РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.10.2025Справа № 910/5912/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Нечая О.В., за участю секретаря судового засідання Будніка П.О., розглянувши у загальному позовному провадженні матеріали справи № 910/5912/25

за позовом Головного управління Національної поліції в Одеській області (Україна, 65080, м. Одеса, вул. Академіка Філатова, буд. 15-А; ідентифікаційний код: 40108740)

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Печерська юридична колегія" (Україна, 01021, м. Київ, вул. Інститутська, буд. 18Б; ідентифікаційний код: 43569976)

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Желардо Трейдз" (Україна, 69000, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 83/85; ідентифікаційний код: 44922480)

про визнання недійсним договору

Представники учасників справи:

від позивача: Міняйло О.М., самопредставництво;

від відповідача-1: Чернов Д.М., самопредставництво;

від відповідача-2: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Головне управління Національної поліції в Одеській області (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Печерська юридична колегія" (далі - відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Желардо Трейдз" (далі - відповідач-2), в якій просить суд визнати недійсним Договір відступлення права вимоги № 1 ОНП-05/25 від 05.02.2025.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.05.2025 вказану позовну заяву було залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків - протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали.

29.05.2025 позивачем сформовано в системі "Електронний суд" заяву про усунення недоліків позовної заяви з додатками, яка 30.05.2025 зареєстрована в автоматизованій системі "Діловодство спеціалізованого суду".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.06.2025 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/5912/25, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 02.07.2025.

25.06.2025 представником відповідача-1 сформовано в системі "Електронний суд" відзив на позовну заяву, який 25.06.2025 зареєстрований в автоматизованій системі "Діловодство спеціалізованого суду".

27.06.2025 представником позивача сформовано в системі "Електронний суд" відповідь на відзив, яка 30.06.2025 зареєстрована в автоматизованій системі "Діловодство спеціалізованого суду".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.06.2025, в порядку статей 120, 121 Господарського процесуального кодексу України, сторін було повідомлено про те, що підготовче засідання у справі № 910/5912/25, призначене на 02.07.2025, відбудеться 23.07.2025.

23.07.2025 представником відповідача-1 сформовано в системі "Електронний суд" клопотання про закриття провадження у справі, яке 23.07.2025 зареєстроване в автоматизованій системі "Діловодство спеціалізованого суду".

У підготовче засідання 23.07.2025 з`явились представники позивача та відповідача-1, представник відповідача-2 не з`явився, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання відповідач-2 був повідомлений належним чином, явка представників сторін обов`язковою судом не визнавалась.

У підготовчому засіданні 23.07.2025 судом було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача-1 про закриття провадження у справі, прийнято до розгляду відзив на позовну заяву та відповідь на відзив, продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, оголошено перерву до 10.09.2025.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.07.2025, в порядку статей 120, 121 Господарського процесуального кодексу України, відповідача-2 було повідомлено про те, що підготовче засідання у справі № 910/6866/25 призначено на 10.09.2025.

05.09.2025 представником відповідача-1 сформовано в системі "Електронний суд" відповіді на запитання поставлені у позовній заяві, які 05.09.2025 зареєстровані в автоматизованій системі "Діловодство спеціалізованого суду".

У підготовче засідання 10.09.2025 з`явились представники позивача та відповідача-1, представник відповідача-2 не з`явився, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання відповідач-2 був повідомлений належним чином, явка представників сторін обов`язковою судом не визнавалась.

У підготовчому засіданні 10.09.2025 судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 01.10.2025.

19.09.2025 представником відповідача-1 сформовано в системі "Електронний суд" клопотання про долучення заяви свідка, яке 19.09.2025 зареєстроване в автоматизованій системі "Діловодство спеціалізованого суду".

У судове засідання 01.10.2025 з`явились представники позивача та відповідача-1, представник відповідача-2 не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання відповідач-2 був повідомлений належним чином, явка представників сторін обов`язковою судом не визнавалась.

Представник позивача надав суду усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача-1 надав суду усні пояснення по суті спору, проти задоволення позову заперечував.

У судовому засіданні 01.10.2025 судом було долучено до матеріалів справи заяву свідка, а також проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

21.05.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГО-РУХ" (далі - постачальник) та ГУНП в Одеській області (далі - споживач) було укладено Договір постачання природного газу № 348 (далі - Договір), за умовами пунктів 1.1, 1.2 якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ відповідно коду ДК 021:2015 код 09120000-6 "Газове паливо" (природний газ), а споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього договору. Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем для своїх власних потреб.

