обґрунтованість визначених судом вимог, враховуючи що вимоги ОСОБА_136 заявлені у заяві, яка подана до суду відповідно до приписів частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, та не погашені боржником, суд дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_136 підлягають визнанню частково, зокрема, підлягає визнанню та включенню до реєстру вимог до боржника конкурсна заборгованість за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 19.03.2021 р. в сумі 704 663,07 грн з повернення суми авансу (основний борг), 3% річних у сумі 33 049,34 грн, вимоги другої черги. В іншій частині вимоги відхиляються судом. Витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 4844,80 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Зважаючи на те, що вимоги ОСОБА_136 заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, її вимоги є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Розглянувши заяву про грошові вимоги кредитора до боржника ОСОБА_12 (надалі за текстом кредитор, заявник) від 24.05.2025 р. та матеріали справи, судом встановлено наступне.

26.05.2024 р. до господарського суду через систему "Електронний суд" від ОСОБА_12 в особі представника адвоката Андрєєва Микити Андрійовича надійшла Заява про грошові вимоги кредитора до боржника від 24.05.2025 р. (Т. 32, а.с. 3-13), в якій він просить суд визнати грошові вимоги ОСОБА_12 до боржника у загальному розмірі 545 403,52 грн, що складаються з боргу за невиконаним попереднім договором 305 955,05 грн, 3% річних 46 242,22 грн, інфляційних втрат 180 361,45 грн, витрат на професійну правничу допомогу 8000,00 грн, а також судового збору 4 844,80 грн; грошові вимоги кредитора ОСОБА_12 включити до реєстру вимог кредиторів.

Судом встановлено, що заява ОСОБА_12 з вимогами до боржника надійшла направлена до суду 24.05.2025 р., що підтверджено відміткою про формування заяви в системі "Електронний суд" на тексті заяви, квитанцією про доставку документів до зареєстрованого електронного кабінету користувача ЄСІТС №3541192 (Т. 32 а.с. 3, 13), - тобто вимоги заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання приписами частини першої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства; відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства вимоги заявника підлягають розгляду судом.

Заявлені грошові вимоги обґрунтовані укладеним 02.06.2018 р. між кредитором ОСОБА_12 та боржником ОСОБА_1 попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири. Відповідно до п. 1 Попереднього договору у строк до 30.12.2018 р. продавець зобов`язувався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_56 Кошова, №97/22. Згідно п. 4 попереднього договору, на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 288 010,00 грн, що на день укладання еквівалентно 11 029 доларів США. У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу протягом одного місяця.

Заявник вказує, що всупереч умовам попереднього договору, продавець не передав у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу вказану квартиру як до 30.12.2018 р., так і станом на день подання цієї заяви. Будинок, в якому має знаходитись обумовлена квартира не побудований та не введений в експлуатацію. Крім того, всупереч умовам попереднього договору продавцем не повернуто покупцю одержану від нього суму авансу станом на день подання заяви.

Заявник вказує, що оскільки в договорі був закріплений еквівалент в іноземній валюті, керуючись ч. 2 ст. 524, ст. 533 ЦК України, ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України, практикою Верховного Суду, виходячи з курсу долару станом на 01.02.2019 р. дати сплину строку, протягом якого боржник мав повернути кредитору одержану суму авансу (протягом одного місяця), який становив 2774,0960 дол. США до гривні, грошове зобов`язання з повернення авансу станом на 01.02.2019 р. у національній валюті становило 305 955,05 грн (11 029 х 27,740960).

Крім того, на підставі статті 625 ЦК України заявник просить суд визнати його грошові вимоги за невиконаним попереднім договором по збиткам від інфляції у сумі 180 361,45 грн та 3% річних у сумі 46 242,22 грн, які нараховані за період з 01.02.2019 р. по 14.02.2024 р.

Заявник повідомляє суд, що за підготовку та подання до суду цієї заяви, ним понесено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн, щодо яких заявник просить визнати його грошові вимоги до боржника у даній сумі.

Заявник також вказує, що вважає, що підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору за подання заяви у розмірі 4844,80 грн, на підтвердження сплати яких заявником долучено д заяви у якості доказу квитанцію про сплату.

На підставі викладеного, керуючись також нормами статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, статтями 205, 526, 629, 570, 15, 635 ЦК України, практикою Верховного Суду заявником заявлено у вимоги до боржника у загальній сумі 545 403,52 грн.

У заяві керуючого реструктуризацією Приходька Д. В. Письмові нормативно-обгрунтовані пояснення щодо розгляду заяв кредиторів з грошовими вимогами до боржника від 16.05.2025 р. № 01-28/188 (Т. 33, а.с. 50) останній повідомляє суд про те, що за результатами розгляду заяви ОСОБА_12 керуючий реструктуризацією вважає за можливе включення до реєстру вимог кредиторів грошових вимог ОСОБА_12 у сумі 471 176,39 грн (яка складається з 288 010,00 грн сплаченого авансу, 134 788,68 грн інфляційних втрат, 43 532,91 грн 3% річних), до другої черги, 4 844,80 грн судовий збір до витрат, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

Від боржника результатів розгляду вимог заявника до суду не надійшло.

Розглянувши заяву ОСОБА_12 , дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, матеріали справи, судом встановлено наступне.

Правовідносини між заявником та боржником за попереднім договором підлягають регулюванню в першу чергу нормами частин першої статей 1 та 2 Кодексу України з процедур банкрутства, частин першої, другої статті 11, частини першої, другої статті 202 та статті 509, частини першої статті 526, статті 599, частини першої статті 525, статтею 610, частини першої статті 626, статті 627, статті 628, частини першої статті 629, 635 (у відповідній редакції) Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що 02.06.2018 р. між ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 (продавець) від імені якої діяв ОСОБА_143 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Кижво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М. М. 15.03.2017 р. за № 1234, що надалі іменується представник продавця, та ОСОБА_12 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_27 (покупець) було укладено Попередній договір (надалі за текстом стосовно заяви ОСОБА_12 також "попередній договір").

Відповідно до пункту 1 вказаного договору, за цим договором у строк до 30.12.2018 р. продавець зобов`язується передати у власність покупцеві з укладенням договору купівлі-продажу (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_57 , збудованому на земельній ділянці площею 0,1009 га, кадастровий номер якої - :03:006:0021, що знаходиться в АДРЕСА_3 , та підключеному до центральних комунікацій (водопостачання та водовідведення, газопостачання та електроенергії), у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором.

Вказана земельна ділянка, на якій попереднім договором обумовлено розташування квартири в житловому будинку, яку продавець зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу на узгоджених умовах, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. 07.03.2017 р. за реєстровим № 1063, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 07.03.2017 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 (відповідно до пункту 2 попереднього договору).

Згідно з пунктом 3 вказаного попереднього договору, сторони домовилися про такі умови основного договору, в тому числі: продавець зобов`язується збудувати на вищевказаній земельній ділянці житловий будинок до 30.12.2018 р., в якому буде розташовуватись вищезазначена квартира, яка згідно плану забудови земельної ділянки знаходиться на 6 поверсі; договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 30.12.2018 р.; ціна продажу 411 451,30 грн, що на момент укладення договору еквівалентно 15 756 доларів США згідно з курсом НБУ, встановленим на дату посвідчення цього договору; підготовкою і збиранням документів на квартиру, що розташована за вищевказаною адресою, необхідних для укладення договору купівлі-продажу квартири займатиметься продавець.

Згідно з пунктом четвертим попереднього договору, при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а представник продавця прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 288 010,69 грн, що на момент укладення договору еквівалентно 11 029 доларів США згідно з курсом НБУ, встановленим на дату посвідчення цього договору, яку зобов`язується передати продавцеві у розумний для цього строк. Залишок суми у розмірі 123 440,61 грн, що на момент укладення договору еквівалентно 4 727 доларів США згідно з курсом НБУ, встановленим на дату посвідчення цього договору покупець зобов`язується сплатити до 30.12.2018 р.

У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від них суму авансу у розмірі 288 010,69 грн, що на момент укладення договору еквівалентно 11 029 доларів США на протязі одного місяця.

Згідно з пунктами 7, 14 попереднього договору, проект цього договору, складений нотаріусом з урахуванням умов, які є обов`язковими для такого роду договорів, а також умов, визначених та узгоджених сторонами, прочитаний ними та схвалений. Зі змістом ст. ст. 526 та 635 ЦК України сторони ознайомлені, проект цього договору відповідає волевиявленню сторін і ними схвалений, нез`ясованих питань у них немає.

Попередній договір від 02.06.2018 р. підписаний ОСОБА_103 , який діяв від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності та ОСОБА_12 , посвідчений приватним нотаріусом Гринюк П. В. Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, зареєстрований в реєстрі за № 1864, номер спеціального бланку нотаріального документа ННС 420712, що підтверджено документально (Т. 32, а.с. 8). Нотаріусом Гринюк П. В. посвідчуючи попередній договір засвідчено, що ним особи громадян, які підписали договір встановлено, їх дієздатність та повноваження представника перевірено, про що зроблено запис на попередньому договорі.

Відповідно до частини першої статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В Постанові від 17.12.2021 р у справі № 908/793/20 Верховний Суд (https://reyestr.court.gov.ua/Review/102267094) погодився в з висновками першої інстанції, з якими погодився й суд апеляційної інстанції, відповідно до яких "згідно з частиною першою статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору, закріпленої у ст. 204 ЦК України, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню".

Судом встановлено, що від боржника заперечень щодо повноважень представника боржника на укладення попереднього договору, правомірності попереднього договору, не надходило.

Отже, попереднім договором визначено термін побудови житлового будинку, в якому буде розташовуватись зазначена квартира: до 30.12.2018 р., термін передачі у власність покупцеві з укладенням договору купівлі-продажу квартири та для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, - до 30.12.2018 р.

Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Судом встановлено, що ОСОБА_12 при укладенні попереднього договору 02.06.2018 р. як покупець передав, а представник продавця ОСОБА_103 прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 288 010,69 грн, що на момент укладення договору еквівалентно 11 029 доларів США згідно з курсом НБУ, встановленим на дату посвідчення цього договору, яку зобов`язався передати продавцю ОСОБА_1 у розумний для цього строк, про що прямо вказано у попередньому договорі (у пункті 4), підтверджено положеннями пунктів 7, 14 попереднього договору. Обставина передачі вказаної передоплати у вигляді авансу та отримання вказаними особами підтверджується підписами сторін на цьому попередньому договорі.

Таким чином належними доказами підтверджено факт одержання продавцем ОСОБА_1 (боржник) в особі представника від заявника на виконання попереднього договору грошових коштів у встановленому розмірі, що підтверджено п. 4 попереднього договору, та як встановлено судом, від ОСОБА_1 заперечень даної обставини та вимог заявника, викладених у заяві, що розглядається, до суду не надійшло.

Заявник вказує, що всупереч умовам попереднього договору, продавець не передав у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу вказану квартиру як до 30.12.2018 р., так і станом на день подання цієї заяви. Всупереч умовам попереднього договору продавцем не повернуто покупцю одержану від нього суму авансу станом на день подання заяви.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частина 1 статті 629 ЦК України, частина перша статті 525 ЦК України передбачають, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що основний договір, укладення якого обумовлено попереднім договором укладено не було, відповідно продаж обумовленої квартири, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири не відбулись в порушення пункту 1 попереднього договору. Докази повернення боржником заявнику у порядку, встановленому пунктом 5 попереднього договору, отриманих за попереднім договором грошових коштів, суду не надано. Станом на поточну дату жодні зобов`язання продавцем відповідно до вказаного попереднього договору не виконані, доказів зворотного суду не надано.

Керуючись частинами першою, другою статті 570 ЦК України, правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), судом встановлено, що станом на дату розгляду заяви заявника основний договір не укладено; сплачені заявником кошти згідно попереднього договору не є завдатком, та згідно частини другої статті 570 ЦК України є авансом, який підлягає поверненню покупцю відповідно до умов попереднього договору.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

На підставі наведеного, статей 253, 254 ЦК України та пунктів 1, 3, 5 попереднього договору судом встановлено, що боржником прострочено виконання зобов`язання з передачі квартири, обумовленої попереднім договором у власність заявника з укладенням договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення. Так, останнім днем для укладання основного договору попереднім договором було обумовлено 30.12.2018 р. (п. 1 попереднього договору). Оскільки 30.12.2018 р. було неділею, вихідним днем, відповідно до норми частини п`ятої статті 254 ЦК України (якщо останній день строку припадає на вихідний день, днем закінчення строку є перший за ним робочий день), останнім днем укладення основного договору було 31.12.2018 р. Відповідно до частини першої статті 253 ЦК України, перебіг місячного строку для повернення суми авансу розпочався з наступного для після дати для укладення основного договору, - з 01.01.2019 р. Відповідно до частини третьої статті 254 ЦК України, строк визначений місяцями спливає у відповідне число останнього місяця строку, - 01.02.2019 р.; прострочення повернення суми авансу розпочалось з 02.02.2019 р.

Таким чином в силу умов попереднього договору (пункту 5, 1), частини 1 статті 629 ЦК України, частини першої статті 525, частини першої статті 526, частини першої статті 530 ЦК України у боржника як продавця виник обов`язок з повернення заявнику як покупцю суми авансу за попереднім договором, що є грошовим зобов`язанням в розумінні статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства.

Як зазначено, в своїй заяві заявник по попередньому договору просить суд визнати його грошові вимоги до боржника у сумі 305 955,05 грн. Вказана вимога вмотивована тим, що оскільки в попередньому договорі був закріплений еквівалент в іноземній валюті, керуючись ст. 533, ч. 2 ст. 524 ЦК України, ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України, практикою Верховного Суду, виходячи з курсу долару станом на 01.02.2019 р. дати сплину строку, протягом якого боржник мав повернути кредитору одержану суму авансу (протягом одного місяця), який становив 2774,0960 дол. США до гривні, грошове зобов`язання з повернення авансу станом на 01.02.2019 р. у національній валюті становило 305 955,05 грн (11 029 х 27,740960).

Крім того, на підставі статті 625 ЦК України заявник просить суд визнати його грошові вимоги за невиконаним попереднім договором по збиткам від інфляції у сумі 180 361,45 грн та 3% річних у сумі 46 242,22 грн, які нараховані за період з 01.02.2019 р. по 14.02.2024 р.

Детально дослідивши матеріали справи керуючись нормами частини першої статті 626, частини першої статті 509, частини першої статті 627, частини першої статті 526, частини першої, другої статті 192, статті 524, частини першої, другої статті 533 ЦК України, статті 99 Конституції України, частин першої, другої статті 192 ЦК України судом встановлено, що умовами попереднього договору (пунктами 3-5) сторонами в попередньому договорі був визначений грошовий еквівалент в іноземній валюті доларах США, який застосовний заявником.

Судом встановлено, що спеціального порядку визначення суми, яка підлягає сплаті при поверненні продавцем суми авансу у гривнях, сторони в укладеному ними попередньому договорі не погодили.

В постанові від 05.12.2022 р. у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21) Верховний Суд підкреслив, за загальним правилом при наявності "валютного застереження", тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Верховний Суд в постанові від 11.09.2024 р. у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24) дійшов висновку про те, що одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами (п. 35).

Відповідно до частини другої 2 статті 524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно з частиною другою статті 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заявником визначено еквівалент іноземної валюти станом на 01.02.2019 року як дати коли сплив строк повернення боржником сплаченого авансу, визначений пунктом 5 попереднього договору.

Дослідивши дану вимоги судом встановлено наступне.

Нормою частини другої статті 45 спеціального нормативно-правового акту з питань банкрутства - Кодексу України з процедур банкрутства регламентовано, що склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

У такому разі на підставі наведеного суд дійшов висновку про те, що до правовідносин за попереднім договором підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статей 524, частини другої 533 ЦК України, та сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням за п. 5 попереднього договору визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Вимога заявника про застосування еквіваленту іноземної валюти на дату прострочення боржником повернення авансу (01.02.2019 р.) відхиляється судом у зв`язку з тим, що спеціальною нормою Кодексу України з процедур банкрутства визначено спеціальний порядок, відповідно до якого склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника, що відповідає змісту частини другої статті 533 ЦК України.

Як встановлено судом, крім повернення основного боргу, заявник на підставі частини другої статті 625 ЦК України просить суд визнати його кредитором боржника з інфляційних втрат та 3% річних.

Згідно з приписами частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, - такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08.12.2022 р. у справі № 921/542/20 (п. 181).

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права (частина п`ята статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Детально дослідивши матеріали справи, характер правовідносин, що є предметом судового розгляду, суд дійшов висновку про те, що заявник на обґрунтування своїх вимог по попередньому договору послався не на ті норми права (ст. 625 та 533 ЦК України щодо визначення дати, станом на яку підлягає визначення еквіваленту іноземної валюти), що фактично регулюють спірні правовідносини щодо визначення розміру основного боргу та втрат від знецінення національної валюти внаслідок інфляції, що відновлюються еквівалентом іноземної валюти у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, в зв`язку з чим керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони"), правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові Великої від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) (пункти 80-86), у постанові від 08.06.2021 р. у справі Справа N 662/397/15-ц (Провадження N 14-20цс21), у постанові від 22.10.2024 р. у справі № 905/1571/23 (п. 49) суд дійшов висновку про те, що до правовідносин, що є предметом судового розгляду в межах заяви заявника підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45 (щодо визначення дати, станом на яку визначається розмір вимог в національній валюті за курсом, встановленим НБУ, якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті), статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статті 524, частини другої статті 533 ЦК України з урахуванням правових позицій Верховного Суду.

Оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, суд розглядає заявлені вимоги про визнання кредитором боржника по основному боргу та інфляційним втратам через застосування еквівалента іноземної валюти відповідно до умов попереднього договору та законодавства України в межах заявлених вимог по основному боргу та інфляційним втратам.

Наведене застосування судом принципу принципом jura novit curia відповідно до правової позиції Верховного Суду (постанова від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц) не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог; самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (що відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).

Щодо нарахування 3% річних, заявлених на підставі частини другої статті 625 ЦК України, судом встановлено, що оскільки спеціальною нормою Кодексу України з процедур банкрутства - частиною другою статті 45 визначено, що якщо зобов`язання визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника, а зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, - три проценти річних від простроченої суми визначається від суми боргу, визначеного в національній валюті за курсом, встановленим НБУ на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Датою подання заявником заяви з грошовими вимогами до боржника є 24.05.20254 р., що підтверджено відміткою системи "Електронний суд" на заяві заявника (Т. 32, а.с. 3, 13) (згідно з пунктами 27, 29, 37 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи).

Станом на 24.05.2025 р. офіційний курс гривні щодо долара США, встановлений Національним банком України становив 41,4999 грн за 1 дол. США (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=24.05.2025&period=daily).

Заявником заявлено вимогу про визнання кредитором боржника за попереднім договором у сумі 305 955,05 грн основного боргу та 180 361,45 грн збитків від інфляції, що разом становить 486 316,50 грн.

За перерахунками основного боргу, здійсненими судом відповідно до абзацу 4 частини 2 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства сума коштів, що підлягає поверненню заявнику за попереднім договором складає 457 702,40 грн (41,4999 грн х 11 029 доларів США).

На підставі викладеного, грошові вимоги заявника до боржника з основного боргу у сумі 457 702,40 грн, які є обґрунтованими підлягають визнанню судом; в іншій частині вимоги заявника відхиляються судом як безпідставні (28 614,10 грн).

Також заявник на підставі статті 625 ЦК України заявник просить суд визнати його грошові вимоги за невиконаним попереднім договором по 3% річних у сумі 46 242,22 грн, які нараховані за період з 01.02.2019 р. по 14.02.2024 р.

На підставі викладеного, керуючись положеннями пунктів 1, 3, 5 попереднього договору, частиною першою статті 253, частинами третьою, п`ятою статті 254 ЦК України, вимоги заявника по 3% річних за 01.02.2019 р. у сумі 25,15 грн відхиляються судом, оскільки заявником визначено дату, з якої розпочалось прострочення повернення суми авансу без врахування положень статей 253, 254 ЦК України, пунктів 5 (яким сторонами узгоджено одномісячний строк для повернення коштів), 1, 3 попереднього договору, відповідно до яких, прострочення повернення суми авансу розпочалось з 02.02.2019 р.

Здійснивши перерахунок 3% річних за період з 02.02.2019 р. по 14.02.2024 р. на прострочену суму авансу, що підлягав поверненню боржником (457 702,40 грн) встановлену судом, встановлено, що розрахунок заявника є невірним, 3% річних за вказаний період становлять більшу суму (69 139,79 грн) ніж заявлено заявником, а відтак, з урахуванням приписів статті 14 ГПК України суд визнає грошові вимоги заявника до боржника з 3% річних у межах заявлених вимог за даний період у сумі 46 217,07 грн.

Боржником жодних доказів, що спростовують вимоги заявника суду не надано.

Правова позиція суду щодо застосування судом принципу jura novit curia аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_4 , а щодо та методики розрахунків аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_22 .

Таким чином суд реалізувавши принцип jura novit curia ("суд знає закони") надав правову кваліфікацію вимогам заявника відповідно до їх змісту. Заявлені вимоги в частині інфляційних втрат підлягають відхиленню як помилково сформульовані, натомість судом застосовано правильну кваліфікацію, та визначаючи суму основного боргу визнано курсову різницю відповідно до принципу jura novit curia ("суд знає закони").

Крім того заявник просить суд визнати його грошові вимоги у сумі 8000 грн, оскільки кредитором понесено витрати на професійну допомогу у зв`язку з залученням адвоката Андреєєва М. В.

На підтвердження цієї вимоги заявник долучив платіжну інструкцію про сплату 8000 грн від 20.05.2025 р. (Т. 32, а.с. 9) з призначенням платежу "за подання заяви про грошові вимоги згідно дог. № 190525 від 19.05.25", копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ПТ № 4107 від 04.10.2022 р., ордеру, виданого "АДВОКАТСЬКИМ БЮРО "МИКИТИ АНДРЄЄВА" Кучеру Т. З. на підставі договору №190525 від 19.05.25 р.

Детально дослідивши матеріали справи, доводи учасників провадження судом встановлено наступне.

Відповідно до частини першої статті 75 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини першої, пункту першого частини третьої статті 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами першою-четвертою статті 126 ГПК України регламентовано, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина перша). За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга).

Згідно з частиною третьою статті 126 ГПК України, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 126 ГПК України).

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.

Отже, згідно статті 126 ГПК України, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, а також детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Дослідивши матеріали справи, керуючись нормами частини першої статті 16 ГПК України, пунктом 12 частини третьої статті 2, статтями 123, 129 ГПК України, статтею 1, частиною першою статті 26, статтями 27, 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", частиною п`ятою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", а також висновками Верховного Суду, викладеними у постановах у справах: у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №242/4741/16-ц (п. 49), у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (п. 28), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 (пункти 128, 134, 140, 141, 143-145), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16, у постанові Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №904/8308/17, у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 р. у справі N 910/4201/19 (п. 5.13), судом встановлено, що заявником на підтвердження вимог з визнання кредитором боржника з витрат на професійну правничу допомогу не надано суду договору про надання правової допомоги, що унеможливлює суду встановлення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката (вартість послуг / винагороди адвоката за надання правничої допомоги згідно з умовами договору), який визначений сторонами умовами договору про надання правничої допомоги, співставлення наявних доказів з умовами договору, а також унеможливлює встановлення судом умов та порядку надання послуг, їх прийняття клієнтом, період надання послуг, які конкретні послуги були предметом договору, та які мав надати адвокат згідно договору, а також сферу життєдіяльності клієнта, в якій передбачалось надання послуг.

Відсутність умов нарахування винагороди за надання правової допомоги, встановленого договором зумовлює відсутність об`єктивної можливості встановити зміст домовленостей між адвокатом Андрєєвим М. А. та його клієнтом щодо розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару, прийняття клієнтом наданих послуг, та як наслідок зумовлює неможливість надання судом оцінки розміру витрат заявника на правову допомогу адвоката згідно договору.

Крім того, відсутність договору не дозволяє суду встановити чи мало фактичне місце письмове укладення такого договору, на який наявне посилання у платіжній інструкції про сплату 8000,00 грн, а також не дає можливості встановити, з ким укладено вказаний договір, чи пов`язаний договір про надання правової допомоги з розглядом цієї судової справи. Таким чином відсутність самого договору про надання правничої допомоги позбавляє суд об`єктивної можливості надати оцінку у порядку, встановленому статтею 126 ГПК України.

Судом також взято до уваги, що в заяві заявник вказує, що за підготовку та подання до суду цієї заяви, кредитором понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн. В свою чергу у якості призначення платежу у платіжній інструкції про сплату 8000 грн від 20.05.2025 р. вказано: "за подання заяви про грошові вимоги згідно дог. № 190525 від 19.05.25". Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що в матеріалах справи відсутній опис фактично виконаних адвокатом робіт та (наданих послуг), їх вартості.

Таким чином, заявником не надано суду доказів, що дозволяють встановити у встановленому законом порядку, та доводять вартість наданих послуг згідно з умовами договору про надання правової допомоги, що входить до предмету доведення у справі, а також з ким та коли було укладено договір, його фактичне укладення, його предмет, порядок надання/прийняття послуг, та встановити, чи пов`язаний договір про надання правової допомоги з розглядом цієї судової справи.

Враховуючи викладене, керуючись нормами статей 26-27, 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", статей 126, 74, 75, 76, 78 ГПК України, частиною п`ятою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", враховуючи наведені вище висновки Верховного Суду, суд дійшов висновку про те, що вимоги заявника про визнання кредитором боржника в частині вимог з понесених витрат на професійну правничу допомогу не є належно документально доведеними, в зв`язку з чим відхиляються судом.

