УХВАЛА

09 жовтня 2025 року

м. Київ

cправа № 912/2579/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.,

за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.,

представників учасників справи:

«Піщанобрідського професійного аграрного ліцею» Кіровоградської обласної ради - Курлейко О.С., адвоката (ордер від 12.09.2025),

Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрогран» - Дейкун О.І., адвоката (ордер від 08.10.2025),

прокуратури - Красножон О.М., прокурора Офісу генерального прокурора,

розглянув у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрогран»

на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 02.01.2025 (суддя Глушков М.С.)

та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 10.07.2025 (головуючий суддя Іванов О.Г., судді: Верхогляд Т.А., Парусніков Ю.Б.)

у справі № 912/2579/24

за первісним позовом «Піщанобрідського професійного аграрного ліцею» Кіровоградської обласної ради (далі - Ліцей)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрогран» (далі - Товариство, скаржник)

про стягнення 1 428 138,34 грн

та зустрічним позовом Товариства

до Ліцею

про стягнення 156 895,06 грн,

за участю Кіровоградської обласної прокуратури.

ВСТАНОВИВ:

Ліцей звернувся до суду з позовом до Товариства про стягнення 1 428 138,34 грн за невиконання зобов'язань за договором купівлі-продажу сільськогосподарської продукції від 08.09.2023 № 08/09/23 (далі - договір № 08/09/23) у частині повної та своєчасної оплати отриманого товару, з яких: 105 759,28 грн інфляційних втрат, 220 018,79 грн 3% річних та 1 102 360,27 грн пені.

Товариство звернулося до суду із зустрічним позовом до Ліцею про стягнення 156 895,06 грн за невиконання зобов'язань за договором про надання послуг від 05.05.2023 № 05/05/23 (далі - договір № 05/05/23), з яких: 67 121,10 грн 3% річних та 89 773,96 грн інфляційних втрат.

Господарський суд Кіровоградської області від 02.01.2025 ухвалив рішення у справі № 910/12717/24, яким первісний позов задовольнив частково. Стягнув з Товариства на користь Ліцею 105 759,28 грн інфляційних втрат, 220 018,79 грн 3% річних, 991 146,06 грн пені та 64 540 грн витрат на послуги професійної правничої допомоги. В іншій частині первісних позовних вимог відмовив. У задоволенні зустрічного позову відмовив повністю.

Центральний апеляційний господарський суд постановою від 10.07.2025, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції також задовольнив повністю заяву Ліцею про стягнення з Товариства 20 000 грн витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Судові рішення попередніх інстанцій мотивовані тим, що з урахуванням встановлених обставин припинення основних зобов'язань за договорами № 05/05/23 та № 08/09/23 зустрічним зарахуванням на підставі надісланої Товариством Ліцею письмової заяви про зарахування однорідних грошових вимог від 25.04.2024, що не заперечується сторонами та підтверджується Актом перевірки дотримання вимог законодавства у сфері публічних закупівель та інших нормативно-правових актів в Ліцеї Управління Східного офісу Держаудитслужби в Кіровоградській області від 28.06.2024 за № 041104-27/4 (далі - Акт), суди виснували про доведення Ліцеєм прострочення Товариством оплати сільськогосподарської продукції за договором № 08/09/23 у період з 07.10.2023 по 25.04.2024. Підсумовуючи, суди вказали про наявність підстав для нарахування та стягнення 105 759,28 грн інфляційних втрат та 220 018,79 грн 3% річних. Щодо вимог за первісним позовом про стягнення пені у сумі 1 102 360,27 грн пені, то здійснивши власний її розрахунок з урахуванням періоду виникнення боргу, суди встановили, що пеня нарахована більше ніж за шість місяців з дня прострочення зобов'язання, а тому правильним є нарахування пені за період з 07.10.2023 по 03.04.2024 у сумі 991 146,06 грн. Стосовно зустрічних вимог Товариства до Ліцею про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, то суди виснували про відсутність підстав для задоволення таких акцесорних зобов'язань до основного зобов'язання, зважаючи на ненадання Товариством у сукупності доказів виникнення у Ліцею грошового зобов'язання, визначених умовами пунктів 2.4., 4.2., 5.7. договору № 05/05/23 (доказів зібрання врожаю у повному обсязі, підписання акта приймання-передачі без зауважень, виставлення рахунку). Судами встановлено, що всупереч вимог пунктів 2.4., 12.12. та 12.13. договору № 05/05/23, виконавець провів частковий збір врожаю соняшнику у кількості, що є нижчим середньої врожайності культури соняшника в області, без повідомлення замовника не пізніше ніж за п'ять календарних днів до дня прийняття-передачі таких послуг та врожаю, без участі представника замовника, без зважування, без визначення замовником адреси складського приміщення врожаю. Такі порушення призвели до підписання Ліцеєм 2 актів наданих послуг (від 22.09.2023, від 21.11.2023) з відміткою про наявність зауважень, а отже, про відсутність підстав для оплати основних послуг, у т.ч. у сумі 6 380 000 грн. Зазначене, в свою чергу, не свідчить про пропуск Ліцеєм строку виконання грошового зобов'язання за договором про надання послуг від 05.05.2023,а отже, відсутні підстави для нарахування та стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму основного зобов'язання за цим договором.