Пунктом 2.1 Договору встановлено, що постачальник передає споживачу на умовах цього договору замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу у період з 21.05.2024 по 31.12.2024 (включно), в кількості 100,9 тис.куб.метрів (в тому числі по місяцях): 0,580 тис.куб.м. - травень 2024; 0,240 тис.куб.м. - червень 2024; 0,440 тис.куб.м. - липень 2024; 0,225 тис.куб.м. - серпень 2024; 0,390 тис.куб.м. - вересень 2024; 0,420 тис.куб.м. - жовтень 2024; 29,200 тис.куб.м. - листопад 2024; 69,405 тис.куб.м. - грудень 2024.

Згідно з пунктом 2.4 Договору перегляд та коригування замовлених споживачем обсягів природного газу за цим договором може відбуватися шляхом підписання сторонами додаткової угоди, в тому числі протягом відповідного розрахункового періоду.

30.09.2024 між постачальником та споживачем було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору, якою сторони здійснили коригування обсягів замовленого позивачем газу.

22.11.2024 між постачальником та споживачем було укладено Додаткову угоду № 2 до Договору, якою сторони здійснили коригування обсягів замовленого позивачем газу.

13.12.2024 між постачальником та споживачем було укладено Додаткову угоду № 3 до Договору, якою сторони здійснили коригування обсягів замовленого позивачем газу.

17.12.2024 між постачальником та споживачем було укладено Додаткову угоду № 4 до Договору, відповідно до якої сторони дійшли згоди викласти відповідні пункти договору в наступній редакції:

« 1. У зв`язку з перерозподілом кошторисних призначень споживача, сторони домовились внести зміни до п. 4.3 Договору та викласти його в наступній редакції: "4.3 Загальна вартість цього Договору на дату укладання становить 1325153,33 грн, крім того ПДВ - 265030,67 грн, разом з ПДВ 1590184 грн, з них за рахунок відшкодування орендарями приміщень: 262166,32 грн (ціна договору про закупівлю визначається з урахуванням вимог Податкового кодексу України)".

2. Загальна сума договору, що передбачена у договорі залишається без змін.»

05.02.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГО-РУХ" (далі - первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Печерська юридична колегія" (далі - новий кредитор) було укладено Договір відступлення права вимоги № 1 ОНП-05/25 (далі - Договір відступлення), відповідно до пунктів 1 - 4 якого первісний кредитор уступає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги до ГУНП в Одеській області (далі - боржник), яке виникло у первісного кредитора на підставі Договору, що був укладений між первісним кредитором та боржником. З моменту підписання Договору відступлення до нового кредитора переходить право вимоги щодо оплати боржником грошових коштів за договором, вказаними в п.1. цього договору, в загальному розмірі 427218,84 грн. Новий кредитор, підписуючи Договір відступлення, підтверджує, що йому була передана вся необхідна інформація (документація) в оригіналах та копіях, пов`язана із основним договором. Боржник по основному договору - ГУНП в Одеській області, в особі заступника начальника Мірошниченка О.А., діючого на підставі наказу ГУНП в Одеській області від 30.10.2023 № 2513 та Положення, повідомляється новим кредитором шляхом надсилання на його поштову адресу відповідного повідомлення про відступлення права вимоги протягом 7 робочих днів з дня підписання сторонами Договору відступлення.

Надалі новим кредитором було надіслано повідомлення на адресу боржника про відступлення права вимоги від 05.02.2025 та Договір відступлення. Факт отримання документів визнається позивачем.

10.03.2025 було змінено найменування постачальника на Товариство з обмеженою відповідальністю "Желардо Трейдз".

Рішенням Господарського суду Одеської області від 12.05.2025 у справі № 916/896/25, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.07.2025, позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Печерська юридична колегія" до Головного управління Національної поліції в Одеській області було задоволено частково, стягнуто з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Печерська юридична колегія" заборгованість за Договором у розмірі 16 259,01 грн.

Позивач, зазначаючи про те, що Договір відступлення, укладений між відповідачами, не містить істотних умов та є удаваним правочином, звернувся до суду з цим позовом та просить визнати Договір відступлення недійсним.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Згідно зі ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1 - 3, 5 статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин 2, 3 статті 13 Цивільного кодексу України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Водночас, саме по собі оспорення договору не тягне за собою наслідку у вигляді визнання такого правочину недійсним за відсутності належного обґрунтування та доказування таких обставин з боку особи, яка звернулась з відповідним позовом.

Так, позов про визнання правочину недійсним обґрунтований тим, що Договір відступлення взагалі не містить інформації про строк його дії, ціну договору, що порушує обов`язкові вимоги законодавства про наявність істотних умов договору. Окрім того, позивач, посилаючись на безоплатність Договору відступлення, вказує на удаваність цього правочину.