Також заявник просить суд визнати його грошові вимоги до боржника у сумі 4844,80 грн по сплаченому заявником судовому збору. На підтвердження вимог долучив платіжну інструкцію про сплату судового збору від 24.05.2025 р. (Т. 32, а.с. 6).

Дослідивши вказану вимогу судом встановлено наступне.

Заявником було сплачено 4844,80 грн судового збору за подання до суду заяви про грошові вимоги до боржника, що підтверджено зазначеною платіжною інструкцією від 24.05.2025 р. (Т. 32, а.с. 6).

Судом встановлено, що заява заявника надійшла до суду через систему "Електронний суд" в електронній формі, що підтверджено документально, в тому числі відміткою про таке на тексті заяви.

Відповідно до частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

Керуючись нормами статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", підпункту 10 пункту 2 частини 2 статті 4, частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" суд дійшов висновку про те, що оскільки заява заявником була подана через систему "Електронний суд" в електронній формі, - відповідно до частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за даних обставин підлягає застосуванню коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Відповідно, судовий збір підлягав сплаті у сумі 4844,80 грн. На підставі частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 4844,80 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів, а досліджувана вимога заявника підлягає визнанню.

Аргументи учасників справи судом ретельно вивчені та відхиляються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

Відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.

Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом. Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

На підставі викладеного, частин другої, четвертої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, з огляду на обґрунтованість визначених судом вимог, враховуючи що вимоги ОСОБА_12 заявлені у заяві, яка подана до суду відповідно до приписів частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, та не погашені боржником, суд дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_12 підлягають визнанню частково, зокрема, підлягає визнанню та включенню до реєстру вимог до боржника конкурсна заборгованість за попереднім договором від 02.06.2018 р. в сумі 457 702,40 грн з повернення суми авансу (основний борг), 46 217,07 грн 3% річних, вимоги другої черги. Витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 4844,80 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів. В іншій частині вимоги відхиляються судом.

Зважаючи на те, що вимоги ОСОБА_12 заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, його вимоги є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Розглянувши заяву ОСОБА_29 (надалі за текстом кредитор, заявник) про грошові вимоги кредитора до боржника від 07.07.2025 р. та матеріали справи, судом встановлено наступне.

До господарського суду через систему "Електронний суд" від ОСОБА_29 надійшла Заява про грошові вимоги кредитора до боржника від 07.07.2025 р. (Т. 34, а.с. 171-183), в якій вона просить суд визнати грошові вимоги кредитора ОСОБА_29 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 286 350,00 грн; грошові вимоги кредитора ОСОБА_29 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 286 350,00 грн включити до реєстру вимог кредиторів.

Судом встановлено, що заява ОСОБА_29 з вимогами до боржника від 07.07.2025 р. направлена до суду 07.07.2025 р., що підтверджено відміткою про формування заяви в системі "Електронний суд" на тексті заяви, квитанцією про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІТС № 3929153 (Т. 34, а.с. 171, 183), - тобто вимоги заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання приписами частини першої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства; відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства вимоги заявника підлягають розгляду судом.

Заявлені вимоги обґрунтовані укладеним 08.07.2017 р. між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_29 (покупець) попереднім договором купівлі-продажу квартири, посвідченим нотаріально, зареєстрованим за № 3757.

Заявник вказує, що згідно п. 1 Попереднього договору у строк до 31.08.2018 р. продавець зобов`язувався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_58 , та підключеному до центральних комунікацій, ціна продажу якої складала 286 350,00 грн (п. 3 попереднього договору). Згідно п. 4 попереднього договору, при укладанні цього договору на підтвердження намірів сторін заявник як покупець передав, а продавець прийняв кошти в розмірі 129 600,00 грн. Залишок суми у розмірі 86 766,00 грн покупець зобов`язувався сплатити до 31.08.2018 р., що і було зроблено та боржником не заперечується, як звказує заявник.

У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором (до 31.08.2018 р.), продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму в розмірі 286 350,00 грн.

Заявник вказує, що станом на дату звернення до суду основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначені п. 5 попереднього договору, не повернуті.

В зв`язку з наведеним, керуючись нормами статей 1, 39, 45, 2, 122 Кодексу України з процедур банкрутства заявник просить суд визнати його грошові вимоги до боржника у сумі 286 350,00 грн сплачених коштів (основного боргу). Заявник наголошує на тому, що попередній договір має ознаки розписки.

Від боржника, керуючого реструктуризацією результатів розгляду вимог заявника до боржника до суду не надійшло.

Розглянувши заяву ОСОБА_29 , дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, матеріали справи, судом встановлено наступне.

Правовідносини між заявником та боржником за попереднім договором підлягають регулюванню в першу чергу нормами частин першої статей 1 та 2 Кодексу України з процедур банкрутства, частин першої, другої статті 11, частини першої, другої статті 202 та статті 509, частини першої статті 526, статті 599, частини першої статті 525, статтею 610, частини першої статті 626, статті 627, статті 628, частини першої статті 629, 635 (у відповідній редакції) Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що 08.07.2017 р. між ОСОБА_102 , який діяв від імені ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на підставі довіреності, посвідченої Михальченко М. М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 10.03.2017 р. за реєстровим № 1143 (продавець) та ОСОБА_29 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_28 (покупець) було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири (надалі за текстом стосовно заяви ОСОБА_29 також "попередній договір").

Відповідно до пункту 1 вказаного договору, за цим договором у строк до 31.08.2018 р. продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_59 , загальною площею 24,9 кв.м., в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1002 га, кадастровий номер якої - :03:006:0020, що знаходиться в АДРЕСА_34 , у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором.

Вказана земельна ділянка, на якій попереднім договором обумовлено розташування квартири в житловому будинку, яку продавець зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу на узгоджених умовах, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. 07.03.2017 р. за реєстровим № 1059, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 07.03.2017 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 (відповідно до пункту 2 попереднього договору).

Згідно з пунктом 3 вказаного попереднього договору, сторони домовилися про такі умови основного договору, в тому числі: продавець зобов`язується збудувати на вищевказаній земельній ділянці житловий будинок до 31.08.2018 р., в якому буде розташовуватись вищезазначена квартира, яка згідно плану забудови земельної ділянки знаходиться на 2 поверсі; договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 31.08.2018 р.; ціна продажу 286 350,00 грн, що еквівалентно 11 047 доларів США.

Згідно з пунктом четвертим попереднього договору, при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передає, а продавець приймає передоплату у вигляді авансу в розмірі 129 600,00 грн, що еквівалентно 5 000 доларів США. Суму у розмірі 69 984,00 грн, що еквівалентно 2700 доларів США покупець зобов`язується сплатити до 10.01.2018 р. Залишок суми у розмірі 86 766,00 грн, що еквівалентно 3 347 доларів США покупець зобов`язується сплатити до 31.08.2018 р.

У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансових платежів.

Згідно з пунктами 7, 14 попереднього договору, проект цього договору, складений нотаріусом з урахуванням умов, які є обов`язковими для такого роду договорів, а також умов, визначених та узгоджених сторонами, прочитаний ними та схвалений. Зі змістом ст. ст. 526 та 635 ЦК України сторони ознайомлені, проект цього договору відповідає волевиявленню сторін і ними схвалений, нез`ясованих питань у них немає.

Зазначений вище попередній договір від 08.07.2017 р. підписаний ОСОБА_103 від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності та ОСОБА_29 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М. М., зареєстрований за № 3757, номер спеціального бланку нотаріального документа НМО 841247, що підтверджено документально (Т. 34, а.с. 174).

Повноваження ОСОБА_104 на укладення попереднього договору, отримання грошей підтверджено копією довіреності, посвідченої Михальченко М.М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області №1143 від 10.03.2017 (Справа-замінник, а.с. 372-373), яка чинна до 10.03.2022 р.

Отже, попереднім договором визначено термін побудови житлового будинку, в якому буде розташовуватись зазначена квартира: до 31.08.2018 р., термін передачі у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартири та для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, - не пізніше 31.08.2018 р.

Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Судом встановлено, що ОСОБА_29 при укладенні попереднього договору 08.07.2017 р. передала, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 129 600,00 грн, що еквівалентно 5 000 доларів США, про що прямо вказано у попередньому договорі (у пункті 4), та додатково підтверджено положеннями пунктів 7, 14 попереднього договору. Факт отримання уповноваженою особою боржника передоплати у вигляді авансу підтверджується підписами сторін на цьому договорі.

Таким чином належними доказами підтверджено факт одержання продавцем ОСОБА_1 (боржник) в особі представника від заявника на виконання попереднього договору грошових коштів у встановленому розмірі, що підтверджено п. 4 попереднього договору.

В свою чергу, ОСОБА_29 у заяві вказує, що "залишок суми у розмірі 86 766,00 грн покупець зобов`язувався сплатити до 31.08.2018 р., що і було зроблено та боржником не заперечується".

Відповідно до частин 1, 3 статті 74 ГПК України, обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно частини першої статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Детально дослідивши матеріали справи, включаючи долучені заявником на підтвердження заявлених вимог докази, судом встановлено, що жодних належних та допустимих доказів сплати заявником боржнику на виконання попереднього договору суми у розмірі 86 766,00 грн ОСОБА_29 суду не надано та за допомогою належних доказів не доведено. Від боржника результатів розгляду заяви ОСОБА_29 з вимогами до боржника до суду не надійшло. В зв`язку з наведеним, суд дійшов висновку про те, що заявником не доведено за допомогою належних та допустимих доказав обставину сплати боржнику на виконання попереднього договору 86 766,00 грн, а отже вимоги у цій частині є безпідставними.

Заявник вказує, що основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначені п. 5 попереднього договору, не повернуті.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Частина 1 статті 629 ЦК України, частина перша статті 525 ЦК України передбачають, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що основний договір, укладення якого обумовлено попереднім договором укладено не було, відповідно продаж обумовленої квартири, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири не відбулись в порушення умов пункту 1 попереднього договору. Докази повернення в порядку, встановленому п. 5 попереднього договору боржником заявнику отриманих за попереднім договором грошових коштів, суду не надано. Станом на поточну дату жодні зобов`язання продавцем відповідно до вказаного попереднього договору не виконані, доказів зворотного суду не надано. Боржником жодних доказів, що спростовують вимоги заявника суду не надано.

Керуючись частинами першою, другою статті 570 ЦК України, правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), судом встановлено, що станом на дату розгляду заяви заявника основний договір не укладено; сплачені заявником кошти згідно попереднього договору не є завдатком, та згідно частини другої статті 570 ЦК України є авансом, який підлягає поверненню покупцю відповідно до умов попереднього договору.

Відповідно до частини першої, другої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Детально дослідивши умови попереднього договору суд дійшов висновку, що з п. 5 попереднього договору, в разі відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором - до 31.08.2018 р. (п. 1 попереднього договору) та у інших випадках, визначених п. 5 попереднього договору, - слідує негайне виконання обов`язку з повернення продавцем покупцю одержаної суми авансових платежів.

На підставі наведеного, статі 253 ЦК України та пунктів 1, 3, 5 попереднього договору судом встановлено, що боржником прострочено виконання зобов`язання з передачі квартири, обумовленої попереднім договором у власність заявника з укладенням договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення. Так, останнім днем для укладання основного договору попереднім договором було обумовлено 31.08.2018 р. (п. 1 попереднього договору). Відповідно до частини першої статті 253 ЦК України, строк для повернення авансового платежу сплив 01.09.2018 р.; прострочення повернення авансового платежу розпочалось з 02.09.2018 р.

Таким чином в силу умов попереднього договору (пунктів 5, 1), частини 1 статті 629 ЦК України, частини першої статті 525, частини першої статті 526, частини першої статті 530 ЦК України у боржника як продавця виник обов`язок з повернення заявнику як покупцю авансового платежу за попереднім договором, що є грошовим зобов`язанням в розумінні статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства.

В свою чергу судом встановлено наступне.

Пункт 5 попереднього договору передбачає умову, згідно якої у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансових платежів, що відсилає тим самим до пункту 4 попереднього договору, яким встановлено сплату покупцем передоплати у вигляді авансу в розмірі "129 600,00 грн, що еквівалентно 5 000 доларів США" - тобто з прив`язкою до долара США". Отже, даними умовами попереднього договору (п.п. 5, 4) сторонами обумовлено за настання умов та в порядку, встановленому пунктом 5 попереднього договору повернення одержаних продавцем суми авансових платежів покупцю, - авансу, визначеного з прив`язкою до долара США.

За змістом статті 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Частинами першою, другою статті 533 ЦК України регламентовано, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Детально дослідивши вимоги заявника, матеріали справи, керуючись нормами частини першої статті 626, частини першої статті 509, частини першої статті 627, частини першої статті 526, частини першої, другої статті 192, статті 524, частини першої, другої статті 533 ЦК України, статті 99 Конституції України, частин першої, другої статті 192 ЦК України судом встановлено, що умовами попереднього договору (пунктами 3-5) сторонами був визначений грошовий еквівалент в іноземній валюті доларах США.

Судом встановлено, що спеціального порядку визначення суми, яка підлягає сплаті при поверненні продавцем суми авансу у гривнях, сторони в укладеному ними попередньому договорі не погодили.

В постанові від 05.12.2022 р. у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21) Верховний Суд підкреслив, за загальним правилом при наявності "валютного застереження", тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Верховний Суд в постанові від 11.09.2024 р. у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24) дійшов висновку про те, що одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами (п. 35).

Нормою частини другої статті 45 спеціального нормативно-правового акту з питань банкрутства - Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

У такому разі на підставі наведеного суд дійшов висновку про те, що до правовідносин за попереднім договором підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статей 524, частини другої 533 ЦК України, та сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням за п. 5 попереднього договору визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, - такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08.12.2022 р. у справі № 921/542/20 (п. 181).

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права (частина п`ята статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Детально дослідивши матеріали справи, характер правовідносин, що є предметом судового розгляду, суд дійшов висновку про те, що заявник на обґрунтування своїх вимог по попередньому договору (основний борг), послався не на ті норми права (ст. 625 ЦК України), що фактично регулюють правовідносини щодо визначення розміру основного боргу, який фактично включає втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції, що відновлюються еквівалентом іноземної валюти у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, в зв`язку з чим керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони"), правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові Великої від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) (пункти 80-86), у постанові від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц (Провадження N 14-20цс21), у постанові від 22.10.2024 р. у справі № 905/1571/23 (п. 49) суд дійшов висновку про те, що до правовідносин, що є предметом судового розгляду в межах заяви заявника підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статті 524, частини другої статті 533 ЦК України з урахуванням правових позицій Верховного Суду.

Наведене застосування судом принципу принципом jura novit curia відповідно до правової позиції Верховного Суду (постанова від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц) не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог; самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (що відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).

Заявником заявлено грошові вимоги з суми повернення сплаченого ним авансового платежу у сумі 286 350,00 грн.

Заява заявником була подана до суду 07.07.2025 р., що підтверджено документально (Т. 34, а.с. 171,183).

Станом на 07.07.2025 р. офіційний курс гривні щодо долара США, встановлений Національним банком України становив 41,7341 грн за 1 дол. США (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=07.07.2025&period=daily).

За перерахунками основного боргу, здійсненими судом відповідно до абзацу 4 частини 2 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства суд дійшов висновку про те, що розрахунок заявника по основному боргу не є вірним, сума коштів (авансових платежів), що підлягає поверненню заявнику за попереднім договором складає 208 670,50 грн (41,7341 грн х 5000 доларів США).

Здійснивши перерахунок основного боргу (сплаченого авансу), що підлягає поверненню заявнику боржником встановлено, що документально доведений основний борг становить 208 670,50 грн, вимоги заявника у цій частині є доведеним та підлягають визнанню судом. В іншій частині вимоги заявника є не доведеними за допомогою належних та допустимих доказів, в зв`язку з чим відхиляються судом (у сумі 77 679,50).

Правова позиція суду щодо застосування судом принципу jura novit curia аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_4 .

В зв`язку з наведеним, вимоги заявника з визнання заявлених вимог у заявлений заявником спосіб відхиляються судом в зв`язку із застосуванням судом принципу jura novit curia ("суд знає закони") при визначенні основного боргу.

Боржником жодних доказів, що спростовують вимоги заявника суду не надано.

Аргументи учасників справи судом ретельно вивчені та відхиляються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

Судом встановлено, що заявником було сплачено 6056,00 грн судового збору за подання до суду заяви про грошові вимоги до боржника, що підтверджено квитанцією від 07.07.2025 р. (Т. 34, а.с. 173).

Заява заявника надійшла до господарського суду через систему "Електронний суд", що підтверджено документально (Т. 34, а.с. 171).

Керуючись нормами статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", підпункту 2 пункту 21 частини 2 статті 4, частиною третьою статті 4 Закону України "Про судовий збір" суд дійшов висновку про те, що оскільки заява заявником була подана через систему "Електронний суд" в електронній формі, - відповідно до частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за даних обставин підлягає застосуванню коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору, відповідно, судовий збір підлягав сплаті у сумі 4844,80 грн. На підставі частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 4844,80 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.

Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом. Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

На підставі викладеного, частин другої, четвертої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, з огляду на обґрунтованість визначених судом вимог, враховуючи що вимоги ОСОБА_29 заявлені у заяві, яка подана до суду відповідно до приписів частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, та не погашені боржником, суд дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_29 підлягають визнанню частково, зокрема, підлягає визнанню та включенню до реєстру вимог до боржника конкурсна заборгованість за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 08.07.2017 р. в сумі 208 670,50 грн основного боргу з повернення сплаченого авансового платежу. В іншій частині вимоги відхиляються судом. Витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 4844,80 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Зважаючи на те, що вимоги ОСОБА_29 заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, її вимоги є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Розглянувши заяву ОСОБА_17 (надалі за текстом кредитор, заявник) про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 12.05.2025 р. та матеріали справи, судом встановлено наступне.

12.05.2025 р. до господарського суду через систему "Електронний суд" від ОСОБА_17 надійшла Заява про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 12.05.2025 р. (Справа-замінник, а.с. 246-259), в якій вона просить суд визнати грошові вимоги кредитора ОСОБА_17 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 1 235 598,15 грн; грошові вимоги кредитора ОСОБА_17 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 1 235 598,15 грн включити до реєстру вимог кредиторів.

Судом встановлено, що заява ОСОБА_17 з вимогами до боржника від 12.05.2025 р. направлена до суду 12.05.2025 р., що підтверджено відміткою про формування заяви в системі "Електронний суд" на тексті заяви, а також квитанцією про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІТС № 3419987 (Справа-замінник, а.с. 246, 259), - тобто вимоги заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання приписами частини першої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства; відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства вимоги заявниці підлягають розгляду судом.

Заявлені вимоги обґрунтовані укладеним 05.03.2019 р. між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_17 (покупець) попереднім договором купівлі-продажу квартири.

Заявник вказує, що згідно п. 1 Попереднього договору у строк до 30.05.2019 р. продавець зобов`язувався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_60 , та підключеному до центральних комунікацій (водопостачання, водовідведення та електропостачання), ціна продажу якої складала 714 175,00 грн (згідно п. 3 попереднього договору). Згідно п. 4 попереднього договору, при укладанні цього договору на підтвердження намірів сторін заявниця як покупець передала, а продавець прийняв кошти в розмірі 714 175,00 грн. У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором (до 01.06.2019 р.), продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму в розмірі 714 175,00 грн.

Заявниця вказує, що станом на дату звернення до суду основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначені п. 5 попереднього договору, не повернуті.

В зв`язку з наведеним, керуючись нормами статей 1, 39, 45, 2, 122 Кодексу України з процедур банкрутства заявниця просить суд визнати її грошові вимоги до боржника у сумі 714 175,00 грн основного боргу. Крім того, на підставі статті 625 ЦК України у зв`язку з простроченням боржником грошового зобов`язання заявниця просить суд визнати її грошові вимоги до боржника: нараховані за період з 01.06.2019 р. (як дати виникнення боргових зобов`язань ОСОБА_1 ) по 14.02.2024 р. (момент відкриття провадження у справі про неплатоспроможність) збитки від інфляції у сумі 415 360,70 грн та 3% річних у сумі 106 062,45 грн за аналогічний період.

У заяві керуючого реструктуризацією Приходька Д. В. (обґрунтовані відомості щодо розгляду заяв кредиторів з грошовими вимогами до боржника) від 16.05.2025 р. б/№ (Справа-замінник, а.с. 329) останній повідомляє суд про те, що вважає за можливе у разі прийняття судом рішення про визнання грошових вимог ОСОБА_17 на підставі попереднього договору не посвідченого нотаріусом до реєстру вимог кредиторів можуть бути включені грошові вимоги ОСОБА_17 у сумі 1 128 983,49 грн, яка складається з 714 175,00 грн сплаченого авансу, 315 665,35 грн інфляційних втрат, 99 143,14 грн 3% річних, до другої черги.

Від боржника результатів розгляду вимог заявниці до суду не надійшло.

Розглянувши заяву ОСОБА_17 , дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, матеріали справи, судом встановлено наступне.

Так, судом встановлено, що 05.03.2019 р. між ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 (продавець) та ОСОБА_17 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_29 (покупець) було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири (надалі за текстом стосовно заяви ОСОБА_17 також "попередній договір").

Відповідно до пункту 1 вказаного договору, за цим договором у строк до 30.05.2019 р. продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти квартиру АДРЕСА_61 , загальною площею 58,3 кв.м., в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1002 га, кадастровий номер якої - :03:006:0020, що знаходиться в АДРЕСА_25 , підключеному до центральних комунікацій (газопостачання, водопостачання та водовідведення, електроенергії), у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором.

Вказана земельна ділянка, на якій попереднім договором обумовлено розташування квартири в житловому будинку, яку продавець зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу на узгоджених умовах, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М. М. 07.03.2017 р. за реєстровим № 1059, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 07.03.2017 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 (відповідно до пункту 2 попереднього договору).

Згідно з пунктом 3 вказаного попереднього договору, сторони домовилися про такі умови основного договору, в тому числі: продавець зобов`язується збудувати на вищевказаній земельній ділянці житловий будинок до 30.05.2019 р., в якому буде розташовуватись вищезазначена квартира, яка згідно плану забудови земельної ділянки знаходиться на 10 поверсі; договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 30.05.2019 р.; ціна продажу 714 175,00 грн, що еквівалент 26 450 долара США.

Згідно з пунктом четвертим попереднього договору, при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв суму в розмірі 714 175,00 грн, що еквівалент 26 450 доларів США.

У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму в розмірі 714 175,00 грн, що еквівалент 26 450 долара США протягом одного місяця.

Згідно з пунктами 7, 8, 10 попереднього договору, сторони вважають, що між ними досягнуто згоди щодо всіх істотних умов основного договору. Ці умови можуть бути змінені лише за взаємною згодою сторін. Цей договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами. Зміни та доповнення до цього договору, а також його розірвання оформляється у вигляді окремого договору.

Зазначений вище попередній договір від 05.03.2019 р. підписаний ОСОБА_1 та ОСОБА_17 , що підтверджено документально (Справа-замінник, а.с. 251-250).

Частинами 1, 2, 3 статті 635 Цивільного кодексу України (в ред. від 04.02.2019 р., чинної станом на 05.03.2019 р.) встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Статтею 205 ЦК України "Форма правочину. Способи волевиявлення" регламентовано форми правочинів.

Так, частинами 1, 2 зазначеної статтею встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

В свою чергу частиною першою статті 209 ЦК України "Нотаріальне посвідчення правочину" встановлено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Таким чином нотаріальне посвідчення правочинів у випадках встановлених законом є додатковою вимогою, проте не є формою правочинів.

Як встановлено судом, частиною першою статті 635 ЦК України встановлено вимогу укладення попереднього договору за формою, встановленою для основного договору, та дана норма не містить вимоги наслідування попереднім договором нотаріального засвідчення, якщо така вимога встановлена для основного договору.

Частиною першою статті 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Судом встановлено, що попередній договір укладений у письмовій формі. Вимоги з нотаріального посвідчення попереднього договору законом не встановлено.

Дослідивши зміст попереднього договору судом встановлено, що домовленості про нотаріальне посвідчення попереднього договору останнім не встановлювались.

Таким чином укладений попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири від 05.03.2019 р. відповідає за формою вимогам статті 635 ЦК України, яка в свою чергу не містить вимог наслідування попереднім договором нотаріального посвідчення, якщо така вимога встановлена для основного договору, яке (нотаріальне посвідчення) не є формою правочину, а отже, даний попередній договір від 05.03.2019 р. відповідає вимогам законодавства за укладеною формою.

Правовідносини між заявником та боржником за попереднім договором підлягають регулюванню в першу чергу нормами частин першої статей 1 та 2 Кодексу України з процедур банкрутства, частин першої, другої статті 11, частини першої, другої статті 202 та статті 509, частини першої статті 526, статті 599, частини першої статті 525, статтею 610, частини першої статті 626, статті 627, статті 628, частини першої статті 629, 635 (у відповідній редакції) Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що попереднім договором визначено термін побудови житлового будинку, в якому буде розташовуватись зазначена квартира: до 30.05.2019 р., термін передачі у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартири та для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, - не пізніше 30.05.2019 р.

Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Судом встановлено, що ОСОБА_17 05.03.2019 р. як покупець при укладенні попереднього договору передала, а продавець ОСОБА_1 прийняла від покупця суму в розмірі 714 175,00 грн, що еквівалент 26 450 доларів США, про що прямо вказано у попередньому договорі (у пункті 4). Факт отримання уповноваженою ОСОБА_1 вказаних коштів від заявниці підтверджується підписами сторін на цьому договорі.

Таким чином належними доказами підтверджено факт одержання продавцем ОСОБА_1 (боржник) від заявниці на виконання попереднього договору грошових коштів у встановленому судом розмірі, що підтверджено п. 4 попереднього договору.

Заявник вказує, що основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначений п. 5 попереднього договору, не повернуті.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Частина 1 статті 629 ЦК України, частина перша статті 525 ЦК України передбачають, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що основний договір, укладення якого обумовлено попереднім договором укладено не було, відповідно продаж обумовленої квартири, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири не відбулись в порушення умов пункту 1 попереднього договору. Докази повернення в порядку, встановленому п. 5 попереднього договору боржником заявнику отриманих за попереднім договором грошових коштів, суду не надано. Станом на поточну дату жодні зобов`язання продавцем відповідно до вказаного попереднього договору не виконані, доказів зворотного суду не надано.

Керуючись частинами першою, другою статті 570 ЦК України, правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), судом встановлено, що станом на дату розгляду заяви заявника основний договір не укладено; сплачені заявником кошти згідно попереднього договору не є завдатком, та згідно частини другої статті 570 ЦК України є авансом, який підлягає поверненню покупцю відповідно до умов попереднього договору.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

На підставі наведеного, статей 253, 254 ЦК України та пунктів 5, 1, 3 попереднього договору судом встановлено, що боржником прострочено виконання зобов`язання з передачі квартири, обумовленої попереднім договором у власність заявниці з укладенням договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення. Так, останнім днем для укладання основного договору попереднім договором було обумовлено 30.05.2019 р. (п. 1 попереднього договору). Відповідно до частини першої статті 253 ЦК України, перебіг місячного строку для повернення суми авансу розпочався з наступного для після граничної дати для укладення основного договору, - з 31.05.2019 р. Відповідно до частини третьої статті 254 ЦК України, строк визначений місяцями спливає у відповідне число останнього місяця строку, однак якщо закінчення строку, визначеного місяцем, припадає на такий місяць, в якому немає відповідного числа, строк спливає в останній день цього місяця 30.06.2019 р.; проте оскільки 30.06.2019 р. є неділею, вихідним днем, відповідно до частини п`ятої статті 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, - 01.07.2019 р.; прострочення повернення суми авансу розпочалось з 02.07.2019 р.

Таким чином в силу умов попереднього договору (пункту 5), частини 1 статті 629 ЦК України, частини першої статті 525, частини першої статті 526, частини першої статті 530 ЦК України у боржника як продавця виник обов`язок з повернення заявнику як покупцю суми авансу за попереднім договором, що є грошовим зобов`язанням в розумінні статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства.

В свою чергу, визначаючи суму основного боргу за попереднім договором судом встановлено, що у пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму в розмірі 714 175,00 грн, що еквівалент 26 450 доларів США протягом одного місяця.

За змістом статті 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Частинами першою, другою статті 533 ЦК України регламентовано, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Детально дослідивши вимоги заявника, матеріали справи, керуючись нормами частини першої статті 626, частини першої статті 509, частини першої статті 627, частини першої статті 526, частини першої, другої статті 192, статті 524, частини першої, другої статті 533 ЦК України, статті 99 Конституції України, частин першої, другої статті 192 ЦК України судом встановлено, що умовами попереднього договору (пунктами 3-5) сторонами був визначений грошовий еквівалент в іноземній валюті доларах США.

Судом встановлено, що спеціального порядку визначення суми, яка підлягає сплаті при поверненні продавцем суми авансу у гривнях, сторони в укладеному ними попередньому договорі не погодили.

Верховний Суд в постанові від 11.09.2024 р. у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24) дійшов висновку про те, що одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами (п. 35).

Нормою частини другої статті 45 спеціального нормативно-правового акту з питань банкрутства - Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

У такому разі на підставі наведеного суд дійшов висновку про те, що до правовідносин за попереднім договором підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, та сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням за п. 5 попереднього договору визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Крім повернення основного боргу, заявник на підставі частини другої статті 625 ЦК України просить суд визнати його грошові вимоги кредитора до боржника з інфляційних втрат та 3% річних.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, якою обґрунтовані вимоги заявника, - боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, - такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08.12.2022 р. у справі № 921/542/20 (п. 181).

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права (частина п`ята статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Детально дослідивши матеріали справи, характер правовідносин, що є предметом судового розгляду, суд дійшов висновку про те, що заявник на обґрунтування своїх вимог по попередньому договору послався не на ті норми права (ст. 625 ЦК України), що фактично регулюють спірні правовідносини щодо визначення розміру основного боргу та втрат від знецінення національної валюти внаслідок інфляції, що відновлюються еквівалентом іноземної валюти у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, в зв`язку з чим керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони"), правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові Великої від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) (пункти 80-86), у постанові від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц (Провадження N 14-20цс21), у постанові від 22.10.2024 р. у справі № 905/1571/23 (п. 49) суд дійшов висновку про те, що до правовідносин, що є предметом судового розгляду в межах заяви заявника підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статті 524, частини другої статті 533 ЦК України з урахуванням правових позицій Верховного Суду.

В зв`язку з наведеним оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, суд розглядає заявлені вимоги про визнання кредитором боржника по основному боргу та інфляційним втратам через застосування еквівалента іноземної валюти відповідно до умов попереднього договору та законодавства України в межах заявлених вимог по основному боргу та інфляційним втратам.

Наведене застосування судом принципу принципом jura novit curia відповідно до правової позиції Верховного Суду (постанова від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц) не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог; самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (що відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).

Щодо нарахування 3% річних, заявлених на підставі частини другої статті 625 ЦК України, судом встановлено, що оскільки спеціальною нормою Кодексу України з процедур банкрутства - частиною другою статті 45 визначено, що якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника, а зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, - три проценти річних від простроченої суми визначається від суми боргу, визначеного в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Заявником заявлено грошові вимоги з суми повернення сплачених коштів авансу у сумі 714 175,00 грн, по збиткам від інфляції у сумі 415 360,70 грн, що разом становить 1 129 535,70 грн.

Заява заявником була подана до суду 12.05.2025 р., що підтверджено документально (Справа-замінник, а.с. 246, 259).

Станом на 12.05.2025 р. офіційний курс гривні щодо долара США, встановлений Національним банком України становив 41,5470 грн за 1 дол. США (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=12.05.2025&period=daily).

За перерахунками основного боргу, здійсненими судом відповідно до абзацу 4 частини 2 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства суд дійшов висновку про те, що розрахунок заявника по основному боргу не є вірним, сума коштів, що підлягає поверненню заявнику за попереднім договором складає 1 098 918,15 грн (41,5470 грн х 26 450 доларів США).

Таким чином здійснивши перерахунок основного боргу з повернення суми авансу судом встановлено, що сума основного боргу з повернення суми авансу становить 1 098 918,15 грн, які є обґрунтованими вимогами заявника, в іншій частині вимоги з основного боргу у сумі 30 617,55 грн є безпідставними, в зв`язку з чим відхиляються судом.

Крім того заявником заявлені вимоги з 3% річних за період 01.06.2019 р. (як дати виникнення боргових зобов`язань боржника) по 14.02.2024 р. (дату відкриття провадження у справі про неплатоспроможність) у сумі 106 062,45 грн. Судом встановлено, що період, за який заявлено заявником вимоги з 3% річних до боржника наведений у заяві (з 01.06.2019 р. 14.02.2024 р.) не відповідає фактичному періоду, за який заявник нарахував свої вимоги (05.03.2019 р.) у заявленій сумі. Так, відповідно до долучених до заяви деталізованих розрахунків, заявлена сума вимог по 3% річних у сумі 106 062,45 грн фактично нарахована за період з 05.03.2019 р. по 14.02.2024 р. (Справа-замінник, а.с. 256/2).

На підставі викладеного, керуючись положеннями пунктів 1, 3, 5 попереднього договору, частиною першою статті 253, частинами третьою, п`ятою статті 254 ЦК України вимоги заявника по 3% річних за період з 05.03.2019 р. по 01.07.2019 р. у сумі 6 985,22 грн відхиляються судом, оскільки заявником визначено дату, з якої розпочалось прострочення повернення суми авансу без врахування положень пунктів 5 (яким встановлено місячний строк для повернення отриманої суми авансу "у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором … " (п. 1)), 1, 3 попереднього договору, статей 253, 254 ЦК України, відповідно до яких прострочення повернення боржником суми авансу розпочалось з 02.07.2019 р. та вимоги у цій частині є безпідставними.

Відповідно до частини першої статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Здійснивши перерахунок 3% річних за період з 02.07.2019 р. по 14.02.2024 р. на прострочену суму встановлену судом (1 098 918,15 грн) встановлено, що розрахунок заявника є невірним, 3% річних за вказаний період становлять більшу суму (152 452,50 грн) ніж заявлено заявником, а відтак, з урахуванням приписів статті 14 ГПК України суд визнає грошові вимоги заявника до боржника з 3% річних у межах заявлених вимог за даний період у сумі 99 077,23 грн.

Правова позиція суду щодо застосування судом принципу jura novit curia аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_4 , а щодо та методики розрахунків аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_22 .

Таким чином суд реалізувавши принцип jura novit curia ("суд знає закони") надав правову кваліфікацію вимогам заявника відповідно до їх змісту. Заявлені вимоги в частині інфляційних втрат підлягають відхиленню як помилково сформульовані, натомість судом застосовано правильну кваліфікацію, та визначаючи суму основного боргу визнано курсову різницю відповідно до принципу jura novit curia ("суд знає закони").

Боржником жодних доказів, що спростовують вимоги заявника суду не надано.

Аргументи учасників справи судом ретельно вивчені та відхиляються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

Судом встановлено, що заявником було сплачено 6056,00 грн судового збору за подання до суду заяви про грошові вимоги до боржника, що підтверджено квитанцією від 03.05.2025 р. (Справа-замінник, а.с. 249).

Заява заявника надійшла до суду через систему "Електронний суд" в електронній формі, що підтверджено документально, в тому числі відміткою про таке на тексті заяви (Справа-замінник, а.с. 246).

Відповідно до частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

На підставі статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", підпункту 10 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" суд дійшов висновку про те, що оскільки заява заявником була подана через систему "Електронний суд" в електронній формі, відповідно до частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за даних обставин підлягає застосуванню коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Відповідно, судовий збір підлягав сплаті у сумі 4844,80 грн.

На підставі частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 4844,80 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.

Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом. Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

На підставі викладеного, частин другої, четвертої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, з огляду на обґрунтованість визначених судом вимог, враховуючи що вимоги ОСОБА_17 заявлені у заяві, яка подана до суду відповідно до приписів частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, та не погашені боржником, суд дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_17 підлягають визнанню частково, зокрема, підлягає визнанню та включенню до реєстру вимог до боржника конкурсна заборгованість за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 05.03.2019 р. в сумі 1 098 918,15 грн з повернення суми авансу (основний борг), 3% річних у сумі 99 077,23 грн, вимоги другої черги. В іншій частині вимоги відхиляються судом. Витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 4844,80 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Зважаючи на те, що вимоги ОСОБА_17 заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, її вимоги є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Розглянувши заяву ОСОБА_20 (надалі за текстом кредитор, заявник) про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 14.05.2025 р. та матеріали справи, судом встановлено наступне.

25.05.2025 р. до господарського суду через канцелярію суду засобами поштового зв`язку від ОСОБА_20 надійшла Заява про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 14.05.2025 р. (Справа-замінник, а.с. 291-307), в якій він просить суд визнати грошові вимоги кредитора ОСОБА_20 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 714 811,42 грн; грошові вимоги кредитора ОСОБА_20 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 714 811,42 грн включити до реєстру вимог кредиторів.

Судом встановлено, що заява ОСОБА_20 з вимогами до боржника від 14.05.2025 р. направлена до суду 14.05.2025 р., що підтверджено описом вкладення поштового відправлення, який надійшов до суду у конверті разом з заявою заявника, скріпленим штампом Укрпошти, датованим 14.05.2025 р. та маркуванням Укрпошти на зазначеному конверті про прийняття до відправлення, датоване 14.05.2025 р. (Справа-замінник, а.с. 306, 307), - тобто вимоги заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання приписами частини першої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства; відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства вимоги заявника підлягають розгляду судом.

Заявлені вимоги обґрунтовані укладеним 18.09.2018 р. між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_20 (покупець) попереднім договором купівлі-продажу квартири, посвідченим нотаріально, зареєстрованим за № 3027.

Заявник вказує, що згідно п. 1 Попереднього договору у строк до 30.12.2018 р. продавець зобов`язувався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_62 , підключеному до центральних комунікацій, ціна продажу якої складала 406 435,00 грн (п. 3 попереднього договору). Згідно п. 4 попереднього договору, при укладанні цього договору на підтвердження намірів сторін заявник як покупець передав, а продавець прийняв кошти в розмірі 406 335,00 грн. У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором (до 30.12.2018 р.), продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму в розмірі 406 335,00 грн протягом одного місяця з дня настання вказаних обставин.

Заявник вказує, що станом на дату звернення до суду основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначені п. 5 попереднього договору, не повернуті.

В зв`язку з наведеним, керуючись нормами статей 1, 39, 45, 2, 122 Кодексу України з процедур банкрутства заявник просить суд визнати його грошові вимоги до боржника у сумі 406 335,00 грн основного боргу. Крім того, на підставі статті 625 ЦК України заявник просить суд визнати його грошові вимоги за невиконаними зобов`язаннями згідно попереднього договору за період з 31.12.2018 р. по 14.02.2024 р., - збитки від інфляції у сумі 245 994,45 грн та 3% річних у сумі 62 482,42 грн.

Від боржника, керуючого реструктуризацією результатів розгляду вимог заявника до боржника до суду не надійшло.

Розглянувши заяву ОСОБА_20 , дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, матеріали справи, судом встановлено наступне.

Правовідносини між заявником та боржником за попереднім договором підлягають регулюванню в першу чергу нормами частин першої статей 1 та 2 Кодексу України з процедур банкрутства, частин першої, другої статті 11, частини першої, другої статті 202 та статті 509, частини першої статті 526, статті 599, частини першої статті 525, статтею 610, частини першої статті 626, статті 627, статті 628, частини першої статті 629, 635 (у відповідній редакції) Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що 18.09.2018 р. між ОСОБА_102 , який діяв від імені ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на підставі довіреності, посвідченої Михальченко М. М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 10.03.2017 р. за реєстровим № 1143 (продавець) та ОСОБА_20 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_30 (покупець) було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири (надалі за текстом стосовно заяви Полянецького О. С. також "попередній договір").

Відповідно до пункту 1 вказаного договору, за цим договором у строк до 30.12.2018 р. продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_63 , збудованому на земельній ділянці площею 0,1009 га, кадастровий номер якої - :03:006:0021, що знаходиться в АДРЕСА_3 , та підключеному до центральних комунікацій (водопостачання, водовідведення, газопостачання та електроенергія), у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором.

Вказана земельна ділянка, на якій попереднім договором обумовлено розташування квартири в житловому будинку, яку продавець зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу на узгоджених умовах, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. 07.03.2017 р. за реєстровим № 1063, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 07.03.2017 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 (відповідно до пункту 2 попереднього договору).

Згідно з пунктом 3 вказаного попереднього договору, сторони домовилися про такі умови основного договору, в тому числі: продавець зобов`язується збудувати на вищевказаній земельній ділянці житловий будинок до кінця четвертого кварталу 2018 р., в якому буде розташовуватись вищезазначена квартира, яка згідно плану забудови земельної ділянки знаходиться на 2 поверсі; договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 30.12.2018 р.; ціна продажу 406 435,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 14 500,00 доларів США.

Згідно з пунктом четвертим попереднього договору, при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 406 435,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 14 496,00 доларів США. Залишок суми у розмірі 100,00 грн зобов`язується сплатити до 30.12.2018 р.

У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу у розмірі 406 335,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 14 496,00 доларів США протягом одного місяця.

Згідно з пунктами 7, 14 попереднього договору, проект цього договору, складений нотаріусом з урахуванням умов, які є обов`язковими для такого роду договорів, а також умов, визначених та узгоджених сторонами, прочитаний ними та схвалений. Зі змістом ст. ст. 526 та 635 ЦК України сторони ознайомлені, проект цього договору відповідає волевиявленню сторін і ними схвалений, нез`ясованих питань у них немає.

Зазначений вище попередній договір від 18.09.2018 р. підписаний ОСОБА_133 від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності та заявником, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М. М., зареєстрований за № 3027, номер спеціального бланку нотаріального документа ННК 824643, що підтверджено документально (Справа-замінник, а.с. 295-296).

Повноваження ОСОБА_104 на укладення попереднього договору, отримання грошей підтверджено копією довіреності, посвідченої Михальченко М. М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області № 1143 від 10.03.2017 (Справа-замінник, а.с. 372-373), яка чинна до 10.03.2022 р.

Отже, попереднім договором визначено термін побудови житлового будинку, в якому буде розташовуватись зазначена квартира: до четвертого кварталу 2018 р., термін передачі у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартири та для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, - не пізніше 30.12.2018 р.

Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Судом встановлено, що ОСОБА_20 при укладенні попереднього договору 18.09.2018 р. як покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 406 335,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 14 496,00 доларів США, про що прямо вказано у попередньому договорі (у пункті 4), та додатково підтверджено положеннями пунктів 7, 14 попереднього договору. Факт отримання уповноваженою особою боржника суми авансу підтверджується підписами сторін на цьому договорі.

Таким чином належними доказами підтверджено факт одержання продавцем ОСОБА_1 (боржник) в особі представника від заявника на виконання попереднього договору грошових коштів у встановленому розмірі, що підтверджено п. 4 попереднього договору.

Заявник вказує, що основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначений п. 5 попереднього договору, не повернуті.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Частина 1 статті 629 ЦК України, частина перша статті 525 ЦК України передбачають, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що основний договір, укладення якого обумовлено попереднім договором укладено не було, відповідно продаж обумовленої квартири, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири не відбулись в порушення умов пункту 1 попереднього договору. Докази повернення в порядку, встановленому п. 5 попереднього договору боржником заявнику отриманих за попереднім договором грошових коштів, суду не надано. Станом на поточну дату жодні зобов`язання продавцем відповідно до вказаного попереднього договору не виконані, доказів зворотного суду не надано.

Керуючись частинами першою, другою статті 570 ЦК України, правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), судом встановлено, що станом на дату розгляду заяви заявника основний договір не укладено; сплачені заявником кошти згідно попереднього договору не є завдатком, та згідно частини другої статті 570 ЦК України є авансом, який підлягає поверненню покупцю відповідно до умов попереднього договору.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

На підставі наведеного, статей 253, 254 ЦК України та пунктів 1, 3, 5 попереднього договору судом встановлено, що боржником прострочено виконання зобов`язання з передачі квартири, обумовленої попереднім договором у власність заявника з укладенням договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення. Так, останнім днем для укладання основного договору попереднім договором було обумовлено 30.12.2018 р. (п. 1 попереднього договору). Оскільки 30.12.2018 р. було неділею, вихідним днем, відповідно до норми частини п`ятої статті 254 ЦК України (якщо останній день строку припадає на вихідний день, днем закінчення строку є перший за ним робочий день), останнім днем укладення основного договору було 31.12.2018 р. Відповідно до частини першої статті 253 ЦК України, перебіг місячного строку для повернення суми авансу розпочався з 01.01.2019 р. Відповідно до частини третьої статті 254 ЦК України, строк визначений місяцями спливає у відповідне число останнього місяця строку, - 01.02.2019 р.; прострочення повернення суми авансу розпочалось з 02.02.2019 р.

Таким чином в силу умов попереднього договору (пункту 5), частини 1 статті 629 ЦК України, частини першої статті 525, частини першої статті 526, частини першої статті 530 ЦК України у боржника як продавця виник обов`язок з повернення заявнику як покупцю суми авансу за попереднім договором, що є грошовим зобов`язанням в розумінні статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства.

В свою чергу судом встановлено наступне.

Як встановлено судом у пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу у розмірі 406 335,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 14 496,00 доларів США протягом одного місяця.

За змістом статті 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Частинами першою, другою статті 533 ЦК України регламентовано, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Детально дослідивши вимоги заявника, матеріали справи, керуючись нормами частини першої статті 626, частини першої статті 509, частини першої статті 627, частини першої статті 526, частини першої, другої статті 192, статті 524, частини першої, другої статті 533 ЦК України, статті 99 Конституції України, частин першої, другої статті 192 ЦК України судом встановлено, що умовами попереднього договору (пунктами 3-5) сторонами був визначений грошовий еквівалент в іноземній валюті доларах США.

Судом встановлено, що спеціального порядку визначення суми авансу у гривнях, яка підлягає поверненню продавцем покупцю, сторони в укладеному ними попередньому договорі не погодили.

В постанові від 05.12.2022 р. у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21) Верховний Суд підкреслив, за загальним правилом при наявності "валютного застереження", тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Верховний Суд в постанові від 11.09.2024 р. у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24) дійшов висновку про те, що одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами (п. 35).

Нормою частини другої статті 45 спеціального нормативно-правового акту з питань банкрутства - Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

У такому разі на підставі наведеного суд дійшов висновку про те, що до правовідносин за попереднім договором підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статей 524, частини другої 533 ЦК України, та сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням за п. 5 попереднього договору визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Крім повернення основного боргу, заявник на підставі частини другої статті 625 ЦК України просить суд визнати його кредитором боржника з інфляційних втрат та 3% річних.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, якою обґрунтовані вимоги заявника, - боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, - такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08.12.2022 р. у справі № 921/542/20 (п. 181).

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права (частина п`ята статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Детально дослідивши матеріали справи, характер правовідносин, що є предметом судового розгляду, суд дійшов висновку про те, що заявник на обґрунтування своїх вимог по попередньому договору, послався не ті норми права (ст. 625 ЦК України), що фактично регулюють спірні правовідносини щодо визначення розміру основного боргу та втрат від знецінення національної валюти внаслідок інфляції, що відновлюються еквівалентом іноземної валюти у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, в зв`язку з чим керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони"), правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові Великої від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) (пункти 80-86), у постанові від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц (Провадження N 14-20цс21), у постанові від 22.10.2024 р. у справі № 905/1571/23 (п. 49) суд дійшов висновку про те, що до правовідносин, що є предметом судового розгляду в межах заяви заявника підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статті 524, частини другої статті 533 ЦК України з урахуванням правових позицій Верховного Суду.

В зв`язку з наведеним оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, суд розглядає заявлені вимоги про визнання кредитором боржника по основному боргу та інфляційним втратам через застосування еквівалента іноземної валюти відповідно до умов попереднього договору та законодавства України в межах заявлених вимог по основному боргу та інфляційним втратам.

Наведене застосування судом принципу принципом jura novit curia відповідно до правової позиції Верховного Суду (постанова від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц) не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог; самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (що відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).

Щодо нарахування 3% річних, заявлених на підставі частини другої статті 625 ЦК України, судом встановлено, що оскільки спеціальною нормою Кодексу України з процедур банкрутства - частиною другою статті 45 визначено, що якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника, а зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, - три проценти річних від простроченої суми визначається від суми боргу, визначеного в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Заявником заявлено грошові вимоги з суми повернення сплаченого ним авансу у сумі 406 335,00 грн, по інфляційним втратам - у сумі 245 994,45 грн, що разом становить 652 329,45 грн.

Заява заявником була подана до суду 14.05.2025 р., що підтверджено документально (Справа-замінник, а.с. 307).

Станом на 14.05.2025 р. офіційний курс гривні щодо долара США, встановлений Національним банком України становив 41,5004 грн за 1 дол. США (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=14.05.2025&period=daily).

За перерахунками основного боргу, здійсненими судом відповідно до абзацу 4 частини 2 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства суд дійшов висновку про те, що розрахунок заявника по основному боргу не є вірним, сума коштів, що підлягає поверненню заявнику за попереднім договором складає 601 589,80 грн (41,5004 грн х 14 496 доларів США).

Таким чином здійснивши перерахунок основного боргу з повернення суми авансу судом встановлено, що сума основного боргу з повернення суми авансу становить 601 589,80 грн, які є обґрунтованими вимогами, в іншій частині вимоги у сумі 50 739,65 грн є безпідставними, в зв`язку з чим відхиляються судом.

Крім того заявником заявлені вимоги з 3% річних за період 31.12.2018 р. по 14.02.2024 р. у сумі 62 482,42 грн.

На підставі викладеного, керуючись положеннями пунктів 1, 3, 5 попереднього договору, частиною першою статті 253, частинами третьою, п`ятою статті 254 ЦК України, вимоги заявника по 3% річних за період з 31.12.2018 р. по 01.02.2019 р. у сумі 1 102,11 грн відхиляються судом, оскільки заявником визначено дату, з якої розпочалось прострочення повернення суми авансу без врахування положень статей 253, 254 ЦК України, пунктів 5 (яким сторонами узгоджено одномісячний строк для повернення коштів), 1, 3 попереднього договору, відповідно до яких прострочення повернення суми авансу розпочалась з 02.02.2019 р.