Не погоджуючись із судовими рішеннями попередніх інстанцій, Товариство звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить суд касаційної інстанції рішення місцевого господарського суду та постанову апеляційного господарського суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісних позовних вимог відмовити повністю, а зустрічний позов задовольнити.

В обґрунтування підстави касаційного оскарження у касаційній скарзі Товариство посилається на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України):

стосовно вимог за первісним позовом зазначає про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування статті 3, частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України, Кодекс), викладених у постанові Верховного Суду від 10.09.2018 у справі № 920/739/17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (в контексті того, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, тому цивільно-правова відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов'язку щодо своєчасного розрахунку за основне зобов'язання повинна нести компенсаторний характер і бути спрямованою не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення, не може розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, має бути справедливою і направленою на дотримання розумного балансу між інтересами боржника та кредитора);

стосовно вимог за зустрічним позовом зазначає про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування статей 212, 613 ЦК України, викладених у постановах Верховного Суду: від 28.03.2018 у справі № 910/32579/15; від 22.05.2018 у справі № 923/712/17; від 21.01.2019 у справі № 925/2028/15; від 02.07.2019 у справі № 918/537/18; від 29.08.2019 у справі № 905/2245/17; від 26.02.2020 у справі № 915/400/18; від 29.04.2020 у справі № 915/641/19 (про те, що виставлення рахунку не є передбаченою законом чи договором умовою виникнення обов'язку боржника здійснити оплату. Це лише технічний розрахунковий документ, який не може підміняти собою договірне зобов'язання);

стосовно вимог щодо відшкодування витрат на правничу допомогу по первісному позову зазначає про неврахування судами попередніх інстанцій висновку щодо застосування статті 126 та частини п'ятої статті 129 ГПК України, викладених у постанові Верховного Суду від 25.04.2024 у справі № 907/37/22 (щодо обов'язку суду перевіряти співмірність витрат на правничу допомогу зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом та обсягом наданих послуг).

Ліцей у відзиві на касаційну скаргу проти її доводів заперечив з посиланням, зокрема на дотримання судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, та просив касаційну скаргу Товариства залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду та постанову апеляційного господарського суду - без змін.

У відзиві на касаційну скаргу викладена заява про стягнення витрат на правову допомогу, понесених позивачем за первісним позовом у сумі 10 000 грн у суді касаційної інстанції, до якого долучений акт наданих послуг від 10.09.2025 № 38 за договором про надання правничої допомоги від 02.10.2025 № 38 (далі - договір № 38).

Прокуратура у відзиві на касаційну скаргу зазначає, що рішення місцевого господарського суду та постанова апеляційного господарського суду у цій справі є законними і обґрунтованим, а тому просить залишити їх без змін, касаційну скаргу Товариства - без задоволення.

Згідно з ухвалою Суду від 29.09.2025 задоволено заяву Ліцею про участь у судових засіданнях у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів його представника - адвоката Курлейко О.С.

Згідно з розпорядженням Заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 06.10.2025 32.2-01/2442 проведено повторний автоматизований розподіл справи № 912/2579/24 у зв'язку із запланованим відрядженням судді Булгакової І.В.

Від Товариства 08.10.2025 надійшла заява про долучення документів на підтвердження судових витрат протягом п'яти днів після ухвалення рішення, яка долучена Судом до матеріалів справи та враховується Судом з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 300 ГПК України.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

У касаційній скарзі самим скаржником з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті 287 ГПК, покладається на скаржника.

Предметом касаційного перегляду є судові рішення, ухвалені за наслідком розгляду первісних позовних вимог про стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені за неналежне виконання зобов'язань з оплати вартості товару за договором купівлі-продажу сільськогосподарської продукції та зустрічних позовних вимог про стягнення 3% річних інфляційних втрат за неналежне виконання зобов'язань за договором про надання послуг.

В обґрунтування доводів касаційної скарги скаржник посилається на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначаючи про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права, у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.

Стосовно наведеного Верховний Суд, керуючись критеріями оцінки подібності правовідносин, визначеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, виходить із того, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови і, зокрема має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі. При дослідженні доцільності посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: 1) чи є правовідносини подібними та 2) чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на відповідні законодавчі акти. У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосованих нормативно-правових актів.