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа чи суб`єкт господарювання має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного та господарського законодавства.

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16.10.2020 у справі №910/12787/17.

У постановах Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18 та від 29.06.2021 у справі № 910/23097/17 зазначено, що для вирішення питання про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, правове значення має встановлення виливу наслідків вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. У такому випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду з позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних з вчиненням такого правочину.

Задоволення судом позову в даному випадку можливе за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту (зокрема, шляхом визнання недійсним правочину).

Отже, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність порушеного права, за захистом якого особа звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

У свою чергу, позивач взагалі не зазначає яким чином укладення відповідачами Договору відступлення прямо чи опосередковано впливає на його права та охоронювані законом інтереси.

Натомість, суд враховує доводи позивача про невідповідність розміру вимог, що відступлені за Договором відступлення, реальній заборгованості за Договором.

Судом встановлено, що стягнення заборгованості за Договором було предметом розгляду в межах справи № 916/896/25.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 12.05.2025 у справі № 916/896/25, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.07.2025, позов було задоволено частково, стягнуто з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Печерська юридична колегія" заборгованість за Договором у розмірі 16 259,01 грн.

Частиною четвертою статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.

Оскільки рішення Господарського суду Одеської області від 12.05.2025 та постанова Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.07.2025 у справі №916/896/25 набрали законної сили, є обов`язковими до виконання та не можуть бути поставлені під сумнів, суд вважає встановлені в них обставини доведеними та такими, що не підлягають доказуванню під час розгляду цієї справи.

Так, під час розгляду справи №916/896/25 судами було встановлено факт поставки відповідачем-2 газу позивачеві. При цьому, суди дійшли висновку, що частина газу була поставлена понад обсяг закупівлі, визначений Договором, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення заборгованості за Договором та Договором відступлення було задоволено частково, а саме в межах обсягу закупівлі, передбаченого Договором.

Суд звертає увагу позивача, що укладення Договору відступлення та визначення його умов, в тому числі розміру вимог, є правом відповідачів. Водночас, вимоги до боржника, що відступаються, не є безспірними та укладення договору не гарантує безумовного стягнення заборгованості. Сам по собі факт зазначення розміру заборгованості у Договорі відступлення в більшому розмірі не свідчить про порушення прав боржника, оскільки така заборгованість не презюмується та може не визнаватися боржником.

Крім того, оскільки стягнення боргу за Договором та Договором відступлення досліджувалось судами під час розгляду справи №916/896/25, суд зазначає наступне.

За наслідками розгляду справи № 522/1528/15-ц Велика Палата Верховного Суду 26.01.2021 ухвалила постанову, в якій дійшла таких висновків щодо способу захисту прав позивача:

- визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності;

- для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках:

а) кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку;

б) особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником);

- застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права;

- задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним;

- якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту;

- зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання;

- наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений;

- аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася;

- застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите;

- у разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту;

- отже, ухвалення судом рішення в справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості;

- правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення ЄСПЛ від 09 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» (Svetlana Naumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, §53). Тому задоволення позову про визнання поруки припиненою в одній справі не є ані підставою перегляду судового рішення в іншій справі за нововиявленими обставинами, ані підставою визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню;

- правові висновки суду, у тому числі касаційної інстанції, формулюються виходячи з конкретних обставин справи. Тобто, на відміну від повноважень законодавчої гілки влади, до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для всіх життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права. Тому ефективність позовної вимоги про визнання відсутності права чи про визнання права припиненим може не обмежуватися випадками, наведеними в пункті 57 цієї постанови;

- отже, ефективність позовної вимоги про визнання відсутності права чи про визнання права припиненим має оцінюватися виходячи з обставин справи залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

У постанові від 24.04.2024 у справі №634/651/21 Верховний Суд зазначив, що застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.

Відтак, за існування спору про стягнення заборгованості за поставлений газ, відступленої за Договором відступлення (справа №916/896/25), позивач мав доводити неправомірність як відступлення, так і стягнення саме в межах розгляду вже існуючого спору, а не звертатись до суду з новим позовом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Підсумовуючи вищенаведене, зважаючи на зміст позовних вимог, обставини, встановлені під час розгляду справи та відсутність порушеного права позивача, суд не знаходить правових підстав для задоволення позову.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі 2 422,40 грн, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача, оскільки позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 129, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

2. Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2 422,40 грн покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 13.10.2025.

Суддя О.В. Нечай