Здійснивши перерахунок 3% річних за період з 02.02.2019 р. по 14.02.2024 р. на прострочену суму встановлену судом (601589,80 грн) встановлено, що розрахунок заявника не є вірним, 3% річних за вказаний період становить більшу суму ніж заявлено заявником (90 875,19 грн) ніж заявлено заявником, а відтак, з урахуванням приписів статті 14 ГПК України суд визнає грошові вимоги заявника до боржника по 3% річних у межах заявлених вимог за даний період у сумі 61 380,31 грн.

Правова позиція суду щодо застосування судом принципу jura novit curia аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_4 , а щодо та методики розрахунків аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_22 .

Таким чином суд реалізувавши принцип jura novit curia ("суд знає закони") надав правову кваліфікацію вимогам заявника відповідно до їх змісту. Заявлені вимоги в частині інфляційних втрат підлягають відхиленню як помилково сформульовані, натомість судом застосовано правильну кваліфікацію, та визначаючи суму основного боргу визнано курсову різницю відповідно до принципу jura novit curia ("суд знає закони").

Боржником жодних доказів, що спростовують вимоги заявника суду не надано.

Аргументи учасників справи судом ретельно вивчені та відхиляються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

Судом встановлено, що заявником було сплачено 6056,00 грн судового збору за подання до суду заяви про грошові вимоги до боржника, що підтверджено квитанцією від 14.05.2025 р. (Справа-замінник, а.с. 305).

Заява заявника надійшла до суду в паперовому вигляді через канцелярію суду засобами поштового зв`язку, що підтверджено документально (Справа-замінник, а.с. 306-307).

Відповідно до частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

На підставі статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", підпункту 10 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 6056,00 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.

Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом. Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Судом встановлено, що в мотивувальній частині заяви заявником визначено загальну суму його вимог 714 811,87 грн, в той час як в прохальній частині заявником заявлено вимоги про визнання його грошових вимог кредитора до боржника у сумі 714 811,42 грн.

Відповідно до частини першої статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Керуючись частиною першою статті 14 ГПК України, визнанню судом підлягають вимоги заявника в межах заявлених ним вимог у загальному розмірі 714 811,42 грн.

На підставі викладеного, частин другої, четвертої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, з огляду на обґрунтованість визначених судом вимог, враховуючи що вимоги ОСОБА_20 заявлені у заяві, яка подана до суду відповідно до приписів частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, та не погашені боржником, суд дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_20 підлягають визнанню частково, зокрема, підлягає визнанню та включенню до реєстру вимог до боржника конкурсна заборгованість за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 18.09.2018 р. в сумі 601 589,80 грн з повернення суми авансу (основний борг), 3% річних у сумі 61 379,86 грн (61 380,31 грн 0,45 грн), вимоги другої черги. В іншій частині вимоги відхиляються судом. Витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 6056,00 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Зважаючи на те, що вимоги ОСОБА_20 заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, його вимоги є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Розглянувши заяву ОСОБА_6 (надалі за текстом кредитор, заявник) про грошові вимоги кредитора до боржника від 11.06.2025 р. та матеріали справи, судом встановлено наступне.

До господарського суду через систему "Електронний суд" (вх. № 6172 від 11.06.2025 р.) від ОСОБА_6 надійшла Заява про грошові вимоги кредитора до боржника від 11.06.2025 р. (Т. 32, а.с. 259-269), в якій він просить суд визнати грошові вимоги кредитора ОСОБА_6 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 696 774,00 грн; грошові вимоги кредитора ОСОБА_6 до боржника фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 696 774,00 грн включити до реєстру вимог кредиторів.

Судом встановлено, що заява ОСОБА_6 з вимогами до боржника від 11.06.2025 р. направлена до суду 11.06.2025 р., що підтверджено відміткою про формування заяви в системі "Електронний суд" на тексті заяви та квитанцією про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІТС № 3692569 від 11.06.2025 р. (Т. 32 а.с. 259, 269), - тобто вимоги заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання приписами частини першої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства; відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства вимоги заявника підлягають розгляду судом.

Заявлені вимоги обґрунтовані укладеним 30.03.2021 р. між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_6 (покупець) попереднім договором купівлі-продажу квартири, посвідченим нотаріально, зареєстрованим за № 652.

Заявник вказує, що згідно п. 1 Попереднього договору у строк до 30.08.2021 р. продавець зобов`язувався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_64 , та підключеному до центральних комунікацій (водопостачання, водовідведення та електропостачання), ціна продажу якої складала 696 774,00 грн (п. 3 попереднього договору). Згідно п. 4 попереднього договору, при укладанні цього договору на підтвердження намірів сторін заявник як покупець передав, а продавець прийняв кошти в розмірі 696 774,00 грн. У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором (до 30.08.2021 р.), продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму в розмірі 696 774,00 грн.

Заявник вказує, що станом на дату звернення до суду основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначені п. 5 попереднього договору, не повернуті.

В зв`язку з наведеним, керуючись нормами статей 1, 39, 45, 2, 122 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. 625 ЦК України, згідно якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, - заявник просить суд визнати його грошові вимоги до боржника у сумі 696 774,00 грн основного боргу. Заявник наголошує на тому, що попередній договір має ознаки розписки.

Від боржника, керуючого реструктуризацією результатів розгляду вимог заявника до боржника до суду не надійшло.

Розглянувши заяву ОСОБА_6 , дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, матеріали справи, судом встановлено наступне.

Правовідносини між заявником та боржником за попереднім договором підлягають регулюванню в першу чергу нормами частин першої статей 1 та 2 Кодексу України з процедур банкрутства, частин першої, другої статті 11, частини першої, другої статті 202 та статті 509, частини першої статті 526, статті 599, частини першої статті 525, статтею 610, частини першої статті 626, статті 627, статті 628, частини першої статті 629, 635 (у відповідній редакції) Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що 30.03.2021 р. між ОСОБА_118 , який діяв від імені ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на підставі довіреності, посвідченої Дудкіною Н. В. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 19.02.2021 р. за реєстровим № 109 (продавець) та ОСОБА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_31 (покупець) було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири (надалі за текстом стосовно заяви ОСОБА_6 також "попередній договір").

Відповідно до пункту 1 вказаного договору, за цим договором у строк до 30.08.2021 р. продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_65 , загальною площею 41,2 кв.м., в житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1002 га, кадастровий номер якої - :03:006:0020, що знаходиться в АДРЕСА_25 , та підключеному до центральних комунікацій (водопостачання та водовідведення, газопостачання та електроенергії), у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором.

Вказана земельна ділянка, на якій попереднім договором обумовлено розташування квартири в житловому будинку, яку продавець зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу на узгоджених умовах, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. 07.03.2017 р. за реєстровим № 1059, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 07.03.2017 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 (відповідно до пункту 2 попереднього договору).

Згідно з пунктом 3 вказаного попереднього договору, сторони домовилися про такі умови основного договору, в тому числі: продавець зобов`язується збудувати на вищевказаній земельній ділянці житловий будинок та ввести його експлуатацію до 30.08.2021 р., в якому буде розташовуватись вищезазначена квартира, яка згідно плану забудови земельної ділянки знаходиться на 10 поверсі; договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 30.08.2021 р.; ціна продажу 696 774,00 грн, що на момент укладання договору еквівалентно 25 000 доларів США.

Згідно з пунктом четвертим попереднього договору, при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 696 674,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 24 996 доларів США. Залишок суми у розмірі 100,00 грн покупець зобов`язується сплатити під час підписання основного договору.

У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього всю суму авансового платежу протягом одного місяця.

Згідно з пунктами 7, 14 попереднього договору, проект цього договору, складений нотаріусом з урахуванням умов, які є обов`язковими для такого роду договорів, а також умов, визначених та узгоджених сторонами, прочитаний ними та схвалений. Зі змістом ст. ст. 526 та 635 ЦК України сторони ознайомлені, проект цього договору відповідає волевиявленню сторін і ними схвалений, нез`ясованих питань у них немає.

Попередній договір від 30.03.2021 р. підписаний ОСОБА_140 від імені ОСОБА_1 за довіреністю № 109 від 19.02.2021 р., та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Михальченко М.М. Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, зареєстрований в реєстрі за № 652, що підтверджено документально (Т. 32, а.с. 264).

Повноваження Мельниченка Д. С. на укладення попереднього договору, отримання авансових платежів підтверджено копією довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкінкою Н. В. від 19.02.2021 р. № 109 (Справа-замінник, а.с. 378), яка чинна до 19.02.2023 р.

Нотаріусом Михальченко М. М. посвідчуючи попередній договір засвідчено, що нею особи громадян, які підписали договір встановлено, їх дієздатність, а також повноваження представника перевірено, про що зроблено запис на попередньому договорі.

Відповідно до частини першої статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В Постанові від 17.12.2021 р у справі № 908/793/20 Верховний Суд (https://reyestr.court.gov.ua/Review/102267094) погодився в з висновками першої інстанції, з якими погодився й суд апеляційної інстанції, відповідно до яких "згідно з частиною першою статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору, закріпленої у ст. 204 ЦК України, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню".

Судом встановлено, що від боржника заперечень вимог заявника до суду не надходило.

Отже, попереднім договором визначено термін побудови та введення в експлуатацію житлового будинку, в якому буде розташовуватись зазначена квартира та ввести його в експлуатацію: до 30.08.2021 р., термін передачі у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартири та для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, - не пізніше 30.08.2021 р.

Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 при укладенні попереднього договору 30.03.2021 р. як покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 696 674,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 24 996 доларів США, про що прямо вказано у попередньому договорі (у пункті 4), та додатково підтверджено положеннями пунктів 7, 14 попереднього договору. Факт отримання уповноваженою особою боржника передоплати у вигляді авансу підтверджується підписами сторін на цьому договорі.

Таким чином належними доказами підтверджено факт одержання продавцем ОСОБА_1 (боржник) в особі представника від заявника на виконання попереднього договору грошових коштів у встановленому розмірі, що підтверджено п. 4 попереднього договору.

Заявник вказує, що основний договір купівлі-продажу квартири, визначений п. 1 попереднього договору, не укладений, кошти у сумі та строк, визначені п. 5 попереднього договору, не повернуті.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Частина 1 статті 629 ЦК України, частина перша статті 525 ЦК України передбачають, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що основний договір, укладення якого обумовлено попереднім договором укладено не було, відповідно продаж обумовленої квартири, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири не відбулись в порушення умов пункту 1 попереднього договору. Докази повернення в порядку, встановленому п. 5 попереднього договору боржником заявнику отриманих за попереднім договором грошових коштів, суду не надано. Станом на поточну дату жодні зобов`язання продавцем відповідно до вказаного попереднього договору не виконані, доказів зворотного суду не надано.

Керуючись частинами першою, другою статті 570 ЦК України, правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), судом встановлено, що станом на дату розгляду заяви заявника основний договір не укладено; сплачені заявником кошти згідно попереднього договору не є завдатком, та згідно частини другої статті 570 ЦК України є авансом, який підлягає поверненню покупцю відповідно до умов попереднього договору.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

На підставі наведеного, статей 253, 254 ЦК України та пунктів 1, 3, 5 попереднього договору судом встановлено, що боржником прострочено виконання зобов`язання з передачі квартири, обумовленої попереднім договором у власність заявника з укладенням договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення. Так, останнім днем для укладання основного договору попереднім договором було обумовлено 30.08.2021 р. (п. 1 попереднього договору). Відповідно до частини першої статті 253 ЦК України, перебіг місячного строку для повернення суми авансового платежу розпочався з наступного для після граничної дати укладення основного договору, - з 31.08.2021 р. Відповідно до частини третьої статті 254 ЦК України строк визначений місяцями спливає у відповідне число останнього місяця строку, а якщо закінчення строку, визначеного місяцем, припадає на такий місяць, у якому немає відповідного числа, - строк спливає в останній день цього місяця, - 30.09.2021 р.; прострочення повернення авансового платежу розпочалось з 01.10.2021 р.

Таким чином в силу умов попереднього договору (пунктів 5, 1), частини 1 статті 629 ЦК України, частини першої статті 525, частини першої статті 526, частини першої статті 530 ЦК України у боржника як продавця виник обов`язок з повернення заявнику як покупцю авансового платежу за попереднім договором, що є грошовим зобов`язанням в розумінні статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства.

В свою чергу судом встановлено наступне.

Пункт 5 попереднього договору передбачає умову, згідно якої у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього всю суму авансового платежу протягом одного місяця, що відсилає тим самим до пункту 4 попереднього договору, яким встановлено сплату покупцем передоплати у вигляді авансу в розмірі "696 674,00 грн, що на день укладання договору еквівалентно 24 996 доларів США". Отже даними умовами попереднього договору сторонами обумовлено повернення коштів продавцем покупцю за настання умов та в порядку, встановленому пунктом 5 попереднього договору - авансу, визначеного з прив`язкою до долара США.

За змістом статті 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Частинами першою, другою статті 533 ЦК України регламентовано, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Детально дослідивши вимоги заявника, матеріали справи, керуючись нормами частини першої статті 626, частини першої статті 509, частини першої статті 627, частини першої статті 526, частини першої, другої статті 192, статті 524, частини першої, другої статті 533 ЦК України, статті 99 Конституції України, частин першої, другої статті 192 ЦК України судом встановлено, що умовами попереднього договору (пунктами 3-5) сторонами був визначений грошовий еквівалент в іноземній валюті доларах США.

Судом встановлено, що спеціального порядку визначення суми авансового платежу у гривнях, яка підлягає поверненню продавцем покупцю, сторони в укладеному ними попередньому договорі не погодили.

В постанові від 05.12.2022 р. у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21) Верховний Суд підкреслив, за загальним правилом при наявності "валютного застереження", тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Верховний Суд в постанові від 11.09.2024 р. у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24) дійшов висновку про те, що одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами (п. 35).

Нормою частини другої статті 45 спеціального нормативно-правового акту з питань банкрутства - Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

У такому разі на підставі наведеного суд дійшов висновку про те, що до правовідносин за попереднім договором підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статей 524, частини другої 533 ЦК України, та сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням за п. 5 попереднього договору визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, - такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08.12.2022 р. у справі № 921/542/20 (п. 181).

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права (частина п`ята статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Детально дослідивши матеріали справи, характер правовідносин, що є предметом судового розгляду, суд дійшов висновку про те, що заявник на обґрунтування своїх вимог по попередньому договору, послався не ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини щодо визначення розміру основного боргу та втрат від знецінення національної валюти внаслідок інфляції, що відновлюються еквівалентом іноземної валюти у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, в зв`язку з чим керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони"), правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові Великої від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) (пункти 80-86), у постанові від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц (Провадження N 14-20цс21), у постанові від 22.10.2024 р. у справі № 905/1571/23 (п. 49) суд дійшов висновку про те, що до правовідносин, що є предметом судового розгляду в межах заяви заявника підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статті 524, частини другої статті 533 ЦК України з урахуванням правових позицій Верховного Суду.

В зв`язку з наведеним оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, суд розглядає заявлені вимоги про визнання кредитором боржника по основному боргу через застосування еквівалента іноземної валюти відповідно до умов попереднього договору та законодавства України в межах заявлених вимог по основному боргу та інфляційним втратам.

Наведене застосування судом принципу принципом jura novit curia відповідно до правової позиції Верховного Суду (постанова від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц) не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог; самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (що відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).

Заявником заявлено грошові вимоги з суми повернення сплаченого ним авансового платежу у сумі 696 774,00 грн.

Заява заявником була подана до суду 11.06.2025 р., що підтверджено документально (Т. 32, а.с. 259, 269).

Станом на 11.06.2025 р. офіційний курс гривні щодо долара США, встановлений Національним банком України становив 41,5566 грн за 1 дол. США (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=11.06.2025&period=daily).

За перерахунками основного боргу, здійсненими судом відповідно до абзацу 4 частини 2 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства суд дійшов висновку про те, що розрахунок заявника по основному боргу не є вірним, сума коштів, що підлягає поверненню заявнику за попереднім договором складає 1 038 748,77 грн (41,5566 грн х 24 996 доларів США).

Здійснивши перерахунок основного боргу (сплаченого авансового платежу), що підлягає поверненню заявнику встановлено, що розрахунок заявника є невірним, основний борг становить більшу суму (1 038 748,77 грн) ніж заявлено заявником, а відтак, з урахуванням приписів статті 14 ГПК України суд визнає грошові вимоги заявника до боржника по основному боргу з повернення сплаченого авансового платежу у межах заявлених вимог у сумі 696 774,00 грн, які є обґрунтованими.

Правова позиція суду щодо застосування судом принципу jura novit curia аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_4 , а щодо та методики розрахунків аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_22 .

Таким чином суд реалізувавши принцип jura novit curia ("суд знає закони") надав правову кваліфікацію вимогам заявника відповідно до їх змісту. Вимоги заявлений спосіб підлягають відхиленню як помилково сформульовані, натомість судом застосовано правильну кваліфікацію, та визначаючи суму основного боргу визнано курсову різницю відповідно до принципу jura novit curia ("суд знає закони") в межах заявлених вимог.

Боржником жодних доказів, що спростовують вимоги заявника суду не надано.

Аргументи учасників справи судом ретельно вивчені та відхиляються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

Судом встановлено, що заявником було сплачено 6056,00 грн судового збору за подання до суду заяви про грошові вимоги до боржника, що підтверджено квитанцією про сплату від 16.06.2025 р. (Т. 32, а.с. 261).

Заява заявника надійшла до суду через систему "Електронний суд" в електронній формі, що підтверджено документально, в тому числі відміткою про таке на тексті заяви.

Відповідно до частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

На підставі статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", підпункту 2 пункту 21 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" суд дійшов висновку про те, що оскільки заява заявником була подана через систему "Електронний суд" в електронній формі, - відповідно до частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за даних обставин підлягає застосуванню коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Відповідно, судовий збір підлягав сплаті у сумі 4844,80 грн. На підставі частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 4844,80 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.

Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом. Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

На підставі викладеного, частин другої, четвертої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, з огляду на обґрунтованість визначених судом вимог, враховуючи що вимоги ОСОБА_6 заявлені у заяві, яка подана до суду відповідно до приписів частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, та не погашені боржником, суд дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_6 підлягають визнанню частково, зокрема, підлягає визнанню та включенню до реєстру вимог до боржника конкурсна заборгованість за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 30.03.2021 р. в сумі 696 774,00 грн основного боргу з повернення суми авансового платежу, - вимоги другої черги. В іншій частині вимоги відхиляються судом. Витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 4844,80 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Зважаючи на те, що вимоги ОСОБА_6 заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, його вимоги є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Розглянувши "Заяву кредитора" ОСОБА_19 (надалі за текстом кредитор, заявник) від 18.08.2025 р. та матеріали справи, судом встановлено наступне.

19.08.2025 р. до господарського суду через систему "Електронний суд" від ОСОБА_19 в особі представника адвоката Чайки Людмили Йосипівни надійшла "Заява кредитора" від 18.08.2025 р. (Т. 36, а.с. 14-28), в якій вона просить суд визнати грошові вимоги кредитора ОСОБА_19 до фізичної особи ОСОБА_1 у загальному розмірі 514 609,57 грн, які складаються з: 509 764,77 грн (еквівалент 12 331 долар США станом на 18.08.2025 р. за курсом НБУ 41,3401), - вимоги другої черги; 4 844,80 грн витрат на оплату судового збору, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів (позачергово).

Судом встановлено, що заява ОСОБА_19 з вимогами до боржника від 18.08.2025 р. направлена до суду 18.08.2025 р., що підтверджено відміткою про формування заяви в системі "Електронний суд" на тексті заяви, а також квитанцією про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІТС № 4261838 (Т. 36, а.с. 28, 14), - тобто вимоги заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання приписами частини першої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства; відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства вимоги заявниці підлягають розгляду судом.

Заявлені вимоги обґрунтовані укладеним 07.06.2017 р. між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_19 (покупець) попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири, посвідченим нотаріально, зареєстрованим у реєстрі за № 1425.

Заявник вказує, що згідно п. 1 Попереднього договору у строк до 30.05.2018 р. продавець зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а покупець зобов`язався прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_66 , ціна продажу якої складала 322 080,00 грн, що еквівалентно 12 331 долар США (п. 3 попереднього договору). Також згідно з пунктом 3 вказаного попереднього договору, сторони домовилися про такі умови основного договору, в тому числі: продавець зобов`язується збудувати на визначеній попереднім договором земельній ділянці житловий будинок до 30.05.2018 р., в якому буде розташовуватись вищезазначена квартира.

Заявником вбачається, що попередній договір за правовою природою є змішаним, який регламентується крім ст. 635 ЦК України нормами глави "Купівля-продаж" ЦК України та містить елементи договору підряду.

Згідно п. 4 попереднього договору, при укладанні цього договору на підтвердження намірів сторін заявниця як покупець перерахувала на рахунок продавця передоплату у вигляді авансу в розмірі 275 566,00 грн, що еквівалентно 10 550 доларів США, а продавець отримав зазначену суму авансу. Залишок суми у розмірі 46 514,00 грн, що еквівалентно 1781 долар США покупець зобов`язався сплатити до 30.05.2018 р.

У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, продавець повинен повернути покупцю одержану від них суму авансу в розмірі 275 566,00 грн, що еквівалентно 10 550 доларів США.

Заявниця вказує, що станом на дату звернення до суду будинок не введений в експлуатацію, основний договір купівлі-продажу квартири не укладений з вини продавця, тому продавець на підставі п. 5 попереднього договору зобов`язаний повернути покупцю (кредитору) отриманий аванс за попереднім договором та доплачений заявником залишок суми 1781 долар США, який покупець зобов`язувалась сплатити за попереднім договором до 30.05.2017 р. та сплатила у наступному порядку. Так, 23.06.2017 р. заявниця сплатила менеджеру відділу продажу житлового комплексу Данія ОСОБА_144 851 долар США на погашення грошового залишку у розмірі 1781 долар США за квартиру АДРЕСА_67 ). Крім того залишок у розмірі 930 доларів США сплачено заявником двома сумами: 350 доларів США - 05.08.2017 р. та 580 доларів США - 22.09.2017 р. згідно розстрочки, яка долучена заявником до заяви. Всього заявником сплачено 12 331 долар США (275 566,00 грн (еквівалент 10 550 доларів США), на підтвердження чого долучено попередній договір + 851 долар США на згідно розписки від 23.06.2017 р. + 350 доларів США 05.08.2017 р. і 580 доларів США 22.09.2017 р. згідно за розстрочки).

Також заявниця вказує, що 19.05.2018 р. між ОСОБА_19 та ОСОБА_1 від імені якої діяв на підставі довіреності ОСОБА_103 був укладений договір про внесення змін та доповнень до попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу квартири від 07.06.2017 р. Вказаним договором про внесення змін викладено п. 1 попереднього договору у наступній редакції: "За цим договором у строк до 30.10.2018 р. продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_68 , збудованому на земельній ділянці площею 0,1009 га, кадастровий номер якої - :03:006:0021, що знаходиться в АДРЕСА_3 ". Тобто, як вказує заявник змінена адреса будинку, поверх, номер квартири та площа квартири. В контексті п. 13 попереднього договору, яким сторонами обумовлено внесення змін до попереднього договору у вигляді окремого нотаріально посвідченого договору, заявник повідомляє, що окремих нотаріально посвідчених договорів до попереднього договору сторонами не укладалось.

Крім того, у заяві заявник звертає увагу суду на те, що згідно з висновком Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 533 ЦК України, викладеного у п. 79 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 р. у справі №599/5194/16, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання рішення.

На підставі ч. 2 ст. 45, а також статей 1, 45, 122, частин 2, 4 статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, ч. 2 ст. 533, ст. 530, ч. 1 ст. 629, ч. 1 ст. 525, ч. 1 ст. 526 ЦК України заявником заявлено вимоги про визнання її грошових вимог до боржника у сумі 509 764,77 грн основного боргу з повернення сплачених авансових платежів, та 4844,80 грн витрат на оплату судового збору.

Від боржника, керуючого реструктуризацією результатів розгляду вимог заявника до боржника до суду не надійшло.

Розглянувши заяву ОСОБА_19 , дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, матеріали справи, судом встановлено наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Так, судом встановлено, що 07.06.2017 р. між ОСОБА_102 , який діяв від імені ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на підставі довіреності, посвідченої Михальченко М. М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 10.03.2017 р. за реєстровим № 1143 (продавець) та ОСОБА_19 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_32 (покупець) було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири (надалі за текстом стосовно заяви ОСОБА_19 також "попередній договір").

Відповідно до пункту 1 вказаного договору, за цим договором у строк до 30.05.2018 р. продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_69 загальною площею 26,4 кв.м., в житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1009 га, кадастровий номер якої - :03:006:0021, що знаходиться в АДРЕСА_70 , у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором.

Вказана земельна ділянка, на якій попереднім договором обумовлено розташування квартири в житловому будинку, яку продавець зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу на узгоджених умовах, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. 07.03.2017 р. за реєстровим № 1063, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 07.03.2017 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 (відповідно до пункту 2 попереднього договору).

Згідно з пунктом 3 вказаного попереднього договору, сторони домовилися про такі умови основного договору, в тому числі: продавець зобов`язується збудувати на вищевказаній земельній ділянці житловий будинок до 30.05.2018 р., в якому буде розташовуватись вищезазначена квартира, яка згідно плану забудови земельної ділянки знаходиться на 4 поверсі; основний договір має бути нотаріально посвідчений не пізніше 30.05.2018 р.; ціна продажу 332 080,00 грн, що еквівалентно 12 331 долар США.