Верховний Суд, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, враховуючи запроваджені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 критерії оцінки подібності правовідносин, відхиляє посилання скаржника на правові висновки, викладені у наведених ним постановах, зважаючи на таке.

Щодо вимог за первісним позовом

Так, скаржник з посиланням на постанову Верховного Суду у справі № 920/739/17 зі спором про поновлення договору оренди, зазначає про те, що у цій справі Верховний Суд виходив з того, що відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у т.ч., на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов'язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов'язки, у т.ч., передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Саме тому у конкретних правовідносинах, зокрема щодо поновлення договору оренди землі на підставі статті 33 Закону України «Про оренду землі», добросовісність орендодавця по суті становить гарантію дотримання прав менш захищеної сторони, якою у спірних правовідносинах є орендар. У справі № 920/739/17 за встановлених обставин належного виконання орендарем обов'язків за договором, своєчасного звернення до орендодавця з листом-повідомленням про поновлення договору з наданням проєкту додаткової угоди, суди дійшли висновку, підтримані Верховним Судом, що орендодавець порушив право орендаря на встановлений законом порядок розгляду питання про поновлення договору оренди на новий строк, а, отже, і на укладення додаткової угоди до договору. Водночас у справі № 912/2579/24, судові рішення в якій є предметом касаційного перегляду, з огляду на норми законодавства про принципи справедливості, добросовісності та розумності, як фундаментальних засад цивільного права, спрямованих на закріплення принципу верховенства права (статті 3, 509 ЦК України), судами попередніх інстанцій не встановлено обставин недобросовісної поведінки Ліцею, як учасника договірних відносин за правочином купівлі-продажу сільськогосподарської продукції, та/або спричинення своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам Товариству, як і обставини, за яких скаржник був позбавлений можливості вчасно виконати зобов'язання щодо оплати отриманої товару. Крім того, з огляду на предмет та підстави позову у наведеній скаржником справі суттєву роль у визначенні неподібності правовідносин відіграє і нормативно-правове регулювання, зокрема незастосування у спірних правовідносин у справі, яка переглядається Закону України «Про оренду землі» на відміну від справи № 920/739/17, яка наведена скаржником та стосувалася оренди землі.

У постанові Велика Палата Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, на яку також посилається скаржник, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, штрафу та процентів річних, зокрема зазначила, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду також вказала, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов'язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим, зокрема щодо боржника, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов'язань, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора. З урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла з урахуванням того, що у справі № 902/417/18 умовами договору сторони передбачили відповідальність за прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання у вигляді пені та штрафу, збільшили позовну давність за відповідними вимогами, а також умовами договору змінили розмір процентної ставки, передбаченої в частині другій статті 625 ЦК України, та встановили її в розмірі 40% річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути оплачений покупцем, та 96% річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення 90 календарних днів. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних, ураховуючи несправедливість, коли наслідки невиконання боржником зобов'язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов'язання, Велика Палата Верховного Суду вважала справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи № 902/417/18, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, обмежити розмір санкцій сумами штрафу і пені, які вже присуджені до стягнення судами попередніх інстанцій, та відмовити в їх стягненні з цих підстав. При цьому відповідне зменшення відсотків річних Велика Палата Верховного Суду допустила з урахуванням конкретних обставин справи № 902/417/18, а саме: встановлення такої процентної ставки на рівні 40% і 96% річних та їх явній невідповідності принципу справедливості. Крім того, Суд зазначає що у питанні можливості зменшення процентів річних має враховуватися саме остання правова позиція Верховного Суду, зокрема застосуванню підлягають правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24, де Велика Палата Верховного Суду вказала, що розмір процентів річних, який становить три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), - це законодавчо встановлений та мінімальний розмір процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов'язання боржником, не підлягає зменшенню судом. Водночас за обставинами спору у справі, що розглядається (№ 912/2579/24), суди попередніх інстанцій встановили, що річні розраховано за встановленою у статті 625 ЦК України ставкою у розмірі 3 відсотків. Тобто, судами в цій справі не досліджувалося питання зменшення ставки відсотків річних, збільшеної в порівнянні з розміром, визначеним статтею 625 ЦК України, та наявності передумов для його реалізації, як за ініціативою суду, так і за наслідками розгляду заяви/клопотання відповідача. В означеному контексті спростовуються також встановленими судами обставинами доводи скаржника про те, що Ліцей у договорі купівлі-продажу від 08.09.2023 визначив для Товариства нерозумний обсяг відповідальності з огляду на її непропорційність наслідкам правопорушення, зважаючи на попередню поведінку продавця, а саме: укладення договору з можливістю зарахування зустрічних вимог, що на думку скаржника, виключає нарахування 3% річних та інфляційних втрат. Так, суди встанови, що пунктом 5.2. договору від 08.09.2023 сторони погодили, що остаточний розрахунок може бути здійснено шляхом зарахуванням зустрічних однорідних умов, проте строк остаточного розрахунку визначено у пункті 5.1. договору купівлі-продажу, яким передбачено, що остаточний розрахунок по цьому договору - протягом 20 банківських днів після передачі-приймання товару, згідно з видатковими накладними. Отже, фактично суди виснували про чітке узгодження сторонами у правочині строку остаточного виконання зобов'язання Товариством по оплаті товару у будь-який спосіб: чи шляхом перерахуванням грошових коштів, чи шляхом зарахування однорідних вимог, на підставі заяви, у порядку статті 203 ЦК України, з якою покупець звернувся 25.04.2024. А тому згідно встановлених судами обставин відповідний строк для оплати скінчився ще 06.10.2023, тобто через 20 банківських днів після передачі 08.09.2023 товару. При цьому 3% річних та інфляційні нараховані за період з 07.10.2023 до 25.04.2024, а пеня (розмір якої перераховано судом) за шість місяців з 07.10.2023 по 03.04.2024. Між тим, проаналізувавши, зміст постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 за критеріями подібності, з огляду на відмінність підстав позовів та фактичних обставин справ, доказової бази, Суд висновує про неподібність зазначеної скаржником справи за наведеними правовими ознаками зі справою, що переглядається, а тому застосування норм матеріального права за неподібності правовідносин у цих справах не може бути аналогічним, а вказане для порівняння судове рішення Верховного Суду - релевантним до обставин, що переглядається.

Щодо вимог за зустрічним позовом

Постанова Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 910/32579/15 ухвалена за результатом перегляду судових рішень про стягнення боргу за договором про закупівлю послуг. Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення про задоволення позову у справі № 910/32579/15, зазначив, що, як встановлено судами попередніх інстанцій, підписані акти здачі-приймання наданих послуг підтверджують, що результати наданих послуг відповідають умовам договору та є підставою для проведення розрахунків за надані послуги. При цьому Суд погодився з тим, що ненадання рахунку-фактури, який не є первинним документом та містить лише платіжні реквізити, тобто носить інформаційний характер, не є відкладальною умовою та не є простроченням кредитора в розумінні приписів ЦК України.

Постанова Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 923/712/17, на яку посилається скаржник, ухвалена після перегляду судових рішень попередніх інстанцій щодо розгляду спору про стягнення боргу за договором поставки в частині оплати повної вартості товару. Верховний Суд звернув увагу на те, що ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 цього ж Кодексу; тому наявність або відсутність рахунку-фактури у спірних правовідносинах не звільняє відповідача від обов'язку з оплати поставленого товару. Верховний Суд, скасовуючи судові рішення у тій справі та направляючи її на новий розгляд зазначив, що предметом дослідження судів має бути встановлення обставин, пов'язаних із поставкою позивачем та отриманням відповідачем спірної продукції за договором, з підтвердженням цього відповідними документами, виконання відповідачем зобов'язань з оплати отриманого товару, його ціна, умови та порядок проведення розрахунків за товар.

Колегія суддів установила, що постанова Верховного Суду від 21.01.2019 у справі № 925/2028/15 ухвалена за первісним позовом про стягнення коштів (основного боргу, штрафу та 3% річних) за неналежне виконання первісним відповідачем грошових зобов'язань за договором поставки та зустрічним позовом про стягнення зайво перерахованих коштів за договором поставки, обґрунтованим нормою статті 1212 ЦК України. Верховний Суд, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову, зазначив, що наявність або відсутність рахунку-фактури у спірних правовідносинах не звільняє покупця від обов'язку з оплати поставленого товару. Водночас у справі № 925/2028/15 суди установили, що існувала прострочена заборгованість покупця перед постачальником за поставлений товар.

Постанова Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 918/537/18 ухвалена за результатом перегляду судових рішень попередніх інстанцій у спорі про стягнення боргу за поставкою, яка фактично була здійснена постачальником та отримана покупцем проте не оплаченим ним, що встановлено судами. Натомість, скасовуючи судові акти у справі про відмову у задоволенні позову та направляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції вказав на те, що попередні інстанції помилково обмежилися висновками про недоведення позивачем факту виникнення у відповідача обов'язку щодо оплати вартості товару з огляду на відсутність в матеріалах справи виставлених постачальником рахунків-фактур на оплату товару покупцем. Верховний Суд зазначив, що при новому розгляді справи судам належить дослідити правову природу спірного договору, перевірити дійсність зобов'язань відповідача з оплати вартості поставленого позивачем товару, виходячи з його умов щодо набуття відповідачем права власності на поставлений позивачем товар з моменту підписання сторонами договору видаткових накладних, та перевірити обставини припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних однорідних (грошових) вимог в порядку, передбаченому статтею 601 ЦК України.