Згідно з пунктом четвертим попереднього договору, при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець перерахував на рахунок продавця передоплату у вигляді авансу в розмірі 275 566,00 грн, що еквівалентно 10 550 доларів США, а продавець отримав зазначену суму авансу. Залишок суми у розмірі 46 514,00 грн, що еквівалентно 1 781 долар США, покупець зобов`язується сплатити до 30.05.2018 р.

У пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу в розмірі 275 566,00 грн, що еквівалентно 10 550 доларів США.

Згідно з пунктами 7, 13, 14 попереднього договору, проект цього договору, складений нотаріусом з урахуванням умов, які є обов`язковими для такого роду договорів, а також умов, визначених та узгоджених сторонами, прочитаний ними та схвалений. Зміни та доповнення до цього договору, а також його розірвання оформляється у вигляді окремого нотаріального посвідченого договору. Зі змістом ст. ст. 526 та 635 ЦК України сторони ознайомлені, проект цього договору відповідає волевиявленню сторін і ними схвалений, нез`ясованих питань у них немає.

Зазначений вище попередній договір від 07.06.2017 р. підписаний ОСОБА_103 від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності та ОСОБА_19 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н. В., зареєстрований за № 1425, номер спеціального бланку нотаріального документа НМО 964647, що підтверджено документально (Т. 36, а.с. 22).

Повноваження ОСОБА_104 на укладення попереднього договору, отримання грошей підтверджено копією довіреності, посвідченої Михальченко М.М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області № 1143 від 10.03.2017 (Справа-замінник, а.с. 372-373), яка чинна до 10.03.2022 р.

Правовідносини між заявником та боржником за попереднім договором підлягають регулюванню в першу чергу нормами частин першої статей 1 та 2 Кодексу України з процедур банкрутства, частин першої, другої статті 11, частини першої, другої статті 202 та статті 509, частини першої статті 526, статті 599, частини першої статті 525, статтею 610, частини першої статті 626, статті 627, статті 628, частини першої статті 629, 635 (у відповідній редакції) Цивільного кодексу України.

Отже, попереднім договором визначено термін побудови житлового будинку, в якому буде розташовуватись зазначена квартира: до 30.05.2018 р., термін передачі у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартири та для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, - не пізніше 30.05.2018 р.

Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Судом встановлено, що ОСОБА_19 07.06.2017 р. при укладенні попереднього договору перерахувала на рахунок продавця, а продавець (боржник в особі представника) прийняв від покупця суму в розмірі 275 566,00 грн, що еквівалентно 10 550 доларів США, про що прямо вказано у попередньому договорі (у пункті 4). Факт отримання уповноваженою особою боржника вказаних коштів підтверджується підписами сторін на цьому договорі.

Крім того, на підтвердження заявлених вимог та обставин сплати ОСОБА_19 коштів на виконання зобов`язань, встановлених п. 4 попереднього договору заявницею долучено до заяви розписку від 23.06.2017 р. та розстрочку (Т. 36, а.с. 24, 25), дослідивши які судом встановлено наступне.

Відповідно до наданої суду розписки (Т. 36, а.с. 24), документ має назву "Розписка". Відповідно до вказаного документу, датованого 23.06.2017 р. ОСОБА_124 , як менеджер відділу продажу житлового комплексу "Данія" отримала від ОСОБА_19 грошові кошти у розмірі 851 долар США на погашення грошового залишку у розмірі 1 781 долар за квартиру АДРЕСА_71 . Станом на 23.06.2017 р. залишок за квартиру складає суму у розмірі 930 доларів США. Розписка скріплена підписом ОСОБА_128 .

Відповідно до наданої суду Розстрочки (Т. 36, а.с. 25), вказаний документ виконаний на аркуші, який має ознаки фірмового бланку "Данія" з графічним зображенням розміщеним у правому верхньому куті та написом "Житловий комплекс "Данія". Документ має назву "Розстрочка". Відповідно до вказаного документу, підстава: покупка квартири АДРЕСА_72 , покупець ОСОБА_19 , 05.08.2017 р. ОСОБА_122 , як менеджер отримала від ОСОБА_19 грошові кошти у розмірі 350 доларів США; 22.09.2017 р. ОСОБА_122 , як менеджер отримала від ОСОБА_19 грошові кошти у розмірі 580 доларів США, та на даному документі перед підписом наявний напис "Розстрочка закрита".

Від боржника заперечень щодо даного доказу до суду не надійшло.

Відповідно до статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За результатом проведеного дослідження на підставі частини першої статті 545 ЦК України, суд дійшов висновку про те, що за правовою природою проаналізовані документи є розписками про отримання коштів.

Детально дослідивши матеріали справи у їх сукупності суд дійшов висновків про те, що зміст досліджених розписки та розстрочки відповідають умовам попереднього договору, у тому числі щодо суми зобов`язань покупця за п. 4 попереднього договору, за строками, а також стосовно обумовленої попереднім договором номеру квартири (п. 1 попереднього договору), площі квартири, поверху (останнє за розстрочкою).

В свою чергу судом взято до уваги те, що ухвалою Господарського суду Київської області у даній справі від 21.05.2025 р. при розгляді судом кредиторських вимог ОСОБА_44 до боржника ОСОБА_1 судом було встановлено, що ОСОБА_125 були підтверджені вимоги до боржника документом, що виконаний на аркуші, який має ознаки фірмового бланку житлового комплексу "Данія" з графічним зображенням розміщеним у правому верхньому куті (Т. 9, а.с. 288), відповідно до змісту якого ОСОБА_126 сплачував кошти згідно розстрочки, де вказана підстава внесення коштів: "купівля квартири АДРЕСА_42 , відповідно до якої ОСОБА_125 сплачено кошти, а менеджерами, серед яких ОСОБА_122 , прийнято кошти: 14.09.2017 р. 330 доларів США", вказаний документ скріплентй підписами відповідних осіб ОСОБА_122 , … та ОСОБА_127 . Судом було встановлено, що ОСОБА_1 визнано вимоги ОСОБА_44 у повному обсязі та відповідно, ОСОБА_1 визнано отримання коштів у повному обсязі від ОСОБА_44 , сплачених на виконання попереднього договору ОСОБА_125 ОСОБА_1 через перелічених осіб у наведений спосіб, у тому числі менеджером ОСОБА_128 .

Також суд вважає істотною та бере до уваги й ту обставину, що в ході розгляду заяви з кредиторськими вимогами до боржника ОСОБА_78 (Т. 9, а.с. 195-225) судом було встановлено (ухвалою Господарського суду Київської області у даній справі від 21.05.2025 р.), що на підтвердження заявлених вимог до боржника ОСОБА_78 у якості доказів виконання попереднього договору було надано копії розписок, підписаних менеджером відділу продажу житлового комплексу "Данія" ОСОБА_129 , відповідно до яких ОСОБА_129 від ОСОБА_78 отримала грошові кошти на погашення грошового залишку за відповідну квартиру, яка виступала об`єктом відповідного попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу квартири, аналогічного за змістом договору, що укладений із заявником, та боржником визнано заявлені грошові вимоги ОСОБА_78 в повному обсязі, включаючи вимоги за всіма поданими розписками, складеними ОСОБА_129 у якості менеджера продажу ЖК "Данія" про отримання коштів від ОСОБА_78 , тобто визнано отримання коштів через менеджера відділу продажу житлового комплексу "Данія".

Як встановлено судом, від боржника заперечень щодо даного доказу та вимог заяви заявника до суду не надійшло.

На підстави викладеного суд дійшов висновку, про те, що заявником доведено сплату коштів боржнику через ОСОБА_122 у сумі 1781 долар США (851 долар США згідно розписки від 23.06.2017 р., 05.08.2017 р. 350 доларів та 22.09.2017 р. 580 доларів згідно розстрочки.

Заявниця вказує, що станом на дату звернення до суду будинок не введений в експлуатацію, основний договір купівлі-продажу квартири не укладений з вини продавця, та як слідує з заяви заявника, кошти у сумі та строк, визначені п. 5 попереднього договору, не повернуті, в зв`язку з чим продавець на підставі п. 5 попереднього договору, ч. 1 ст. 629, ч. 1 ст. 525, ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язаний повернути покупцю отриманий аванс у повному обсязі.

Крім того судом встановлено, що 19.05.2018 р. між ОСОБА_102 , який діяв від імені ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на підставі довіреності, посвідченої Михальченко М.М. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 10.03.2017 р. за реєстровим № 1143 (продавець) та ОСОБА_19 , було підписано договір про внесення змін та доповнень до попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу квартири, яким сторони домовились внести зміни до попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 07.06.2017 р. приватним нотаріусом Дудкіною Н. В., зареєстрованого за № 1425, зокрема яким сторони вирішили внести зміни до п. 1 попереднього договору виклавши його у редакції: "За цим договором у строк до 30.10.2018 р. продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_73 , збудованому на земельній ділянці площею 0,1009 га, кадастровий номер якої - :03:006:0021, що знаходиться в АДРЕСА_3 "; сторони вирішили внести зміни до п. 2 попереднього договору виклавши його у редакції: "- ціна продажу 332 080,00 грн + 44 00,00 грн доплата за 3,2 м. кв. по 13 750 грн; інші умови залишаються без змін; цей договір про внесення змін та доповнень є невід`ємною частиною до договору і дії із ним як єдине ціле; цей договір про внесення змін та доповнень до договору набирає чинності з моменту його підписання сторонами" (п.п. 1-4). Договір про внесення змін підписано ОСОБА_103 та ОСОБА_19 (Т. 36, а.с. 23).

Дослідивши підписаний між заявником та боржником в особі уповноваженого представника договір про внесення змін та доповнень до попереднього договору судом встановлено наступне.

Відповідно до статті 209 ЦК України (в ред. від 18.02.2018 р., чинної станом на 19.05.2018 р.), правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.

У п. 13 попереднього договору сторони узгодили, що зміни та доповнення до цього договору, а також його розірвання оформляється у вигляді окремого нотаріального посвідченого договору.

Тобто сторони у попередньому договорі погодили внесення змін до попереднього договору у вигляді окремого нотаріального посвідченого договору.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

На підставі аналізу законодавства, чинного станом на дату укладення попереднього договору 07.06.2017 р. (ЦК України в ред. від 05.04.2017 р.), зокрема частини 1 статті 635 ЦК України (згідно якої попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі); частини першої статті 220 ЦК України (згідно якої, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним); частини першої статті 205 ЦК України (якою регламентовано форма правочинів та встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом)), частин першої статті 209 ЦК України (правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін), - вбачається, що нотаріальне посвідчення правочинів у випадках встановлених законом є додатковою вимогою, проте не є формою правочинів.

Як встановлено судом, частиною першою статті 635 ЦК України встановлено вимогу укладення попереднього договору за формою, встановленою для основного договору, та дана норма не містить вимоги наслідування попереднім договором нотаріального засвідчення, якщо така вимога встановлена для основного договору.

Частиною першою статті 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Вимоги з нотаріального посвідчення попереднього договору законом не встановлено.

Таким чином стаття 635 ЦК України не містить вимог наслідування попереднім договором нотаріального посвідчення, якщо така вимога встановлена для основного договору, яке (нотаріальне посвідчення) не є формою правочину.

Відповідно до приписів частини першої статті 220 ЦК України, у зв`язку з тим, що вимоги з нотаріального посвідчення попереднього договору законом не встановлено, а умова (п. 13) у попередньому договорі про внесення змін до попереднього договору з нотаріальним посвідченням змін є домовленістю сторін, а не вимогою закону, - підстави для застосування до договору про внесення змін та доповнень до попереднього договору норми статті 220 ЦК України, відсутні.

Як вже встановлено судом, від боржника зеперчень вимог заявника до суду не надійшло.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Частина 1 статті 629 ЦК України, частина перша статті 525 ЦК України передбачають, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що основний договір, укладення якого обумовлено попереднім договором укладено не було, відповідно продаж обумовленої квартири, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири не відбулись в порушення умов пункту 1 попереднього договору. Докази повернення в порядку, встановленому п. 5 попереднього договору боржником заявнику отриманих за попереднім договором грошових коштів, суду не надано. Станом на поточну дату жодні зобов`язання продавцем відповідно до вказаного попереднього договору не виконані, доказів зворотного суду не надано.

Керуючись частинами першою, другою статті 570 ЦК України, правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), судом встановлено, що станом на дату розгляду заяви заявника основний договір не укладено; сплачені заявником кошти згідно попереднього договору не є завдатком, та згідно частини другої статті 570 ЦК України є авансом, який підлягає поверненню покупцю відповідно до умов попереднього договору.

Відповідно до частин першої, другої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Детально дослідивши умови попереднього договору суд дійшов висновку, що з п. 5 попереднього договору, - в разі відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором - 30.10.2018 р. (п. 1 попереднього договору) у випадках визначених п. 5, слідує негайне виконання обов`язку з повернення одержаної суми авансу в розмірі 275 566,00 грн, що еквівалентно 10 550 доларів США.

На підставі наведеного, норм частини першої статті 526, частини першої статті 629 ЦК України, частини першої статті 253 ЦК України (згідно якої перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок) та пунктів 1, 3, 5 попереднього договору судом встановлено, що боржником прострочено виконання зобов`язання з передачі квартири, обумовленої попереднім договором у власність заявниці з укладенням договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення, в зв`язку з відповідно до статті 253 ЦК України повернення авансового платежу мало відбутись 31.10.2018 р., прострочення повернення якого наступило з 01.11.2018 р. Отже вимога заявника щодо визнання його кредитором боржника щодо основного боргу з повернення суми авансу у розмірі, визначеному п. 5 попереднього договору є обґрунтованою.

Таким чином в силу умов попереднього договору (пунктів 5, 1), частини 1 статті 629 ЦК України, частини першої статті 525, частини першої статті 526, статті 530 ЦК України у боржника як продавця виник обов`язок з повернення заявнику як покупцю суми авансу за попереднім договором, що є грошовим зобов`язанням в розумінні статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства.

Розглядаючи вимоги заявника про визнання грошових вимог до боржника по основному боргу з повернення суми сплаченого авансу, повернення яких передбачено п. 5 попереднього договору (275 566,00 грн, що еквівалентно 10 550 доларів США) судом встановлено наступне.

Виходячи з розрахунків заявника, в даній частині вимог заявник просить суд визнати його грошові вимоги у сумі 436 138,06 грн (10550 доларів США х 41,3401 грн).

Як встановлено судом, у пункті 5 попереднього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу в розмірі 275 566,00 грн, що еквівалентно 10 550 доларів США.

За змістом статті 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Частинами першою, другою статті 533 ЦК України регламентовано, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Детально дослідивши вимоги заявника, матеріали справи, керуючись нормами частини першої статті 626, частини першої статті 509, частини першої статті 627, частини першої статті 526, частини першої, другої статті 192, статті 524, частини першої, другої статті 533 ЦК України, статті 99 Конституції України, частин першої, другої статті 192 ЦК України судом встановлено, що умовами попереднього договору (пункт 5) сторонами був визначений грошовий еквівалент в іноземній валюті доларах США.

Судом встановлено, що спеціального порядку визначення суми авансу у гривнях, яка підлягає поверненню продавцем покупцю, сторони в укладеному ними попередньому договорі не погодили.

В постанові від 05.12.2022 р. у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21) Верховний Суд підкреслив, за загальним правилом при наявності "валютного застереження", тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Верховний Суд в постанові від 11.09.2024 р. у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24) дійшов висновку про те, що одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами (п. 35).

Нормою частини другої статті 45 спеціального нормативно-правового акту з питань банкрутства - Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

У такому разі на підставі наведеного суд дійшов висновку про те, що до правовідносин за попереднім договором підлягають застосуванню норми абзацу четвертого частини другої статті 45, статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статей 524, частини другої 533 ЦК України, та сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням за п. 5 попереднього договору визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

У заяві заявник звертає увагу суду на те, що згідно з висновком Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 533 ЦК України, викладеного у п. 79 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 р. у справі № 599/5194/16, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення.

Детально дослідивши доводи заявника суд дійшов висновку про те, що останні підлягають відхилення у зв`язку з наступним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 р. у справі № 599/5194/16 надано "Висновки щодо застосування норма права - щодо застосування частини другої статті 533 ЦК України" з наведеним заявником змістом.

Наведена правова позиція Великої Палати Верховного Суду викладена не за схожих фактичних обставин справи і правового регулювання спірних відносин, оскільки предметом розгляду заяви заявника є вимоги про визнання грошових (кредиторських) до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність, в той час як предметом справи № 599/5194/16 є вимоги про стягнення заборгованості за договором про участь у спільному будівництві об`єкта - житлового будинку (що розглядались не в межах провадження у справі про неплатоспроможність).

В свою чергу, відповідно до частини першої статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України. Застосування положень Господарського процесуального кодексу України та інших законодавчих актів України здійснюється з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Отже, у провадженнях у справах про банкрутство норми Кодексу України з процедур банкрутства є спеціальними по відношенню до інших законодавчих актів України.

Частинами першою, другою статті 533 ЦК України регламентовано, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

В свою чергу нормою частини другої статті 45 спеціального нормативно-правового акту з питань банкрутства - Кодексу України з процедур банкрутства встановлено спеціальний порядок, відповідно до якого, що склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Заява заявником була подана до суду 18.08.2025 р., що підтверджено документально (Т. 36, а.с. 14, 28).

Станом на 18.08.2025 р. офіційний курс гривні щодо долара США, встановлений Національним банком України становив 41,3401 грн за 1 дол. США (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=18.08.2025&period=daily).

За перерахунками основного боргу, здійсненими судом відповідно до абзацу 4 частини 2 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства суд дійшов висновку про те, що розрахунок заявника по основному боргу є вірним, сума коштів, що підлягає поверненню заявнику за попереднім договором на підставі п. 5 складає 436 138,06 грн (41,3401 грн х 10 550 доларів США).

Таким чином здійснивши перерахунок основного боргу з повернення суми сплаченого авансу згідно п. 5 попереднього договору судом встановлено, що сума основного боргу з повернення суми авансу становить 436 138,06 грн, які є обґрунтованими вимогами, а тому в даній частині підлягають визнанню судом.

Розглядаючи вимоги заявника про визнання грошових вимог до боржника за частиною авансу сплаченого 23.06.2017 р., 05.08.2017 р., 22.09.2017 р. у загальній сумі 1781 долар США на виконання п. 4 попереднього договору, судом встановлено наступне.

Виходячи з розрахунків заяви заявника, заявник в даній частині вимог просить суд визнати її кредитором боржника у сумі 73 626,71 грн (1781 дол. США х 41,3401 грн).

Судом встановлено, що попереднім договором сторонами не обумовлено повернення продавцем покупцю авансу в частині, що мала були сплачена на виконання умови п. 4 попереднього договору до 30.05.2018 р. у сумі 1781 долар США.

Відповідно до частини третьої статті 635 ЦК України, зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Докази направлення пропозиції про укладення основного договору учасниками провадження суду не надано.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

На підставі наведеного суд керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони") дійшов висновку про те, що до правовідносин щодо коштів, сплачених заявником боржнику на виконання попереднього договору, повернення яких не регламентовано останнім підлягають застосуванню норми статті 1212, ЦК України, а заявник послався не на ті норми права (ч. 1 ст. 629, ст. 610 ЦК України, п. 5 попереднього договору).

Оскільки основний договір не було укладено протягом строку, встановленого попереднім договором, згідно з частиною третьою статті 635 ЦК України, зобов`язання, встановлене попереднім договором припинилось, сплачені покупцем кошти у досліджуваній частині є "виконаним" стороною у зобов`язанні, а тому є майном, набутим боржником, де підстава, на якій воно набуте відпала. Таким чином, відповідно до статті 1212 ЦК України, кошти сплачені покупцем у сумі 1781 долар США є виконаним зобов`язанням за п. 4 попереднього договору; підстава набуття боржником даних коштів в силу частини третьої статті 635 ЦК України припинилась, та ці кошти є безпідставно береженим боржником майном, яке боржник зобов`язаний повернути заявнику на підставі ст. 1212 ЦК України.

Наведене застосування судом принципу принципом jura novit curia відповідно до правової позиції Верховного Суду (постанова від 08.06.2021 р. у справі N 662/397/15-ц) не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог; самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (що відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі Справа № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).

Відповідно до поданих доказів, кошти були сплачені у доларах США, що підтверджено документально.

За перерахунками основного боргу, здійсненими судом відповідно до абзацу 4 частини 2 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства суд дійшов висновку про те, що розрахунок заявника по основному боргу є вірним, сума коштів, що підлягає поверненню заявнику складає 73 626,71 грн (41,3401 грн х 1781 доларів США), в зв`язку з чим у досліджуваній частині вимоги заявника по основному боргу з повернення суми авансу підлягають визнанню судом у сумі 73 626,71 грн.

Правова позиція суду щодо застосування судом принципу jura novit curia аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_4 , а щодо та методики розрахунків аналогічна правовій позиції, викладеній судом при розгляді заяви ОСОБА_22 .

Боржником жодних доказів, що спростовують вимоги заявника суду не надано.

Таким чином суд реалізувавши принцип jura novit curia ("суд знає закони") надав правову кваліфікацію вимогам заявника відповідно до їх змісту. В зв`язку з наведеним, вимоги заявника з визнання заявлених вимог у заявлений заявником спосіб (на підставі ч. 1 ст. 629, ст. 610 ЦК України, п. 5 попереднього договору) відхиляються судом як помилково сформульовані, натомість судом застосовано вищенаведену правильну кваліфікацію (відповідно до статті 1212 ЦК України) відповідно до принципу jura novit curia ("суд знає закони").

Заявник просить суд визнати грошові вимоги ОСОБА_19 до боржника у сумі 4 844,80 грн витрат на оплату судового збору, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів (позачергово).

Судом встановлено, що заявником було сплачено 4844,80 грн судового збору за подання до суду заяви про грошові вимоги до боржника, що підтверджено квитанцією від 15.08.2025 р. (Т. 36, а.с. 27).

Заява заявника надійшла до суду через систему "Електронний суд" в електронній формі, що підтверджено документально, в тому числі відміткою про таке на тексті заяви (Т. 35, а.с. 189).

Відповідно до частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

На підставі статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", підпункту 2 пункту 21 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" суд дійшов висновку про те, що оскільки заява заявником була подана через систему "Електронний суд" в електронній формі, - відповідно до частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за даних обставин підлягає застосуванню коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Відповідно, судовий збір підлягав сплаті у сумі 4844,80 грн.

На підставі частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 4844,80 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.

Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом. Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Аргументи учасників справи судом ретельно вивчені та відхиляються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

На підставі викладеного, частин другої, четвертої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, з огляду на обґрунтованість визначених судом вимог, враховуючи що вимоги ОСОБА_19 заявлені у заяві, яка подана до суду відповідно до приписів частини четвертої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, та не погашені боржником, суд дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_19 підлягають визнанню частково, зокрема, підлягає визнанню та включенню до реєстру вимог до боржника конкурсна заборгованість за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 07.06.2017 р. в сумі 436 138,06 грн з повернення суми сплаченого авансу (основний борг); крім того 73 626,71 грн основного боргу, вимоги другої черги. Витрати заявника зі сплати судового збору у сумі 4844,80 грн покладаються на боржника, які підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів. В іншій частині вимоги відхиляються судом.

Зважаючи на те, що вимоги ОСОБА_19 заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, її вимоги є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Аргументи учасників справи судом ретельно вивчені та відхиляються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

Судом встановлено, що від керуючого реструктуризацією боржника надійшла заява про відкладення судового засідання з розгляду справи та продовження процесуального строку на подання протоколу зборів кредиторів від 11.09.2025 р. № 01-28/260, в якій керуючий реструктуризацією Приходько Д. В. повідомляє суд про організацію ним проведення зборів кредиторів 09.08.2025 р., які не відбулись, та про організацію ним проведення зборів кредиторів 06.09.2025 р., які відбулись, та на яких були прийняті рішення, в тому числі: прийнято до відома звіт від 27.08.2025 р. № 01-28/240 про результати перевірки декларації про майновий стан боржника; визнано задовільною роботу керуючого рестуркутаризцією арбітражного керуючого Приходька Д. В. під час проведення перевірки декларації; крім того було розглянуто проект плану реструктуризації боргів боржника від 27.08.2025 р. та з цього питання будь-якого рішення з питання схвалення плану реструкрутаризції боргів у справі № 911/2308/23 не прийнято, як і не прийнято рішення з питання визначення наступної процедури у справі № 91//2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 . В зв`язку наведеним керуючий реструктуризацією просить суд продовжити процесуальні строки для подання відповідних документів та протоколу зборів з розгляду питання про схвалення плану рестуркуризації боргів та подальшої процедури у даній справі і відкласти судове засідання з розгляду погодженого кредиторами плану реструктуризації боргів або рішення про перехід до процедури погашення боргів чи про закриття провадження у справі на іншу дату.