Постанова Верховного Суду від 29.08.2019 у справі № 905/2245/17 ухвалена у спорі про стягнення боргу у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором поставки з повернення зворотної тари (пакувальних матеріалів) та оплати її заставної вартості. Судові рішення у тій справі мотивовані наявністю обов'язку відповідача оплатити набуту у власність поворотну тару за умови виставлення відповідного рахунку позивачем, чого позивачем зроблено не було, тому, за висновками судів попередніх інстанцій, строк оплати цієї тари не настав. Натомість Верховний Суд дійшов висновку про оплатність набуття у власність відповідачем тари та зазначив, що не виставлення/не направлення позивачем рахунку на оплату у спірних конкретних правовідносинах не звільняє відповідача від обов'язку оплатити послуги, надані позивачем.

Постанова Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 915/400/18, на яку посилається скаржник, ухвалена за результатом перегляду судових рішень у спорі про стягнення основного боргу за договором оренди техніки. Верховний Суд у тій справі, погодившись із висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог, виходив з того, що майно за договором оренди в порядку, визначеному договором, отримано відповідачем, і ним використовувалося, доказів повернення майна позивачу немає. Тому суд касаційної інстанції зазначив, що нездійснення відповідачем сплати орендних платежів за спірний період є порушенням договірних зобов'язань, а обов'язок відповідача сплачувати орендні платежі виникає в силу закону та умов договору, та не залежить від факту виставлення позивачем рахунку на оплату відповідачем орендних платежів.

Постанова Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 915/641/19 ухвалена у спорі про стягнення боргу за договором поставки, за результатом перегляду судових рішень попередніх інстанцій в якій, Суд погодившись з висновками місцевого господарського суду та суду апеляційної інстанції у тій справі про задоволення позову. Між тим Суд виходив з того, що суди встановили факт отримання товару відповідачем на підставі належних, допустимих, достатніх і достовірних доказів, тому зазначив, що строк оплати за товар у відповідача настав, і отримання, але нездійснення ним оплати товару, є порушенням договірних зобов'язань. Обов'язок відповідача оплатити вартість поставленого йому позивачем товару у спірних правовідносинах виник у силу закону та не залежить від факту виставлення позивачем рахунку на оплату відповідачем вартості здійсненої поставки товару.

Водночас колегія суддів зазначає, що у справі № 912/2579/24, що розглядається, суди попередніх інстанцій виходили з того, що зобов'язання у Ліцею з оплати послуг виникає із настанням сукупно трьох таких обставин, які Товариство не виконало: 1) збирання виконавцем врожаю в обсязі передбаченому пунктом 2.4. договору (мало місце неналежне неякісне надання послуг ТОВ «Агрогран» (зібрання врожаю, який є нижчим середньої врожайності культури соняшник в області, відповідно до інформації Державної служби статистики України); 2) підписання сторонами акта приймання-передачі наданих послуг без зауважень згідно з пунктом 5.7. договору про надання послуг від 05.05.2023 (акти наданих послуг від 22.09.2023 та від 21.11.2023 підписані із зауваженнями щодо якості наданих послуг та їх обсягу. Товариство визнає факт збору врожаю соняшнику без участі представника замовника, ним не заперечується неякісно надані послуги (зокрема щодо не проведення першого та другого етапу робіт: оранки (1), вирівнювання оранки (2), - визначених Технічним описом етапів виконання робіт з вирощування врожаю соняшника, чим порушено вимоги пункту 1.2. договору про надання послуг від 05.05.2023), що призвели до вирощення врожаю соняшника нижче середньої по Кіровоградській області, у зв'язку з чим готовий сплатити відповідний штраф. Зазначені обставини встановлені судами і вбачаються зі змісту листа-відповіді Товариства від 05.12.2023 на претензію Ліцею від 22.09.2023 щодо неналежного виконання робіт за правочином від 05.05.2023. Товариство всупереч умов договору, не надало Ліцею облік витрат за надані послуги та, як з'ясовано судами у подальшому, не надало всі послуги з обробітку земель, які передбачені Додатком № 1 до Договору (Технічний опис), у зв'язку з чим акти наданих послуг від 22.09.2023 та 21.11.2023 підписані із зауваженнями); 3) виставлення виконавцем рахунку замовникові (відсутність якого розглядалася судами в сукупності із першими двома обставинами, обов'язкове виконання яких передбачено умовами договору, однак які не дотримано Товариством). А тому, встановивши вказані обставини в їх сукупності, суди виснували про відсутність підстав для стягнення з Ліцею на користь Товариства 3% річних та інфляційних витрат за договором про надання послуг. Таким чином, суди попередніх інстанцій ґрунтовно дослідили правову природу спірного договору надання послуг № 05/05/23, перевірити дійсність зобов'язань Товариства щодо надання послуг за правочином, включаючи умови їх надання та виснували про не дотримання таких виконавцем послуг (неякісного їх надання), що сукупно свідчить про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог.

З огляду на все вищевикладене, аргументи скаржника є безпідставними та необґрунтованими, а тому відхиляються Судом. Крім того, на висновки у наведених постановах Верховного Суду: від 28.03.2018 у справі № 910/32579/15; від 22.05.2018 у справі № 923/712/17; від 21.01.2019 у справі № 925/2028/15; від 02.07.2019 у справі № 918/537/18; від 29.08.2019 у справі № 905/2245/17; від 26.02.2020 у справі №915/400/18; від 29.04.2020 у справі № 915/641/19, - Товариство послалося, виокремивши їх з контексту вказаних судових рішень, не врахувавши викладених у рішеннях правових позицій Верховного Суду стосовно спірних правовідносин та предмета спору, в контексті досліджуваних судами у цій справі доказів та встановлених фактичних обставин. Отже, правовідносини у наведених скаржником справах не є подібними до справи № 912/2579/24.

Щодо вимог щодо відшкодування витрат на правничу допомогу по первісному позову

В обґрунтування доводів касаційної скарги в цій частині скаржник посилається на те, що суди попередніх інстанцій застосували норми статті 126 та частини п'ятої статті 129 ГПК України без врахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 25.04.2024 у справі № 907/37/22.

З огляду на визначені частинами п'ятою-сьомою, дев'ятою статті 129 ГПК України критерії, з урахуванням складності та значення справи для сторін, суд апеляційної інстанції (переглядаючи рішення місцевого господарського суду) дійшов висновку про правильність висновків суду першої інстанції щодо часткового задоволення заяви Ліцею, зважаючи на таке.

Аналізуючи надані адвокатом послуги, які складаються з витрат на правничу допомогу, суди виходили з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з конкретних обставин справи та реального часу витраченого на справу та подання процесуальних документів адвокатом, які складалися та готувалися адвокатом, необхідності їх подання. Судами попередніх інстанцій враховано, що правнича допомога за умовами договору № 38, надавалася адвокатським об'єднанням «Астра Ліберта» клієнту (Ліцею), включала звернення до суду з позовом, в інтересах клієнта, про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних за договором купівлі-продажу № 08/09/23, укладеного між Ліцеєм та Товариством. Крім того, у справі № 912/2579/24 адвокатом АО «Астра Ліберта» надано всі послуги щодо представництва інтересів Ліцею, у т.ч. і за зустрічним позовом Товариства до Ліцею про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за договором про надання послуг № 05/05/23. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу адвоката позивач за первісним позовом подав суду: договір № 38, акт наданих послуг від 17.10.2024 № 38 від 17.10.2024, платіжну інструкцію від 23.10.2024 № 21/10/2024, детальний опис наданих послуг від 26.11.2024 (а.с. 108-114 т.2). За умовами договору № 38, клієнт доручив, а АО «Астра Ліберта» прийняло на себе зобов'язання надавати правничу допомогу щодо заходів досудового врегулювання і судово-претензійної роботи, в суді першої, апеляційної і касаційної інстанцій, зокрема, але не виключно. 17.10.2024 сторони підписали акт наданих послуг № 38 за договором № 38, згідно з яким засвідчили надання АО «Астра Ліберта» клієнту послуг з юридичного консультування та юридичного представництва за договором № 38 у фіксованому розмірі у сумі 70 000 грн. Перелік видів послуг правничої допомоги, наданий Ліцею, наведений у детальному описі, за яким надані такі послуги: - складання і направлення позовної заяви; - складання і направлення відповіді на відзив; - складання і направлення відзиву на зустрічну позовну заяву ТОВ «Агрогран»; - складання і направлення клопотання про зменшення ТОВ «Агрогран» витрат на правничу допомогу; - участь у судових засіданнях. Позивач за первісним позовом оплатив надані послуги у повному обсязі, що підтверджується платіжною інструкцією від 23.10.2024 № 21/10/2024. До справи долучено ордер на ім'я адвоката Курлейко О.С. від 09.10.2024 серії ВА №1092004. Матеріалами справи підтверджується факт отримання Ліцеєм послуг адвоката та понесення ним витрат у суді першої інстанції, а саме: представником позивача за первісним позовом складено та підписано позовну заяву від 09.10.2024, відповідь на відзив від 04.11.2024, відзив на зустрічну позовну заяву Товариства від 07.11.2024, клопотання про зменшення Товариству витрат на правничу допомогу від 27.11.2024, участь адвоката у всіх засіданнях суду. Ліцей належними доказами довів, що поніс витрати на професійну правничу допомогу в першій інстанції у цій справі. Поряд із цим суди самостійно перерахували період, за який підлягала стягненню з відповідача за первісним позовом сума пені, суди встановили, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню частково. Враховуючи принцип пропорційності суд першої інстанції виснував (а суд апеляційної інстанції перевіривши зазначені обставини, погодився), що судові витрати позивача за первісним позовом на професійну правничу допомогу у першій інстанції становлять 64 540 грн та покладаються на відповідача за первісним позовом.