Крім того, згідно поданих керуючим реструктуризацією документів, на зборах кредиторів 06.09.2025 р. по п`ятому питанню порядку денного "Схвалення Звіту керуючого реструктуризацією від 27.08.2025 р. № 01-28/241 про нарахування та виплату грошової винагороди, здійснення відшкодування витрат у справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 за період з 14.02.2024 р. по 27.08.2025 за яким сума основної винагороди на період нарахована у розмірі 265 733,10 грн, відшкодування витрат під час виконання повноважень у розмірі 32 489,30 грн та додаткову винагороду у розмірі 3% від суми погашених вимог. Джерелом погашення основної та додаткової винагороди, а також відшкодування витрат арбітражного керуючого Приходька Д. В. під час виконання повноважень керуючого реструктуризацією боргів у справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 запропонував встановити доходи та активи ОСОБА_1 ", - більшістю голосів, присутніх на зборах кредиторів було прийнято рішення "Схвалити Звіт керуючого реструктуризацією від 27.08.2025 р. № 01-28/241 про нарахування та виплату грошової винагороди, здійснення відшкодування витрат у справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 за період з 14.02.2024 р. по 27.08.2025 р. за яким сума основної винагороди на період нарахована у розмірі 265 733,10 грн, відшкодування витрат під час виконання повноважень у розмірі 32 489,30 грн та додаткову винагороду у розмірі 3% від суми погашених вимог. Джерелом погашення основної та додаткової винагороди, а також відшкодування витрат арбітражного керуючого Приходька Д. В. під час виконання повноважень керуючого реструктуризацією боргів у справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 " встановлено доходи та активи ОСОБА_1 , на підтвердження чого керуючим реструктуризацією долучено до матеріалів справи документальне підтвердження організації, проведення зборів кредиторів, явки останніх, голосування, в тому числі акт зборів кредиторів у справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 від 09.08.2025 р.; копію повідомлення від 31.07.2025 № 01-28/214 про проведення зборів кредиторів у даній справі разом з доказами направлення на адреси кредиторів; оригінал явочної відомості кредиторів від 09.08.2025 р. у засіданні зборів кредиторів, копію повідомлення від 27.08.2025 № 01-28/242 про проведення зборів кредиторів у даній справі з додатками разом з доказами направлення на адреси кредиторів; примірник протоколу від 06.09.2025 засідання зборів кредиторів у справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 разом з примірником реєстру вимог кредиторів, оригінали бюлетенів для голосування під час проведення зборів кредиторів по кожному питанню порядку денного та інші документи, що підтверджено документально.

В зв`язку з прийнятими зборами кредиторів 06.09.2025 р. рішеннями, крім вказаних клопотань (про продовження строків подання протоколу зборів з розгляду питання про схвалення плану рестуркуризації боргів та подальшої процедури у даній справі і відкладення судового засідання з розгляду погодженого кредиторами плану реструктуризації боргів або рішення про перехід до процедури погашення боргів чи про закриття провадження у справі на іншу дату) керуючий реструктуризацією Приходько Д. В. у Заяві про відкладення судового засідання розгляду справи та продовження процесуального строку на подання протоколу зборів кредиторів від 11.09.2025 р. № 01-28/260 просить суд врахувати інформацію щодо організації та проведення зборів кредиторів на 09.08.2025 та 06.09.2025 під час розгляду справи № 911/2308/23; затвердити Звіт керуючого реструктуризацією від 27.08.2025 р. № 01-28/241 про нарахування та виплату грошової винагороди, здійснення відшкодування витрат у справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 за період з 14.02.2024 р. по 27.08.2025 р. за яким сума основної винагороди на період нарахована у розмірі 265 733,10 грн, відшкодування витрат під час виконання повноважень у розмірі 32 489,30 грн та додаткову винагороду у розмірі три відсотки від суми погашених вимог. Джерелом погашення основної та додаткової винагороди, а також відшкодування витрат арбітражного керуючого Приходька Д. В. під час виконання повноважень керуючого реструктуризацією боргів у справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 встановити доходи та активи ОСОБА_1 .

Керуючим реструктуризацією боржника ОСОБА_145 було долучено до матеріалів справи сам Звіт від 27.08.2025 № 01-28/241 про нарахування та виплату грошової винагороди, здійснення відшкодування витрат у справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 за період з 14.02.2024 р. по 31.07.2025 р., відповідно до якого на підставі ч.ч. 1-3 ст. 30, абзаців 2, 3 частини 6 статті 30 Кодексу України з процедур банкрутства керуючим реструктуризацією наведено деталізований розрахунок основної винагороди керуючого реструктуризацією за період з 14.02.2024 по 31.07.2025 р. на загальну суму 265 733,10 грн, наведено деталізований перелік понесених керуючим реструктуризацією витрат, пов`язаних з виконанням ним повноважень керуючого реструктуризацією на загальну суму 32 489,30 грн, що охоплюють здійснені ним поштові витрати, витрати на канцелярські товари, включаючи конверти, папір, заправку картриджу, сплату державних мит за отримання відомостей з реєстрів.

Детально дослідивши клопотання керуючого реструктуризацією боржника Приходька Д. В. та подані ним документи, докази на підтвердження заявлених вимог, а також наявні матеріали справи у сукупності, що свідчать про виконання повноважень керуючого реструктуризації у справі, здійснені витрати протягом періоду з 14.02.2024 р. по 31.07.2025 р., пов`язані з виконанням покладених на нього обов`язків, судом встановлено наступне.

Відповідно до частин першої статті 113 Кодексу України з процедур банкрутства, провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи - підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених цією Книгою.

Частиною першою статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України. Застосування положень Господарського процесуального кодексу України та інших законодавчих актів України здійснюється з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом

Пунктами 1-3 частини першої статті 12 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що арбітражний керуючий користується усіма правами розпорядника майна, керуючого санацією, керуючого реструктуризацією, керуючого реалізацією, ліквідатора відповідно до законодавства, у тому числі має право: звертатися до суду у випадках, передбачених цим Кодексом; скликати збори і комітет кредиторів та брати в них участь з правом дорадчого голосу; отримувати винагороду в розмірі та порядку, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої-четвертої, шостої статті 30 Кодексу України з процедур банкрутства, арбітражний керуючий виконує повноваження за грошову винагороду. Грошова винагорода арбітражного керуючого складається з основної та додаткової грошових винагород. Розмір основної грошової винагороди арбітражного керуючого за виконання ним повноважень керуючого реструктуризацією становить п`ять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб за кожен місяць виконання арбітражним керуючим повноважень. Право вимоги основної грошової винагороди виникає в арбітражного керуючого в останній день кожного календарного місяця виконання ним повноважень. Сплата основної винагороди арбітражного керуючого за виконання ним повноважень розпорядника майна, ліквідатора, керуючого санацією, керуючого реструктуризацією, керуючого реалізацією здійснюється за рахунок коштів, авансованих заявником (кредитором або боржником) на депозитний рахунок господарського суду, який розглядає справу, до моменту подання заяви про відкриття провадження у справі. У разі якщо процедура триває після закінчення авансованих заявником коштів, основна винагорода арбітражного керуючого сплачується за рахунок коштів, одержаних боржником - юридичною особою у результаті господарської діяльності, або коштів, одержаних від продажу майна боржника, яке не перебуває в заставі, або коштів фонду, створеного кредиторами для виплати грошової винагороди та відшкодування витрат арбітражного керуючого (у разі його створення). Додаткова грошова винагорода арбітражного керуючого визначається в розмірі: 5 відсотків вартості стягнутого на користь боржника майна, яке на день відкриття провадження у справі перебувало у третіх осіб; 3 відсотки суми погашених вимог кредиторів. Додаткова винагорода не сплачується арбітражному керуючому у разі, якщо вимоги забезпеченого кредитора погашаються у зв`язку з продажем такому кредитору майна, що забезпечує його вимоги. Право вимоги додаткової грошової винагороди виникає в арбітражного керуючого з дня фактичного надходження до боржника стягнутого на його користь майна, яке на день відкриття провадження у справі перебувало у третіх осіб, або з дня фактичного надходження коштів на рахунок боржника, які спрямовуються на погашення вимог кредиторів. Витрати арбітражного керуючого, пов`язані з виконанням ним повноважень у справі, відшкодовуються в порядку, передбаченому цим Кодексом, крім витрат на страхування його професійної відповідальності, а також витрат, пов`язаних з виконанням таких повноважень у частині, в якій зазначені витрати перевищують регульовані державою ціни (тарифи) на відповідні товари, роботи, послуги чи ринкові ціни на день здійснення відповідних витрат або замовлення (придбання) товарів, робіт, послуг. Арбітражний керуючий не менше одного разу на два місяці звітує про нарахування та виплату грошової винагороди арбітражного керуючого, здійснення та відшкодування його витрат на засіданнях зборів кредиторів (у справі про неплатоспроможність фізичної особи) чи комітету кредиторів (у справі про банкрутство юридичної особи), а в частині витрат, що стосуються заставного майна, - перед забезпеченим кредитором. Звіт арбітражного керуючого про нарахування і виплату грошової винагороди, здійснення та відшкодування витрат має бути схвалений зборами кредиторів (у справі про неплатоспроможність фізичної особи) чи комітетом кредиторів (у справі про банкрутство юридичної особи), а в частині витрат, що стосуються заставного майна, - забезпеченим кредитором. Звіт про нарахування та виплату грошової винагороди, здійснення та відшкодування витрат за підсумками процедур розпорядження майном, санації, ліквідації, погашення боргів боржника подається арбітражним керуючим до господарського суду за п`ять днів до закінчення відповідної процедури, розглядається судом та затверджується ухвалою, що може бути оскаржена у встановленому порядку.

Відповідно до частини третьої статті 123 Кодексу України з процедур банкрутства, проведення зборів кредиторів та голосування на них здійснюються в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб.

Частинами першою, другою, четвертою, шостою, дев`ятою статті 48 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що учасниками зборів кредиторів боржника є конкурсні кредитори з правом вирішального голосу, вимоги яких визнані господарським судом за результатами попереднього засідання. У зборах кредиторів боржника можуть брати участь із правом дорадчого голосу: кредитори, вимоги яких забезпечені заставою майна боржника; кредитори з вимогами щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, аліментів, а також щодо відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю громадян; конкурсні кредитори, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання; конкурсні кредитори, заінтересовані стосовно боржника; представник працівників боржника; уповноважена особа засновників (учасників, акціонерів) боржника; представник органу, уповноваженого управляти державним майном; арбітражний керуючий. Перші збори кредиторів вважаються повноважними, якщо на них присутні кредитори, які мають не менше ніж дві третини голосів. Якщо перші збори не відбулися через відсутність кредиторів із необхідною кількістю голосів, протягом двох тижнів проводяться повторні перші збори, які вважаються повноважними у разі присутності на них кредиторів, що мають більше половини голосів. Якщо ж і ці збори не відбулися через відсутність кредиторів із необхідною кількістю голосів, протягом двох тижнів проводяться наступні перші збори, які вважаються повноважними у разі присутності на них кредиторів, що мають більше чверті голосів. Кількість голосів кредиторів на зборах визначається відповідно до частини четвертої цієї статті. Конкурсні кредитори з правом вирішального голосу мають на зборах кредиторів кількість голосів, яка дорівнює сумі вимог кредиторів, включених до реєстру вимог кредиторів за результатами попереднього засідання господарського суду. Під час визначення кількості голосів кредиторів з правом вирішального голосу не враховуються суми неустойки (штрафу, пені), інші фінансові санкції, моральна шкода, судовий збір у справі про банкрутство, заявлені або сплачені кредиторами в провадженні у справі про банкрутство. Вибори комітету кредиторів проводяться відкритим голосуванням більшістю голосів присутніх на зборах кредиторів, визначених відповідно до частини четвертої цієї статті. Рішення зборів (комітету) кредиторів вважається прийнятим, якщо за нього проголосувала більшість голосів кредиторів, присутніх на зборах (комітеті) кредиторів.

Ухвалою Господарського суду Київської області у справі № 911/2308/23 (п.п. 3, 6 резолютивної частини) призначено керуючим реструктуризацією арбітражного керуючого Приходька Дмитра Володимировича ( ІНФОРМАЦІЯ_1 зобов`язано керуючого реструктуризацією щомісячно звітувати суду про виконану ним роботу в процедурі реструктуризації боргів боржника.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік", статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік", прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 3028 гривень.

Судом встановлено, що відповідно до долучених доказів керуючим реструктуризації, зборами кредиторів у справі № 911/2308/23, що проведені 06.09.2025 р. більшістю голосів від присутніх на зборах кредиторів прийнято рішення схвалити Звіт керуючого реструктуризацією від 27.08.2025 р. № 01-28/241 про нарахування та виплату грошової винагороди, здійснення відшкодування витрат у справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 за період з 14.02.2024 р. по 27.08.2025 за яким сума основної винагороди на період нарахована у розмірі 265 733,10 грн, відшкодування витрат під час виконання повноважень у розмірі 32 489,30 грн та додаткову винагороду у розмірі 3% від суми погашених вимог. Джерелом погашення основної та додаткової винагороди, а також відшкодування витрат арбітражного керуючого Приходька Д. В. під час виконання повноважень керуючого реструктуризацією боргів у справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 встановлено доходи та активи ОСОБА_1 , що підтверджено документально, долученими до матеріалів справи керуючим реструктуризацією доказами, включаючи протокол засідання зборів кредиторів від 06.09.2025 р.

Відповідно до частини другої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства, витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

На підставі викладеного, частин першої-четвертої, шостої статті 30, статей 123, 48, 12 Кодексу України з процедур банкрутства, суд дійшов висновку про те, що звіт керуючого реструктуризацією про нарахування та виплату грошової винагороди, здійснення, відшкодування витрат керуючого рекструтуризацією від 27.08.2025 № 01-28/241 був схвалений зборами кредиторів у справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 у встановленому законом порядку; розрахунок основної грошової винагороди керуючого реєструктуризацією за заявлений період 14.02.2024-31.07.2025 р. у сумі 265 733,10 грн є вірним та відповідає законодавчим вимогам; право вимоги основної грошової винагороди у керуючого реструктуризацією за заявлений період є таким, що виникло; заявлені витрати керуючим реструктуризацією у сумі 32 489,30 грн пов`язані із виконанням повноважень керуючого реструктуризацією у справі № 911/2308/23 та їх здійснення підтверджено матеріалами справи, в зв`язку з чим клопотання керуючого реструктуризацією Приходька Д.В. від 11.09.2025 № 01-28/260 у цій частині підлягає задоволенню. Сплата основної грошової винагороди арбітражному керуючому за виконання повноважень керуючого реструктуризацією у справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність підлягає здійсненню за рахунок коштів, авансованих боржником на депозитний рахунок Господарського суду Київської області. У разі якщо процедура триває після закінчення авансованих заявником коштів, основна винагорода арбітражного керуючого сплачується за рахунок коштів, одержаних боржником - у результаті господарської діяльності, або коштів, одержаних від продажу майна боржника, яке не перебуває в заставі. Сплата винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, - відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті першої Закону України "Про судоустрій і статус суддів" встановлено, що судову владу реалізовують професійні судді та, у визначених законом випадках, народні засідателі і присяжні шляхом здійснення правосуддя в рамках відповідних судових процедур.

В свою чергу, відповідно до частини третьої статті 30 Кодексу України з процедур банкрутства, право вимоги додаткової грошової винагороди виникає в арбітражного керуючого з дня фактичного надходження до боржника стягнутого на його користь майна, яке на день відкриття провадження у справі перебувало у третіх осіб, або з дня фактичного надходження коштів на рахунок боржника, які спрямовуються на погашення вимог кредиторів; нормою частини шостої статті 30 Кодексу України з процедур банкрутства регламентовано затвердження судом звіту про нарахування та виплату грошової винагороди, здійснення та відшкодування витрат за підстумками відповідної процедури у справі, який подається арбітражним керуючим до господарського суду за п`ять днів до закінчення відповідної процедури. В зв`язку з наведеним, згідно частини другої статті 19 Конституції України, вимоги керуючого реструктуризації в частинах, що стосуються додаткової винагороди та затвердження звіту керуючого реструктуризації від 27.08.2025 № 01-28/241, - наразі є передчасно заявленими, в зв`язку з чим клопотання керуючого реструктуризацією у цих частинах підлягає відхиленню судом.

Розглянувши клопотання керуючого реструктуризації, викладені у пунктах 3, 4 прохальної частини Заяви про відкладення судового засідання з розгляду справи та продовження процесуального строку на подання протоколу зборів кредитоів № 01-28/260 від 11.09.2025 р., в яких останній просить суд продовжити процесуальні строки на 45 днів для подання до суду відповідних документів та проколу зборів з розгляду питання про схвалення плану реструктуризації боргів та подальшої процедури у справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 та просить суд відкласти судове засідання з розгляду погодженого кредиторами плану реструктуризації боргів або рішення про перехід до процедури погашення боргів чи про закриття провадження у справі на іншу дату, судом встановлено наступне.

Як зазначено судом, частиною першою статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України. Застосування положень Господарського процесуального кодексу України та інших законодавчих актів України здійснюється з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 216 ГПК України, суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу. Якщо спір, розгляд якого по суті розпочато, не може бути вирішено в даному судовому засіданні, судом може бути оголошено перерву в межах встановлених цим Кодексом строків розгляду справи, тривалість якої визначається відповідно до обставин, що її викликали, з наступною вказівкою про це в рішенні або ухвалі.

Відповідно до частини другої статті 123 Кодексу України з процедур банкрутства, основними завданнями зборів кредиторів у процедурі реструктуризації боргів боржника є: розгляд проекту плану реструктуризації боргів боржника.

Відповідно до частини четвертої статі 45 Кодексу України з процедур банкрутства, для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку. Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом. Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Беручи до уваги те, що станом на поточну дату збори кредиторів не ухвалили рішення про схвалення плану реструктуризації боргів або про звернення з клопотанням до господарського суду про перехід до процедури погашення боргів боржника або про закриття провадження у справі про неплатоспроможність, зважаючи на те, що подання документів щодо схвалення плану реструктуризації боргів боржника та щод подальшої процедури у справі про неплатоспроможність є ключовими у процедурі неплатоспроможності, - клопотання керуючого реструктуризацією про вікладення судового засідання є обгрунтованим та підлягає задоволенню судом.

На поточне судове засідання призначено до розгляду Клопотання керуючого реструктуризацією про скасування арешту та вжиття заходів забезпечення вимог кредиторів від 29.05.2024 р., Заява представника боржника адвоката Тарасова С. О. про скасування арешту та вжиття заходів забезпечення вимог кредиторів від 09.10.2024 р., Клопотання керуючого реструктуризацією Приходька Д. В. про вжиття заходів про забезпечення вимог кредиторів від 30.05.2025 р., Клопотання кредиторів ОСОБА_59 , ОСОБА_36 , ОСОБА_63 , ОСОБА_65 , ОСОБА_57 , ОСОБА_56 , ОСОБА_55 , ОСОБА_46 , ОСОБА_37 , ОСОБА_77 , ОСОБА_74 , ОСОБА_75 , ОСОБА_78 про скасування арешту та вжиття заходів забезпечення вимог кредиторів від 26.07.2025 р.

Судом встановлено, що клопотання керуючого реструктуризацією про скасування арешту та вжиття заходів забезпечення вимог кредиторів від 29.05.2024 р. підписано та подано боржником ОСОБА_1 (надійшло до суду 03.06.2024 р.).

В судовому засіданні учасниками провадження надано пояснення у справі щодо вказаних клопотань, зокрема, клопотання про скасування арешту та вжиття заходів забезпечення вимог кредиторів від 26.07.2025 р. підтримано кредитором ОСОБА_146 , частина заявників, які звернулись до суду з даним клопотанням у судове засідання не з`явились; крім того, надано пояснення керуючим реструктуризацією Приходьком Д. В. Від представника боржника адвоката Тарасова С. О. 16.09.2025 р. до Господарського суду Київської області надійшло клопотання, в якому він просить суд, в зв`язку з тим, що він надаватиме професійну правничу допомогу іншому клієнту у іншій справі, - провести у справі № 911/2308/23 судове засідання 17.09.2025 р. без участі боржника та його представника, та повідомляє суд про те, що подані клопотання боржником, арбітражним керуючим та кредиторами у справі про скасування арештів, накладених на майно ОСОБА_1 підтримує та просить їх задовольнити.

Відповідно до частини першої статті 41 Кодексу України з процедур банкрутства, мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), строк виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.

Згідно з частиною другою сттаті 121 Кодексу України з процедур банкрутства, протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів серед іншого, зупиняється виконання боржником грошових зобов`язань, у тому числі зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до відкриття провадження у справі про неплатоспроможність; зупиняється стягнення з боржника за всіма виконавчими документами, крім виконавчих документів за вимогами про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, а також крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум, у тому числі одержаних від продажу майна боржника або перебування майна боржника, яке є предметом забезпечення, на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі виконання рішень у немайнових спорах.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 14.02.2024 р. у даній справі було введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, ухвалено вжити заходи для забезпечення вимог кредиторів шляхом заборони ОСОБА_1 відчужувати майно.

Відповідно до частини другої статті 123 Кодексу України з процедур банкрутства, основними завданнями зборів кредиторів у процедурі реструктуризації боргів боржника є: розгляд проекту плану реструктуризації боргів боржника.

Частинами 1-3 статті 124 Кодексу України з процедур банкрутства, план реструктуризації боргів боржника розробляється з метою відновлення платоспроможності боржника. У плані реструктуризації боргів боржника зазначаються, у том числі: інформація про всі доходи боржника, у тому числі доходи, які боржник розраховує отримати протягом процедури реструктуризації боргів; розмір суми, яка щомісяця буде виділятися для погашення вимог кредиторів; розмір суми, яка щомісяця виділятиметься для погашення наявних у боржника обов`язкових періодичних зобов`язань (виплата аліментів тощо). План реструктуризації боргів боржника може містити положення про: реалізацію в процедурі реструктуризації боргів частини майна боржника, у тому числі того, що є предметом забезпечення, черговість, строки реалізації такого майна та кошти, які планується отримати від його реалізації.

Таким чином, мораторій на задоволення вимог кредиторів спрямований на забезпечення виконання боржником грошових зобов`язань. Наявність сформованих зборів кредиторів у справі має вирішальне значення у визначенні ключових питань щодо управління майном боржника, обрання шляху відновлення платоспроможності боржника, задоволення вимог кредиторів, а питання скасування арештів з майна боржника може бути винесене на розгляд збоів кредиторів.

З метою повного, об`єктивного розгляду клопотань про зняття арештів з майна боржника, необхідністю дослідження доказів, неявкою у судове засідання частини заявників, на підставі частини першої статті 216 ГПК України, розгляд Клопотання боржника про скасування арешту та вжиття заходів забезпечення вимог кредиторів від 29.05.2024 р., Заяви представника боржника адвоката Тарасова С. О. про скасування арешту та вжиття заходів забезпечення вимог кредиторів від 09.10.2024 р., Клопотання керуючого реструктуризацією Приходька Д. В. про вжиття заходів про забезпечення вимог кредиторів від 30.05.2025 р., Клопотання кредиторів ОСОБА_59 , ОСОБА_36 , ОСОБА_63 , ОСОБА_65 , ОСОБА_57 , ОСОБА_56 , ОСОБА_55 , ОСОБА_46 , ОСОБА_37 , ОСОБА_77 , ОСОБА_74 , ОСОБА_75 , ОСОБА_78 про скасування арешту та вжиття заходів забезпечення вимог кредиторів від 26.07.2025 р. підлягають відкладенню у судовому засіданні.

22.08.2025 р. до господарського суду від Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Січова 55" в особі представника адвоката Денисенка Є.В. надійшла заява про направлення документів до відома та вжиття заходів, в якому заявник просить суд вжити заходів, спрямованих на виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.01.2024 р. справі № 369/12099/23, а саме: включити до плану реструктуризації боргів боржника ОСОБА_1 положення про безоплатну передачу на баланс ОСББ "Січова 55" земельну ділянку за кадастровим номером :03:007:0216, загальною площею 0,1021 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_74 , для користування та обслуговування багатоквартирного будинку.

Судом встановлено, що від Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Січова 55" надійшло дві ідентичні за змістом заяви від 22.08.2025 р.

Так, у вказаній заяві заявник вказує на те, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.01.2024 р. у справі № 369/12099/23 позов Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Січова 55" до ОСОБА_1 задоволено частково та зобов`язано ОСОБА_1 передати за актом прийняння-передачі Об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку "Січова 55" документацію на земельну ділянку за кадастровим номером :03:007:0216, загальною площею 0,1021 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з усіма будинками та спорудами, а саме: план земельної ділянки за кадастровим номером :03:007:0216, загальною площею 0,1021 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з усіма будинками та спорудами, що на ній розташовані, виготовлений відповідно до вимог Інструкції з топографічного знімання у масштабах 1:5000, 1:2000, 1:1000 та 1:500 (ГКНТА-2.04-02-98), затвердженої наказом Головного управління геодезії, картографії та кадастру при Кабінеті Міністрів України від 09 квітня 1998 року № 556, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 23 червня 1998 року за № 393/2833; паспорт земельної ділянки; проект прибудинкової території багатоквартирного будинку, в якому визначені розміри земельної ділянки, її конфігурацію; зобов`язано ОСОБА_1 передати на баланс Об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку "Січова 55" для користування та обслуговування багатоквартирного будинку земельну ділянку за кадастровим номером :03:007:0216, загальною площею 0,1021 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_74 ; знято арешт з земельної ділянки з кадастровим номером :03:007:0216, загальною площею 0,1021 га, розташованою за адресою: АДРЕСА_74 , а саме: номер запису про обтяження 49806042, дата реєстрації 03 квітня 2023 року, приватний виконавець Лисенко С. О., підстава: ухвала суду від 27 березня 2023 року у справі № 369/4027/23; номер запису про обтяження 49702378, дата реєстрації 27 березня 2023 року, приватний виконавець Кузьменко О. С., підстава: ухвала суду у справі № 369/17624/21; номер запису про обтяження 46023024, дата реєстрації 30 грудня 2021 року, Борщагівська сільська рада Бучанського району Київської області, державний реєстратор Зайцев І. П., підстава: ухвала суду у справі № 369/17624/21; номер запису про обтяження 50757465, дата реєстрації 26 червня 2023 року, приватний виконавець Літвиненко О. В., підстава: ухвала суду у справі № 369/7937/23; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Січова 55" витрати на судовий збір у розмірі 6039,00 грн.