Стосовно витрат Ліцею на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції друга судова інстанція виснувала, що у зв'язку із оскарженням Товариством рішення суду першої інстанції у відзиві на апеляційну скаргу, враховуючи положення укладеного договору між Ліцеєм та Товариством, позивачем за первісним позовом повідомлено про очікувані витрати Ліцею, пов'язані з переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 20 000 грн витрат на правничу допомогу. 11.03.2025 від представника Ліцею до Центрального апеляційного господарського суду надійшло клопотання про долучення доказів понесених судових витрат та їх відшкодування При цьому Ліцей просив долучити до матеріалів справи докази, понесених ним судових витрат у суді другої інстанції, а саме: акт наданих послуг від 12.02.2025, платіжну інструкцію № 24/02/25, детальний опис робіт від 11.03.2025 та відшкодувати шляхом стягнення з Товариства на користь Ліцею судові витрати, які пов'язані з наданням правничої допомоги у суді апеляційної інстанції в розмірі 20 000 грн. Договором № 38 визначено, що гонорар адвоката за правничу допомогу у спорі в суді апеляційної інстанції становить 20 000 грн. 12.02.2025 між Ліцеєм та АО «Астра Ліберта» підписано акт про надання правничої допомоги № 38 до договору № 38 у сумі 20 000 грн. З огляду на встановлені обставини у системному взаємозв'язку з правовими положеннями ГПК України та Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», оцінивши подані позивачем за первісним позовом документи, суд апеляційної інстанції вважав, що розмір витрат Ліцею на професійну правничу допомогу, понесених ним у Центральному апеляційному господарському суді при перегляді рішення суду першої інстанції у цій справі є співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, а тому з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом стягнув 20 000 грн витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції. При цьому апеляційною інстанцією встановлено, що Товариство не виконано обов'язку доведення неспівмірності таких витрат.

Верховний Суд зазначає, що наведені у касаційній скарзі Товариства доводи фактично зводяться до незгоди з оцінкою наданих доказів та висновками суду апеляційної інстанції, яким переглянуто рішення місцевого господарського суду щодо витрат на правничу допомогу Ліцею, а також вирішено питання щодо витрат на правничу допомогу Ліцею у суді апеляційної інстанції, стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановленні інших обставин у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для відмови у задоволенні вимог заяви щодо стягнення правових витрат позивача за первісним позовом у суді першої та апеляційної інстанцій.

Посилання скаржника на неналежну оцінку судами реальної вартості витрат на правничу допомогу носять декларативний характер та не підтверджені відповідними доказами всупереч приписів статей 75-79 ГПК України для доведення зазначених обставин згідно з матеріалами справи, та відповідно до змісту аргументів оскарження в цій частині є виключно нічим не підтвердженою суб'єктивною оцінкою Товариства.

Отже, суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення місцевого господарського суду щодо стягнення правових витрат позивача за первісним позовом у суді першої інстанції та вирішуючи питання щодо витрат Ліцею на правничу допомогу в апеляційній інстанції, належно в межах повноважень оцінив встановлені обставини справи, підтверджені відповідними доказами.

Суд відхиляє як помилкові доводи скаржника про те, що попередні інстанції не врахували висновок щодо застосування норм статті 126 та частини п'ятої статті 129 ГПК України, викладений у постанові Верховного Суду від 25.04.2024 у справі № 907/37/22, адже застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм права при здійсненні розподілу витрат на професійну правничу допомогу, з огляду на відмінність фактичних обставин справ, різну процесуальну поведінку сторін, доказову базу і доводи сторін щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, не свідчить про застосування по-іншому висновку Верховного Суду щодо обов'язку суду перевіряти співмірність витрат на правничу допомогу зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом та обсягом наданих послуг, що свідчить про необґрунтованість аргументів скаржника у наведеній частині.

З огляду на викладене, доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення ухвалені без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених постановах Верховного Суду у справах: № 920/739/17; № 902/417/18; № 910/32579/15; № 923/712/17; № 925/2028/15; № 918/537/18; № 905/2245/17; №915/400/18; № 915/641/19; № 907/37/22, - не знайшли свого підтвердження.