Заявник повідомляє суд про те, що зазначене рішення набрало законної сили та в частині зобов`язальних вимог, рішення не виконано. Заявник вказує, що на теперішній час триває процедура банкрутства та здійснено реструктуризацію боргів боржника, умови та порядок внесення змін та доповнень до плану реструктуризації боргів боржника можливий за погодженням боржника та кредиторів відповідно до реєстру вимог кредиторів у справі про неплатоспроможність, в зв`язку з чим керуючись нормами статей 126,127 Кодексу України з процедур банкрутства заявник повідомляє суд про наявність вказаного судового рішення та просить суд вжити заходи, спрямовані на виконання цього рішення у справі №369/12099/23 від 17.01.2024 р. шляхом внесення змін до плану реструктуризації боргів боржника включивши до плану земельну ділянку за кадастровим номером :03:007:0216, загальною площею 0,1021 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_74 , яку в подальшому передати на баланс на безоплатній основі ОСББ "Січова 55" для користування та обслуговування багатоквартирного будинку.

Частиною першою статті 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 2 Кодексу України з процедур банкрутство визначено, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України. Застосування положень Господарського процесуального кодексу України та інших законодавчих актів України здійснюється з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Детально дослідивши матеріали справи судом встановлено, ОСББ "Січова 55" не є учасником провадження у справі про неплатоспроможність, зокрема не є кредитором боржника. В матеріалах справи відсутній будь-який затверджений судом план реструктуризації боргів боржника.

Відповідно до частини першої статті 124 Кодексу України з процедур банкрутства, план реструктуризації боргів боржника розробляється з метою відновлення платоспроможності боржника.

Частинами першою, другою, п`ятою, сьомою статті 126 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що керуючий реструктуризацією протягом трьох днів з дня схвалення зборами кредиторів погодженого з боржником плану реструктуризації боргів подає до господарського суду заяву про затвердження плану реструктуризації боргів. До заяви про затвердження плану реструктуризації боргів боржника додаються: 1) план реструктуризації боргів боржника; 2) протокол засідання зборів кредиторів; 3) письмові заперечення кредиторів, які не брали участі в голосуванні чи проголосували проти схвалення плану реструктуризації боргів боржника (за наявності). Явка кредиторів, які не брали участі в голосуванні чи проголосували проти схвалення плану реструктуризації боргів боржника, а також третіх осіб, якщо план реструктуризації передбачає виконання зобов`язань боржника такими особами, є обов`язковою. Господарський суд зобов`язаний затвердити план реструктуризації боргів боржника, якщо такий план схвалений кредиторами та боржником. Господарський суд має право за вмотивованим клопотанням боржника чи кредитора змінити план погашення боргів у частині збільшення чи зменшення строку його виконання або розміру суми, яка щомісяця буде виділятися для погашення вимог кредиторів, чи суми, яка щомісяця залишається боржнику на задоволення побутових потреб (не менше розміру, встановленого статтею 124 цього Кодексу).

Отже, план реструктуризації боргів боржника схвалюється зборами кредиторів та подається до суду керуючим реструктуризацією. Зміни до плану погашення боргів можуть бути внесені судом за вмотивованим клопотанням боржника чи кредитора. Норми Кодексу України з процедур банкрутства, в тому числі статей 126, 127, не надають суду повноважень з внесення змін за клопотанням ОСББ "Січова 55" до плану реструктуризації боргів боржника.

Як зазначено, згідно частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті першої Закону України "Про судоустрій і статус суддів" встановлено, що судову владу реалізовують професійні судді та, у визначених законом випадках, народні засідателі і присяжні шляхом здійснення правосуддя в рамках відповідних судових процедур.

Відповідно до частини першої статті 226 ГПК України, суд залишає позов без розгляду, якщо позов подано особою, яка не має процесуальної дієздатності.

Таким чином, дослідивши матеріали справи судом встановлено, що суд не повноважний за клопотанням заявника на внесення змін до плану реструктуризації боргів боржника, який разом з тим, станом на поточну дату судом не затверджено судом, на підставі чого заява ОСББ "Січова 55" підлягає залишенню без розгляду судом.

Зміни до плану реструктуризації боргів боржника можуть бути внесені виключно в межах та порядку регламентованих законом процедур.

15.08.2025 р. до Господарського суду Київської області від представника низки кредиторів ( ОСОБА_85 , ОСОБА_86 та інших) ОСОБА_147 надійшла Заява про відсторонення арбітражного керуючого від виконання повноважень у справі від 15.08.2025 р., в якій просить суд на підставі частини четвертої статті 28 Кодексу України з процедур банкрутства відсторонити ОСОБА_148 від виконання повноважень керуючого реструктуризацією у зв`язку з невиконанням ним обов`язків покладених на керуючого реструктуризацією законодавством та перешкоджанням реалізації кредиторами своїх вимог; подати запит до Єдиного реєстру арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) України, щодо автоматизованого визначення кандидатури арбітражного керуючого для виконання повноваження керуючого реєструктуризацією у межах цієї справи.

В судовому засіданні представник кредиторів ОСОБА_87 заявив усне клопотання про залишення Заяви про відсторонення арбітражного керуючого від виконання повноважень у справі від 15.08.2025 р. без розгляду.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 42 ГПК України, учасники справи мають право: подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Частинами першою-третьою статті 169 ГПК України, передбачено, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.

Відповідно до частини першої статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В зв`язку із заявленням представником низки кредиторів ОСОБА_149 клопотання про залишення без розгляду Заяви про відсторонення арбітражного керуючого від виконання повноважень у справі від 15.08.2025 р., - клопотання підлягає задоволенню, Заява про відсторонення арбітражного керуючого від виконання повноважень у справі від 15.08.2025 р. підлягає залишенню без розгляду судом.

Крім того, до Господарського суду Київської області надійшли заяви кредиторів про заміну кредитора правонаступником від ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_9 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , ОСОБА_52 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , ОСОБА_55 , ОСОБА_56 , ОСОБА_57 , ОСОБА_58 , ОСОБА_59 , ОСОБА_60 , ОСОБА_61 , ОСОБА_62 , ОСОБА_63 , ОСОБА_64 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 , ОСОБА_67 , ОСОБА_68 , ОСОБА_69 , ОСОБА_70 , ОСОБА_71 , ОСОБА_72 , ОСОБА_73 , ОСОБА_74 , ОСОБА_75 , ОСОБА_76 , ОСОБА_77 , ОСОБА_78 , ОСОБА_79 , ОСОБА_80 , ОСОБА_81 , а також надійшли заяви ОСОБА_82 , ОСОБА_83 про заміну кредитора у провадженні про неплатоспроможність. Також до Господарського суду Київської області від ОСОБА_32 , від ОСОБА_33 , від ОСОБА_34 надійшли заяви з вимогами до боржника в порядку ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 17.07.2025 р. витребувано у заявників та /або Товариства з обмеженою відповідальністю "Оазіс Білдінг" документи, що підтверджують факт передання прав новому кредитору, та іншу інформацію, необхідну для встановлення правомірності набуття і реалізації таких прав, викликано у судове засідання, призначене на 14.08.2025 р. заявників фізичних осіб та представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Оазіс Білдінг"; зобов`язано заявників, які не планують брати участь у судовому засіданні особисто, надати суду відповідні заяви, належним чином посвідчені нотаріально, із підтвердженням особи заявників. Ухвалою Господарського суду Київської області від 30.07.2025 р. витребувано у заявників та/або у ОСОБА_150 , та ОСОБА_151 документи, що підтверджують факт передання прав новому кредитору, та іншу інформацію, необхідну для встановлення правомірності набуття і реалізації таких прав та викликано у судове засідання заявників та представників ОСОБА_150 , ОСОБА_152 . У судовому засіданні 14.08.2025 р. оголошено перерву у судовому засіданні до 17.09.2025 р., повторно витребувано у заявників та/або Товариства з обмеженою відповідальністю "Оазіс Білдінг", ОСОБА_150 , ОСОБА_151 , ОСОБА_153 документи, що підтверджують факт передання прав новому кредитору, та іншу інформацію, необхідну для встановлення правомірності набуття і реалізації таких прав, викликано у судове засідання заявників фізичних осіб та представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Оазіс Білдінг" та зобов`язано заявників, які не планують брати участь у судовому засіданні особисто, надати суду відповідні заяви, належним чином посвідчені нотаріально, із підтвердженням особи заявників.

Судом встановлено, що у судове засідання представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Оазіс Білдінг", частина заявників про заміну кредитора у провадженні про неплатоспроможність не з`явились, причини неявки суд не повідомили, більшість заявників не виконали вимоги ухвал суду та витребувані судом документи суду не надали. Від керуючого реструктуризацією Приходька Д. В. результатів розгляду вимог заяв ОСОБА_32 , від ОСОБА_33 , від ОСОБА_34 з вимогами до боржника в порядку ст. 45 Кодекс України з процедур банкрутства, до суду не надійшло.

Відповідно до частини першої статті 216 ГПК України, суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.

Керуючись нормами частини першої статті 216 ГПК України, статтею 202 ГПК України в зв`язку з неявкою в судове засідання представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Оазіс Білдінг", низки заявників заяв про заміну кредитора у провадженні про неплатоспроможність, в зв`язку з відсутністю результату розгляду заяв ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 керуючим реструктуризацією, розгляд справи в частині розгляду заяв про заміну кредитора у провадженні про неплатоспроможність перелічених осіб, розгляд справи в частині розгляду заяв від ОСОБА_32 , від ОСОБА_33 , від ОСОБА_34 з вимогами до боржника в порядку ст. 45 Кодекс України з процедур банкрутства, підлягає відкладенню у судовому засіданні на іншу дату.

До Господарського суду надійшла заява кредитора ОСОБА_154 від 12.06.2025 р., в якій він повідомляє суд про те, що перед укладанням договору ним здійснено огляд кв. АДРЕСА_75 разом з менеджером, будинок був збудований, залишились обліцювальні роботи, про що було завірено, що останні будуть завершені через місяць, йому дозволено завозити матеріали та робити ремонт. Згідно договору забудовник зобов`язався передати квартиру в строк до 30.03.2021 р., в зв`язку з чим він просить суд витребувати у забудовника документацію згідно ДБН організація будівельного виробництва А.3.1-5:2016 та з`ясувати, на якій підставі куплена збудована квартира, збанкрутіла та просить суд зобов`язати забудовника виконати умови договору.

Судом встановлено, що ОСОБА_155 вже має статус кредитора у справі про банкрутство.

В контексті порушених кредитором ОСОБА_156 питань суд роз`яснює, що відповідно до змісту Кодексу України з процедур банкрутства, провадження у справі про неплатоспроможність боржника має на меті всебічне дослідження майнового стану боржника (в тому числі, в межах справи про неплатоспроможність ОСОБА_1 № 911/2308/23 06.09.2025 р. відбулось засідання зборів кредиторів у справі № 911/2308/23, на яких обговорено та прийнято до уваги звіт про результати перевірки декларації про майновий стан боржника ОСОБА_1 ), з тим, щоб забезпечити реалізацію законних прав і вимог усіх кредиторів в межах цієї процедури про неплатоспроможність.

Крім того, відповідно до підпункту 1 частини 1 статті 42 ГПК України, учасники справи мають право: ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень.

Приписами частин першої, другої статті 73, частини першої статті 74 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 75 ГПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. Обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною першою статті 80 ГПК України, учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Статтею 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами першою-третьою статті 91 ГПК України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази у вигляді документів, на які накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом.

Частиною четвертою статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що вимоги кредиторів, включені до реєстру вимог кредиторів, задовольняються у такій черговості: 1) у першу чергу задовольняються вимоги до боржника щодо виплати заборгованості із заробітної плати працівникам, які перебувають/перебували у трудових відносинах із боржником, сплати аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; 2) у другу чергу задовольняються вимоги щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) та проводяться розрахунки з іншими кредиторами; 3) у третю чергу сплачуються неустойки (штраф, пеня), внесені до реєстру вимог кредиторів.

У параграфі 58 Рішення Європейського суду з права людини у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04, 10.02.2010 р., суд вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Керуючись статтями 122, 45, 47, 133 Кодексу України з процедур банкрутства та статтями 202, 216, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ухвалив:

1. Визнати вимоги до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; паспорт серії НОМЕР_33 , виданий 12.12.1998 р., адреса місця проживання: АДРЕСА_76 ; АДРЕСА_77 ; АДРЕСА_78 ):

1.1. Заяву ОСОБА_22 про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 30.04.2025 р. задовольнити частково;

Визнати грошові вимоги ОСОБА_22 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ; паспорт серії НОМЕР_34 , виданий 14.07.2006 р.) до фізичної особи ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; паспорт серії НОМЕР_33 , виданий 12.12.1998 р., адреса місця проживання: АДРЕСА_76 ; АДРЕСА_77 ) у загальному розмірі 802 367 (вісімсот дві тисячі триста шістдесят сім) гривень 86 копійок, які складаються з:

- 802 367 (вісімсот дві тисячі триста шістдесят сім) гривень 86 копійок, вимоги другої черги;

В іншій частині вимоги заяви відхилити.

Витрати на оплату судового збору в розмірі 6056 (шість тисяч п`ятдесят шість) гривень 00 копійок покласти на боржника, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

1.2. Заяву ОСОБА_4 про грошові вимоги кредитора до боржника від 20.05.2025 р. в особі представника адвоката Кириленка Олександра Михайловича задовольнити частково;

Визнати грошові вимоги ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_35 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; зареєстрована за адресою: АДРЕСА_79 ) до фізичної особи ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; паспорт серії НОМЕР_33 , виданий 12.12.1998 р., адреса місця проживання: АДРЕСА_76 ; АДРЕСА_77 ) у загальному розмірі 402 477 (чотириста дві тисячі чотириста сімдесят сім) гривень 52 копійки, які складаються з:

- 397 632 (триста дев`яносто сім тисяч шістсот тридцять дві) гривні 72 копійки, вимоги другої черги;

- витрати на оплату судового збору в розмірі 4844 (чотири тисячі вісімсот сорок чотири) гривні 80 копійок покласти на боржника, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

В іншій частині вимоги заяви відхилити.

1.3. Заяву ОСОБА_5 про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 04.05.2025 р. задовольнити частково;

Визнати грошові вимоги ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; паспорт громадянина України номер НОМЕР_36 , виданий 10.02.2021 р., зареєстрована за адресою: АДРЕСА_80 ; проживає за адресою: АДРЕСА_81 ) до фізичної особи ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; паспорт серії НОМЕР_33 , виданий 12.12.1998 р., адреса місця проживання: АДРЕСА_76 ; АДРЕСА_77 ) у загальному розмірі 710 311 (сімсот десять тисяч триста одинадцять) гривень 19 копійок, які складаються з:

- 710 311 (сімсот десять тисяч триста одинадцять) гривень 19 копійок, вимоги другої черги;

В іншій частині вимоги заяви відхилити.

Витрати на оплату судового збору в розмірі 6056 (шість тисяч п`ятдесят шість) гривень 00 копійок покласти на боржника, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

1.4. Заяву ОСОБА_11 про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність б/д (вх. № 3086/25 від 07.05.2025 р.) задовольнити частково;

Визнати грошові вимоги ОСОБА_11 (ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , паспорт серії НОМЕР_37 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_82 ) до фізичної особи ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; паспорт серії НОМЕР_33 , виданий 12.12.1998 р., адреса місця проживання: АДРЕСА_76 ; АДРЕСА_77 ) у загальному розмірі 730 191 (сімсот тридцять тисяч сто дев`яносто одна) гривня 47 копійок, які складаються з:

- 730 191 (сімсот тридцять тисяч сто дев`яносто одна) гривня 47 копійок, вимоги другої черги.

В іншій частині вимоги заяви відхилити.

Витрати на оплату судового збору в розмірі 6056 (шість тисяч п`ятдесят шість) гривень 00 копійок покласти на боржника, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

1.5. Заяву ОСОБА_8 про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 10.05.2025 р. задовольнити частково;

Визнати грошові вимоги ОСОБА_8 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , паспорт № НОМЕР_38 , виданий 12.03.2018 р.; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_83 ; проживає за адресою: АДРЕСА_84 ) до фізичної особи ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; паспорт серії НОМЕР_33 , виданий 12.12.1998 р., адреса місця проживання: АДРЕСА_76 ; АДРЕСА_77 ) у загальному розмірі 714 533 (сімсот чотирнадцять тисяч п`ятсот тридцять три) гривні 08 копійок, які складаються з:

- 714 533 (сімсот чотирнадцять тисяч п`ятсот тридцять три) гривні 08 копійок, вимоги другої черги;

В іншій частині вимоги заяви відхилити.

Витрати на оплату судового збору в розмірі 6056 (шість тисяч п`ятдесят шість) гривень 00 копійок покласти на боржника, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

1.6. Заяву ОСОБА_10 про грошові вимоги кредитора до боржника (про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність) від 16.06.2025 р. задовольнити частково;

Визнати грошові вимоги ОСОБА_10 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , паспорт серії НОМЕР_39 ; зареєстрована за адресою: АДРЕСА_85 ) до фізичної особи ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; паспорт серії НОМЕР_33 , виданий 12.12.1998 р., адреса місця проживання: АДРЕСА_76 ; АДРЕСА_77 ) у загальному розмірі 633 188 (шістсот тридцять три тисячі сто вісімдесят вісім) гривень 19 копійок, які складаються з:

- 633 188 (шістсот тридцять три тисячі сто вісімдесят вісім) гривень 19 копійок, вимоги другої черги;

В іншій частині вимоги заяви відхилити.

Витрати на оплату судового збору в розмірі 4 844 (чотири тисячі вісімсот сорок чотири) гривні 80 копійок покласти на боржника, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

1.7. Заяву ОСОБА_23 про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 03.05.2025 р. задовольнити частково;

Визнати грошові вимоги ОСОБА_23 (ідентифікаційний номер НОМЕР_8 , ІНФОРМАЦІЯ_9 ; паспорт громадянина України серії НОМЕР_40 , виданий 19.03.1996 р., зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_86 ) до фізичної особи ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; паспорт серії НОМЕР_33 , виданий 12.12.1998 р., адреса місця проживання: АДРЕСА_76 ; АДРЕСА_77 ) у загальному розмірі 553 602 (п`ятсот п`ятдесят три тисячі шістсот дві) гривні 32 копійки, які складаються з:

- 553 602 (п`ятсот п`ятдесят три тисячі шістсот дві) гривні 32 копійки, вимоги другої черги;

В іншій частині вимоги заяви відхилити.

Витрати на оплату судового збору в розмірі 6056 (шість тисяч п`ятдесят шість) гривень 00 копійок покласти на боржника, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

1.8. Заяву ОСОБА_13 про грошові вимоги кредитора до боржника від 16.06.2025 р. № 2 задовольнити частково;

Визнати грошові вимоги ОСОБА_13 (ідентифікаційний номер НОМЕР_9 ; адреса: АДРЕСА_87 ) до фізичної особи ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; паспорт серії НОМЕР_33 , виданий 12.12.1998 р., адреса місця проживання: АДРЕСА_76 ; АДРЕСА_77 ) у загальному розмірі 1 165 183 (один мільйон сто шістдесят п`ять тисяч сто вісімдесят три) гривні 81 копійка, які складаються з:

- 1 160 339 (один мільйон сто шістдесят тисяч триста тридцять дев`ять) гривень 01 копійка, вимоги другої черги;

- витрати на оплату судового збору в розмірі 4 844 (чотири тисячі вісімсот сорок чотири) гривні 80 копійок покласти на боржника, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

В іншій частині вимоги заяви відхилити.

1.9. Заяву про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_9 від 08.05.2025 р. задовольнити частково;

Визнати грошові вимоги ОСОБА_9 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_10 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , паспорт серії НОМЕР_41 , виданий 13.10.1998 року, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_88 ) до фізичної особи ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; паспорт серії НОМЕР_33 , виданий 12.12.1998 р., адреса місця проживання: АДРЕСА_76 ; АДРЕСА_77 ) у загальному розмірі 806 655 (вісімсот шість тисяч шістсот п`ятдесят п`ять) гривень 34 копійки, які складаються з:

- 806 655 (вісімсот шість тисяч шістсот п`ятдесят п`ять) гривень 34 копійки, вимоги другої черги;

В іншій частині вимоги заяви відхилити.

Витрати на оплату судового збору в розмірі 6056 (шість тисяч п`ятдесят шість) гривень 00 копійок покласти на боржника, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

1.10. Заяву ОСОБА_25 про грошові вимоги кредитора до боржника від 14.06.2025 р. задовольнити частково;

Визнати грошові вимоги ОСОБА_25 (ідентифікаційний номер НОМЕР_11 , ІНФОРМАЦІЯ_11 ; паспорт громадянина України серії НОМЕР_42 , зареєстрована за адресою: м. Славутич, Вишгородський район Київської області, Єреванський квартал, буд. 3) до фізичної особи ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; паспорт серії НОМЕР_33 , виданий 12.12.1998 р., адреса місця проживання: АДРЕСА_76 ; АДРЕСА_77 ) у загальному розмірі 322 927 (триста двадцять дві тисячі дев`ятсот двадцять сім) гривень 50 копійок, які складаються з:

- 322 927 (триста двадцять дві тисячі дев`ятсот двадцять сім) гривень 50 копійок, вимоги другої черги;

В іншій частині вимоги заяви відхилити.

Витрати на оплату судового збору в розмірі 4 844 (чотири тисячі вісімсот сорок чотири) гривні 80 копійок покласти на боржника, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

1.11. Заяву ОСОБА_108 про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 03.05.2025 р. задовольнити частково;

Визнати грошові вимоги ОСОБА_108 (ідентифікаційний номер НОМЕР_12 , ІНФОРМАЦІЯ_12 ; паспорт громадянина України серії НОМЕР_43 , виданий 23.08.1996 р., зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_89 ) до фізичної особи ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; паспорт серії НОМЕР_33 , виданий 12.12.1998 р., адреса місця проживання: АДРЕСА_76 ; АДРЕСА_77 ) у загальному розмірі 689 342 (шістсот вісімдесят дев`ять тисяч триста сорок дві) гривні 25 копійок, які складаються з:

- 689 342 (шістсот вісімдесят дев`ять тисяч триста сорок дві) гривні 25 копійок, вимоги другої черги;

В іншій частині вимоги заяви відхилити.

Витрати на оплату судового збору в розмірі 6056 (шість тисяч п`ятдесят шість) гривень 00 копійок покласти на боржника, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

1.12. Заяву ОСОБА_110 про грошові вимоги кредитора до боржника від 09.07.2025 р. задовольнити частково;

Визнати грошові вимоги ОСОБА_110 (ідентифікаційний номер НОМЕР_13 , ІНФОРМАЦІЯ_13 ; паспорт громадянина України серії НОМЕР_44 , виданий 20.02.2014 р., зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_90 ) до фізичної особи ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; паспорт серії НОМЕР_33 , виданий 12.12.1998 р., адреса місця проживання: АДРЕСА_76 ; АДРЕСА_77 ) у загальному розмірі 841 420 (вісімсот сорок одна тисяча чотириста двадцять) гривень 76 копійок, які складаються з:

- 841 420 (вісімсот сорок одна тисяча чотириста двадцять) гривень 76 копійок, вимоги другої черги;

В іншій частині вимоги заяви відхилити.

Витрати на оплату судового збору в розмірі 4 844 (чотири тисячі вісімсот сорок чотири) гривні 80 копійок покласти на боржника, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

1.13. Заяву ОСОБА_18 про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 25.06.2025 р. задовольнити частково;

Визнати грошові вимоги ОСОБА_18 (ідентифікаційний номер НОМЕР_14 , ІНФОРМАЦІЯ_14 ; паспорт громадянина України серії НОМЕР_45 , виданий 08.10.1996 р., зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_91 ) до фізичної особи ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; паспорт серії НОМЕР_33 , виданий 12.12.1998 р., адреса місця проживання: АДРЕСА_76 ; АДРЕСА_77 ) у загальному розмірі 628 878 (шістсот двадцять вісім тисяч вісімсот сімдесят вісім) гривень 17 копійок, які складаються з:

- 628 878 (шістсот двадцять вісім тисяч вісімсот сімдесят вісім) гривень 17 копійок, вимоги другої черги;

В іншій частині вимоги заяви відхилити.

Витрати на оплату судового збору в розмірі 6056 (шість тисяч п`ятдесят шість) гривень 00 копійок покласти на боржника, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

1.14. Заяву ОСОБА_14 про грошові вимоги кредитора до боржника від 08.06.2025 р. задовольнити частково;

Визнати грошові вимоги ОСОБА_14 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_15 , ІНФОРМАЦІЯ_15 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_46 , виданий 18.02.2003 р.; адреса: АДРЕСА_92 ) до фізичної особи ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; паспорт серії НОМЕР_33 , виданий 12.12.1998 р., адреса місця проживання: АДРЕСА_76 ; АДРЕСА_77 ) у загальному розмірі 619 930 (шістсот дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот тридцять) гривень 73 копійки, які складаються з:

- 619 930 (шістсот дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот тридцять) гривень 73 копійки, вимоги другої черги;

В іншій частині вимоги заяви відхилити.

Витрати на оплату судового збору в розмірі 4 844 (чотири тисячі вісімсот сорок чотири) гривні 80 копійок покласти на боржника, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

1.15. Заяву ОСОБА_16 в особі представника адвоката Шурхна Андрія Анатолійовича про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 01.06.2025 р. задовольнити частково;

Визнати грошові вимоги ОСОБА_16 (ідентифікаційний номер НОМЕР_16 , ІНФОРМАЦІЯ_16 , паспорт громадянина України № НОМЕР_47 , виданий 12.07.2019 р., адреса: АДРЕСА_93 ) до фізичної особи ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; паспорт серії НОМЕР_33 , виданий 12.12.1998 р., адреса місця проживання: АДРЕСА_76 ; АДРЕСА_77 ) у загальному розмірі 1 719 106 (один мільйон сімсот дев`ятнадцять тисяч сто шість) гривень 49 копійок, які складаються з:

1) за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 02.10.2017 р. в сумі 376 166 (триста сімдесят шість тисяч сто шістдесят шість) гривень 00 копійок з повернення суми авансу (основний борг), 34 102 (тридцять чотири тисячі сто дві) гривні 28 копійок 3% річних, 75 478 (сімдесят п`ять тисяч чотириста сімдесят вісім) гривень 54 копійки інфляційних втрат, вимоги другої черги;

2) за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення № 58 від 13.10.2018 р. в сумі 35 000 (тридцять п`ять тисяч) гривень 00 копійок з повернення суми авансового платежу (основний борг), 2 387 (дві тисячі триста вісімдесят сім) гривень 67 копійок 3% річних, 4 536 (чотири тисячі п`ятсот тридцять шість) гривень 00 копійок інфляційних втрат, вимоги другої черги;

3) за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 16.04.2021 р. в сумі 1 186 551 (один мільйон сто вісімдесят шість тисяч п`ятсот п`ятдесят одна) гривня 20 копійок з повернення суми сплачених авансових платежів (основний борг), вимоги другої черги;

- витрати заявника зі сплати судового збору, інших судових витрат у сумі 4 884 (чотири тисячі вісімсот вісімдесят чотири) гривні 80 копійок покласти на боржника, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

В іншій частині вимоги заяви відхилити.

1.16. Заяву ОСОБА_15 про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 04.06.2025 р. задовольнити частково;

Визнати грошові вимоги ОСОБА_15 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_17 , ІНФОРМАЦІЯ_17 , паспорт серії НОМЕР_48 , виданий 17.12.2003 року, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_94 ) до фізичної особи ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; паспорт серії НОМЕР_33 , виданий 12.12.1998 р., адреса місця проживання: АДРЕСА_76 ; АДРЕСА_77 ) у загальному розмірі 680 348 (шістсот вісімдесят тисяч триста сорок вісім) гривень 12 копійок, які складаються з:

- 680 348 (шістсот вісімдесят тисяч триста сорок вісім) гривень 12 копійок, вимоги другої черги;

В іншій частині вимоги заяви відхилити.

Витрати на оплату судового збору в розмірі 6056 (шість тисяч п`ятдесят шість) гривень 00 копійок покласти на боржника, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

1.17. Заяву ОСОБА_7 в особі представника адвоката Самоха Миколи Юрійовича про грошові вимоги кредитора до боржника від 05.08.2025 р. задовольнити частково;

Визнати грошові вимоги ОСОБА_7 (ідентифікаційний номер НОМЕР_18 , ІНФОРМАЦІЯ_18 ; паспорт громадянина України серії НОМЕР_49 , виданий 09.12.1998 р., зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_95 ) до фізичної особи ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; паспорт серії НОМЕР_33 , виданий 12.12.1998 р., адреса місця проживання: АДРЕСА_76 ; АДРЕСА_77 ) у загальному розмірі 959 094 (дев`ятсот п`ятдесят дев`ять тисяч дев`яносто чотири) гривні 70 копійок, які складаються з:

- 954 249 (дев`ятсот п`ятдесят чотири тисячі двісті сорок дев`ять) гривень 90 копійок, вимоги другої черги;

- витрати на оплату судового збору в розмірі 4 844 (чотири тисячі вісімсот сорок чотири) гривні 80 копійок покласти на боржника, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

В іншій частині вимоги заяви відхилити.

1.18. Заяву ОСОБА_130 в особі представника адвоката Гімарі Рената Ахмедовича про грошові вимоги кредитора до боржника від 02.09.2025 р. задовольнити частково;

Визнати грошові вимоги ОСОБА_130 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_19 , адреса: АДРЕСА_96 ) до фізичної особи ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; паспорт серії НОМЕР_33 , виданий 12.12.1998 р., адреса місця проживання: АДРЕСА_76 ; АДРЕСА_77 ) у загальному розмірі 536 217 (п`ятсот тридцять шість тисяч двісті сімнадцять) гривень 08 копійок, які складаються з:

- 531 372 (п`ятсот тридцять одна тисяча триста сімдесят дві) гривні 28 копійок, вимоги другої черги;

- витрати на оплату судового збору в розмірі 4 844 (чотири тисячі вісімсот сорок чотири) гривні 80 копійок покласти на боржника, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

В іншій частині вимоги заяви відхилити.

1.19. Заяву ОСОБА_26 про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 03.06.2025 р. задовольнити частково;

Визнати грошові вимоги ОСОБА_26 (ідентифікаційний номер НОМЕР_20 , ІНФОРМАЦІЯ_19 ; паспорт громадянина України серії НОМЕР_50 , виданий 07.06.1996 р., зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_97 ) до фізичної особи ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; паспорт серії НОМЕР_33 , виданий 12.12.1998 р., адреса місця проживання: АДРЕСА_76 ; АДРЕСА_77 ) у загальному розмірі 489 422 (чотириста вісімдесят дев`ять тисяч чотириста двадцять дві) гривні 22 копійки, які складаються з:

- 489 422 (чотириста вісімдесят дев`ять тисяч чотириста двадцять дві) гривні 22 копійки, вимоги другої черги;

В іншій частині вимоги заяви відхилити.

Витрати на оплату судового збору в розмірі 6 056 (шість тисяч п`ятдесят шість) гривень 00 копійок покласти на боржника, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

1.20. Заяву ОСОБА_21 про грошові вимоги кредитора до боржника від 23.07.2025 р. задовольнити частково;

Визнати грошові вимоги ОСОБА_21 (ідентифікаційний номер НОМЕР_21 , ІНФОРМАЦІЯ_20 ; паспорт громадянина України номер НОМЕР_51 , виданий 20.08.2018 р., адреса: АДРЕСА_98 ) до фізичної особи ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; паспорт серії НОМЕР_33 , виданий 12.12.1998 р., адреса місця проживання: АДРЕСА_76 ; АДРЕСА_77 ) у загальному розмірі 573 104 (п`ятсот сімдесят три тисячі сто чотири) гривні 78 копійок, які складаються з:

- 568 259 (п`ятсот шістдесят вісім тисяч двісті п`ятдесят дев`ять) гривень 98 копійок, вимоги другої черги;

- витрати на оплату судового збору в розмірі 4 844 (чотири тисячі вісімсот сорок чотири) гривні 80 копійок покласти на боржника, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

В іншій частині вимоги заяви відхилити.

1.21. Заяву ОСОБА_24 про грошові вимоги кредитора до боржника від 14.06.2025 р. задовольнити частково;

Визнати грошові вимоги ОСОБА_24 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_22 , ІНФОРМАЦІЯ_21 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_52 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_99 ) до фізичної особи ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; паспорт серії НОМЕР_33 , виданий 12.12.1998 р., адреса місця проживання: АДРЕСА_76 ; АДРЕСА_77 ) у загальному розмірі 327 350 (триста двадцять сім тисяч триста п`ятдесят) гривень 00 копійок, які складаються з:

- 327 350 (триста двадцять сім тисяч триста п`ятдесят) гривень 00 копійок, вимоги другої черги;

В іншій частині вимоги заяви відхилити.

Витрати на оплату судового збору в розмірі 4 844 (чотири тисячі вісімсот сорок чотири) гривні 80 копійок покласти на боржника, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

1.22. Заяву ОСОБА_2 про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 12.05.2025 р. задовольнити частково;

Визнати грошові вимоги ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_23 , ІНФОРМАЦІЯ_22 ; паспорт громадянина України серії НОМЕР_53 , виданий 16.07.2010 р., зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_100 ) до фізичної особи ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; паспорт серії НОМЕР_33 , виданий 12.12.1998 р., адреса місця проживання: АДРЕСА_76 ; АДРЕСА_77 ) у загальному розмірі 613 915 (шістсот тринадцять тисяч дев`ятсот п`ятнадцять) гривень 66 копійок, які складаються з:

- 613 915 (шістсот тринадцять тисяч дев`ятсот п`ятнадцять) гривень 66 копійок, вимоги другої черги;

В іншій частині вимоги заяви відхилити.

Витрати на оплату судового збору в розмірі 6056 (шість тисяч п`ятдесят шість) гривень 00 копійок покласти на боржника, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

1.23. Заяву ОСОБА_3 в особі представника адвоката Гімарі Рената Ахмедовича про визнання кредиторських вимог від 08.05.2025 р. задовольнити частково;

Визнати грошові вимоги ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_24 , ІНФОРМАЦІЯ_23 ; паспорт громадянина України серії НОМЕР_54 , виданий 30.09.1999 р., зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_101 ) до фізичної особи ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; паспорт серії НОМЕР_33 , виданий 12.12.1998 р., адреса місця проживання: АДРЕСА_76 ; АДРЕСА_77 ) у загальному розмірі 346 656 (триста сорок шість тисяч шістсот п`ятдесят шість) гривень 00 копійок, які складаються з:

- 340 600 (триста сорок тисяч шістсот) гривень 00 копійок, вимоги другої черги;

- витрати на оплату судового збору в розмірі 6056 (шість тисяч п`ятдесят шість) гривень 00 копійок покласти на боржника, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

В іншій частині вимоги заяви відхилити.

1.24. Заяву ОСОБА_134 (станом на дату укладання попереднього договору ОСОБА_157 ) про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 03.06.2024 р. задовольнити частково;

Визнати грошові вимоги ОСОБА_134 (ідентифікаційний номер НОМЕР_25 , ІНФОРМАЦІЯ_24 ; паспорт громадянина України номер НОМЕР_55 , виданий 01.11.2021 р., зареєстрована за адресою: с. Дзвеняче, Тетіївського району Київської області; проживає за адресою: АДРЕСА_102 ) (станом на дату укладання попереднього договору Лісовенко) до фізичної особи ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; паспорт серії НОМЕР_33 , виданий 12.12.1998 р., адреса місця проживання: АДРЕСА_76 ; АДРЕСА_77 ) у загальному розмірі 737 712 (сімсот тридцять сім тисяч сімсот дванадцять) гривень 41 копійка, які складаються з:

- 737 712 (сімсот тридцять сім тисяч сімсот дванадцять) гривень 41 копійка, вимоги другої черги;

В іншій частині вимоги заяви відхилити.

Витрати на оплату судового збору в розмірі 4 844 (чотири тисячі вісімсот сорок чотири) гривні 80 копійок покласти на боржника, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

1.25. Заяву ОСОБА_12 в особі представника ОСОБА_158 про грошові вимоги до боржника від 24.05.2025 р. задовольнити частково;

Визнати грошові вимоги ОСОБА_12 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_27 ; адреса: АДРЕСА_103 ) до фізичної особи ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) у загальному розмірі 508 764 (п`ятсот вісім тисяч сімсот шістдесят чотири) гривні 27 копійок, які складаються з:

- 503 919 (п`ятсот три тисячі дев`ятсот дев`ятнадцять) гривень 47 копійок, вимоги другої черги;

- витрати на оплату судового збору в розмірі 4 844 (чотири тисячі вісімсот сорок чотири) гривні 80 копійок покласти на боржника, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

В іншій частині вимоги заяви відхилити.

1.26. Заяву ОСОБА_29 про грошові вимоги кредитора до боржника від 07.07.2025 р. задовольнити частково;

Визнати грошові вимоги ОСОБА_29 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_28 , ІНФОРМАЦІЯ_25 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_56 , виданий 17.04.1999 р.; зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_104 ) до фізичної особи ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; паспорт серії НОМЕР_33 , виданий 12.12.1998 р., адреса місця проживання: АДРЕСА_76 ; АДРЕСА_77 ) у загальному розмірі 208 670 (двісті вісім тисяч шістсот сімдесят) гривень 50 копійок, які складаються з:

- 208 670 (двісті вісім тисяч шістсот сімдесят) гривень 50 копійок, вимоги другої черги;

В іншій частині вимоги заяви відхилити.

Витрати на оплату судового збору в розмірі 4844 (чотири тисячі вісімсот сорок чотири) гривні 80 копійок покласти на боржника, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

1.27. Заяву ОСОБА_17 про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 12.05.2025 р. задовольнити частково;

Визнати грошові вимоги ОСОБА_17 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_29 , ІНФОРМАЦІЯ_26 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_57 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_105 ; проживає за адресою: АДРЕСА_106 ) до фізичної особи ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; паспорт серії НОМЕР_33 , виданий 12.12.1998 р., адреса місця проживання: АДРЕСА_76 ; АДРЕСА_77 ) у загальному розмірі 1 197 995 (один мільйон сто дев`яносто сім тисяч дев`ятсот дев`яносто п`ять) гривень 38 копійок, які складаються з:

- 1 197 995 (один мільйон сто дев`яносто сім тисяч дев`ятсот дев`яносто п`ять) гривень 38 копійок, вимоги другої черги;

В іншій частині вимоги заяви відхилити.

Витрати на оплату судового збору в розмірі 4 844 (чотири тисячі вісімсот сорок чотири) гривні 80 копійок покласти на боржника, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

1.28. Заяву ОСОБА_20 про визнання грошових вимог кредитора до боржника в межах провадження у справі про неплатоспроможність від 14.05.2025 р. задовольнити частково;

Визнати грошові вимоги ОСОБА_20 (ідентифікаційний номер НОМЕР_30 , ІНФОРМАЦІЯ_27 ; паспорт громадянина України номер НОМЕР_58 , виданий 15.05.2024 р., зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_107 ) до фізичної особи ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; паспорт серії НОМЕР_33 , виданий 12.12.1998 р., адреса місця проживання: АДРЕСА_76 ; АДРЕСА_77 ) у загальному розмірі 662 969 (шістсот шістдесят дві тисячі дев`ятсот шістдесят дев`ять) гривень 66 копійок, які складаються з:

- 662 969 (шістсот шістдесят дві тисячі дев`ятсот шістдесят дев`ять) гривень 66 копійок, вимоги другої черги;

В іншій частині вимоги заяви відхилити.

Витрати на оплату судового збору в розмірі 6056 (шість тисяч п`ятдесят шість) гривень 00 копійок покласти на боржника, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

1.29. Заяву ОСОБА_6 про грошові вимоги кредитора до боржника від 11.06.2025 р. задовольнити частково;

Визнати грошові вимоги ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_31 , паспорт серії НОМЕР_59 ; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_108 ) до фізичної особи ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; паспорт серії НОМЕР_33 , виданий 12.12.1998 р., адреса місця проживання: АДРЕСА_76 ; АДРЕСА_77 ) у загальному розмірі 696 774 (шістсот дев`яносто шість тисяч сімсот сімдесят чотири) гривні 00 копійок, які складаються з:

- 696 774 (шістсот дев`яносто шість тисяч сімсот сімдесят чотири) гривні 00 копійок, вимоги другої черги;

В іншій частині вимоги заяви відхилити.

Витрати на оплату судового збору в розмірі 4 844 (чотири тисячі вісімсот сорок чотири) гривні 80 копійок покласти на боржника, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

1.30. "Заяву кредитора" ОСОБА_19 в особі представника адвоката Чайки Людмили Йосипівни від 18.08.2025 р. задовольнити частково;

Визнати грошові вимоги ОСОБА_19 (ідентифікаційний номер НОМЕР_32 ; проживає за адресою: АДРЕСА_109 ) до фізичної особи ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; паспорт серії НОМЕР_33 , виданий 12.12.1998 р., адреса місця проживання: АДРЕСА_76 ; АДРЕСА_77 ) у загальному розмірі 514 609 (п`ятсот чотирнадцять тисяч шістсот дев`ять) гривень 57 копійок, які складаються з:

- 509 764 (п`ятсот дев`ять тисяч сімсот шістдесят чотири) гривні 77 копійок, вимоги другої черги;

- витрати на оплату судового збору в розмірі 4 844 (чотири тисячі вісімсот сорок чотири) гривні 80 копійок покласти на боржника, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

В іншій частині вимоги заяви відхилити.

2. Вимоги до боржника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_111 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів, - підлягають внесенню до реєстру вимог кредиторів боржника.

3. Клопотання керуючого реструктуризацією Приходька Д. В. про нарахування та виплату грошової винагороди, здійснення відшкодування витрат у справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 за період з 14.02.2024 р. по 27.08.2025 р., викладені у пункті 2 прохальної частини заяви № 01-28/260 від 11.09.2025 р. задовольнити в частині нарахування та виплати основної грошової винагороди, здійснення відшкодування витрат у справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 за період з 14.02.2024 р. по 31.07.2025 р., за який сума основної винагороди нарахована у розмірі 265 733 (двісті шістдесят п`ять тисяч сімсот тридцять три) гривні 10 копійок, відшкодування витрат під час виконання повноважень керуючого реструктуризацією у справі № 911/2308/23 у розмірі 32 489 (тридцять дві тисячі чотириста вісімдесят дев`ять) гривень 30 копійок.

Здійснити сплату основної грошової винагороди арбітражному керуючому Приходьку Дмитру Володимировичу (свідоцтво від 12.07.2017 р. № 1815; ідентифікаційний номер НОМЕР_60 ; 01024, м. Київ, вул. Круглоуніверситетська, буд. 7, оф. 26) за виконання ним повноважень керуючого реструктуризацією у справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 у сумі 265 733 (двісті шістдесят п`ять тисяч сімсот тридцять три) гривні 10 (десять) копійок за рахунок коштів, авансованих боржником на депозитний рахунок Господарського суду Київської області.

Сплата винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, - відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

У разі якщо процедура триває після закінчення авансованих заявником коштів, основна винагорода арбітражного керуючого сплачується за рахунок коштів, одержаних боржником у результаті господарської діяльності, або коштів, одержаних від продажу майна боржника, яке не перебуває в заставі.

В іншій частині вимоги керуючого реструктуризацією, викладені у пункті 2 прохальної частини заяви від 11.09.2025 р. № 01-28/260, відхилити як передчасно заявлені.

4. Клопотання керуючого реструктуризацією, викладене у пункті 4 прохальної частини Заяви від 11.09.2025 р. № 01-28/260, задовольнити, судове засідання з розгляду погодженого кредиторами плану реструктуризації боргів або рішення про перехід до процедури погашення боргів чи про закриття провадження у справі відкласти на "05" листопада 2025 року об 11:00 год. Засідання відбудеться в приміщенні Господарського суду Київської області за адресою: м. Київ, вул. С. Петлюри, 16/108, в залі судових засідань № 1.

5. Зобов`язати керуючого реструктуризацією організувати та провести збори кредиторів у справі № 911/2308/23. Кредиторам на зборах розглянути: проект плану реструктуризації боргів боржника та прийняти рішення: про схвалення плану реструктуризації боргів боржника або про звернення з клопотанням до господарського суду про перехід до процедури погашення боргів боржника або про закриття провадження у справі про неплатоспроможність. Відповідний протокол подати до суду у строк до 01.11.2025 р.

6. Розгляд Клопотання ОСОБА_1 про скасування арешту та вжиття заходів забезпечення вимог кредиторів від 29.05.2024 р., Заяви представника боржника адвоката Тарасова С. О. про скасування арешту та вжиття заходів забезпечення вимог кредиторів від 09.10.2024 р., Клопотання керуючого реструктуризацією Приходька Д. В. про вжиття заходів про забезпечення вимог кредиторів від 30.05.2025 р., Клопотання кредиторів ОСОБА_59 , ОСОБА_36 , ОСОБА_63 , ОСОБА_65 , ОСОБА_57 , ОСОБА_56 , ОСОБА_55 , ОСОБА_46 , ОСОБА_37 , ОСОБА_77 , ОСОБА_74 , ОСОБА_75 , ОСОБА_78 про скасування арешту та вжиття заходів забезпечення вимог кредиторів від 26.07.2025 р. у судовому засіданні відкласти на "05" листопада 2025 року об 11:00 год. Засідання відбудеться в приміщенні Господарського суду Київської області за адресою: м. Київ, вул. С. Петлюри, 16/108, в залі судових засідань № 1.

7. Заяву Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Січова 55" в особі представника адвоката Денисенка Євгена Вікторовича від 22.08.2025 р. про направлення документів до відома та вжиття заходів, залишити без розгляду.

8. Заяву представника кредиторів ( ОСОБА_85 , ОСОБА_86 та низки інших) адвоката Андрєєва Микити Андрійовича від 15.08.2025 р. про відсторонення арбітражного керуючого від виконання повноважень у справі від 15.08.2025 р., залишити без розгляду.

9. Розгляд заяв ОСОБА_40 , ОСОБА_39 , ОСОБА_38 , ОСОБА_37 , ОСОБА_159 , ОСОБА_160 , ОСОБА_42 , ОСОБА_9 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_161 , ОСОБА_162 , ОСОБА_51 , ОСОБА_52 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , ОСОБА_55 , ОСОБА_56 , ОСОБА_57 , ОСОБА_58 , ОСОБА_59 , ОСОБА_60 , ОСОБА_163 , ОСОБА_62 , ОСОБА_63 , ОСОБА_64 , ОСОБА_65 , ОСОБА_164 , ОСОБА_67 , ОСОБА_68 , ОСОБА_69 , ОСОБА_72 , ОСОБА_70 , ОСОБА_71 , ОСОБА_73 , ОСОБА_74 , ОСОБА_75 , ОСОБА_76 , ОСОБА_77 , ОСОБА_78 , ОСОБА_79 , ОСОБА_80 , ОСОБА_81 щодо їх заміни (як кредиторів) у справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 на правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю "Оазіс Білдінг", а також розгляд заяв ОСОБА_82 , ОСОБА_83 про заміну кредитора у провадженні про неплатоспроможність у судовому засіданні відкласти на "05" листопада 2025 року об 11:00 год. Засідання відбудеться в приміщенні Господарського суду Київської області за адресою: м. Київ, вул. С. Петлюри, 16/108, в залі судових засідань № 1.

10. Витребувати у заявників та/або Товариства з обмеженою відповідальністю "Оазіс Білдінг" документи, що підтверджують факт передання прав новому кредитору (Товариству з обмеженою відповідальністю "Оазіс Білдінг"), та іншу інформацію, необхідну для встановлення правомірності набуття і реалізації таких прав.

Зобов`язати заявників заяв про заміну кредитора, Товариство з обмеженою відповідальністю "Оазіс Білдінг", ОСОБА_150 , ОСОБА_165 , ОСОБА_153 виконати вимоги ухвал суду у цій справі від 17.07.2025 р., від 30.07.2025 р., від 14.08.2025 р.

11. Викликати у судове засідання, яке відбудеться 05.11.2025 р. об 11:00 год., заявників фізичних осіб, ОСОБА_150 , ОСОБА_165 , представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Оазіс Білдінг".

Зобов`язати заявників, які не планують брати участь у судовому засіданні особисто, надати суду відповідні заяви, належним чином посвідчені нотаріально, із підтвердженням особи заявників.

Засідання відбудеться в приміщенні Господарського суду Київської області за адресою: м. Київ, вул. С. Петлюри, 16/108, в залі судових засідань № 1.

12. Розгляд заяв ОСОБА_34 , ОСОБА_166 , ОСОБА_167 з вимогами до боржника в порядку ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства у судовому засіданні відкласти на "05" листопада 2025 року об 11:00 год. Засідання відбудеться в приміщенні Господарського суду Київської області за адресою: м. Київ, вул. С. Петлюри, 16/108, в залі судових засідань № 1.

13. Керуючому реструктуризацією Приходьку Д. В. надати результати розгляду заяв ОСОБА_34 , ОСОБА_166 , ОСОБА_167 з вимогами до боржника в порядку ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства в строк до 01.11.2025 р.

14. Встановити строк до 01.11.2025 р. для подання боржником та керуючим реструктуризацією боргів боржника пояснень, аргументів, міркувань та, у разі наявності, заперечень відносно заяв, клопотань, призначених до розгляду на 05.11.2025 р., з доказами направлення їх копій заявнику кредиторських вимог.

15. Учасникам процесу письмові докази, які подаються до господарського суду, оформити відповідно до вимог ст. 91 ГПК України, а заяви та клопотання в письмовій формі відповідно до частини другої ст. 169 та ст. 170 ГПК України, вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування в заявах по суті відповідно до статті 161 ГПК України.

16. Повноваження представників учасників судового процесу мають бути підтверджені довіреністю, оформленою в установленому порядку (засвідченою нотаріально або, якщо довіреність видає юридична особа - підписом її керівника та завірена печаткою цієї організації); у разі представництва інтересів сторони безпосередньо її керівництвом або засновниками - відповідним документом, що підтверджує його призначення або обрання (або засвідчені належним чином витяги з них).

17. Повідомити учасників справи, що інформацію по справі, що розглядається, учасники справи можуть отримати на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://ko.arbitr.gov.ua/sud5012.

Примірники даної ухвали надіслати: боржнику, керуючому реструктуризацією, кредиторам боржника.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення та може бути оскаржена в порядку, передбаченому статтями 255-257 Господарського процесуального кодексу України.

Дата підписання повного тексту ухвали 08.10.2025 р.

Суддя А.В. Лопатін