Щодо інших аргументів касаційної скарги, - то такі за оцінкою Верховного Суду стосуються заперечення обставин, встановлених судами попередніх інстанцій та спростування здійсненої ними оцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 300 ГПК України.

При розгляді цієї справи Верховний Суд бере до уваги, що однією з основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід'ємною, органічною складовою, якого є принцип правової визначеності.

Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності.

Отже, категорію res judicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає у тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.

Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

За наведених обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 02.01.2025 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 10.07.2025 у справі № 912/2579/24.

Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Вирішуючи заяву Ліцею про стягнення витрат на правничу допомогу в суді касаційної інстанції, Верховний Суд виходить з такого.

Як зазначалося, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції Ліцей до відзиву долучив: - копію акта наданих послуг від 10.09.2025 № 38 за договором № 38 у сумі 10 000 грн; - копію платіжної інструкції від 12.09.2025; - копію детального опису наданих послуг від 12.09.2025. Крім того, як вище зазначено, на підтвердження витрат на правничу допомогу позивача за первісним позовом, зокрема у касаційній інстанції матеріали справи містять договір № 38.

На виконання пунктів 1.1., 2.1. договору № 38 АО «Астра Ліберта» приймає на себе зобов'язання з надання наступної правничої допомоги, зокрема, але не виключно: складання і направлення до суду відзиву на касаційну скаргу; складання інших процесуальних документів у суді касаційної інстанції; участь в судових засіданнях в судах касаційної інстанції; інші необхідні дії юридичного характеру, потреба в яких може виникнути для належного виконання зобов'язань АО «Астра Ліберта» (пункт 2.2. договору № 38).

За послуги, що надаються в суді касаційної інстанції клієнт сплачує 10 000 грн упродовж 3 банківських днів з дати відкриття касаційного провадження (пункт 4.1.3. договору № 38). За результатом наданих послуг, складається акт, який підписується сторонами (пункт 4.5. договору № 38).

12.09.2025 сторони підписали акт наданих послуг № 38 за договором № 38, згідно з яким засвідчили надання АО «Астра Ліберта» клієнту послуг з юридичного консультування та юридичного представництва за договором № 38 у фіксованому розмірі у сумі 10 000 грн.

Перелік видів послуг правничої допомоги, наданий Ліцею в суді касаційної інстанції, наведений у детальному описі, за яким надані такі послуги: - складання і направлення відзиву на касаційну скаргу; - участь в судових засіданнях: 09.10.2025 (запланована дата). Позивач за первісним позовом оплатив надані послуги у повному обсязі, що підтверджується платіжною інструкцією від 12.09.2025. До справи долучено ордер на ім'я адвоката Курлейко О.С. від 12.09.2025 серії ВА №1125296.

Згідно з протоколом судового засідання від 09.10.2025 та ухвалою Верховного Суду від 09.10.2025 у судовому засіданні інтереси Ліцею у справі № 912/2579/24 представляла адвокат Курлейко О.С. (ордер від 12.09.2025 серії ВА №1125296, на надання правничої (правової) допомоги Ліцею у Верховному Суді, виданий АО «Астра Ліберта» адвокату Курлейко О.С.). При цьому з тексту відзиву на касаційної скарги вбачається, що цей документ підготовлено та подано до Суду адвокатом Курлейко О.С. у строк, встановлений Судом для його подачі, отже, був прийнятий до розгляду та доводи за яким враховано судом касаційної інстанції.

Верховний Суд зазначає, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати сторони були необхідними, а розмір є розумний та виправданий. Тобто суд зобов'язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Так, виходячи з критерію необхідності, розумності та виправданості розміру витрат на правову допомогу, понесених позивачем, Верховний Суд, з огляду на міркування, викладені у цій ухвалі, дійшов висновку про задоволення заяви Ліцею щодо витрат на правничу допомогу у суді касаційної інстанції повністю, з огляду на таке.

Суд встановив, що наявні у матеріалах справи документи на підтвердження витрат Ліцею та інформація щодо характеру наданих послуг відповідають обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом. Адвокат, яка представляла інтереси Ліцею в касаційній інстанції (а також в першій та другій інстанції) не вчиняла під час всього розгляду справи дій, які могли б призвели до затягування розгляду справи, зокрема не подавала явно необґрунтованих заяв і клопотань, не включала в документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які б не були підтверджені належними доказами, а навпаки, надала лише такі докази, якими підтверджується реально заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п'ятою-сьомою, дев'ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу. У випадку встановленому договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у т.ч., але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Клопотання про зменшення суми витрат на оплату правничої допомоги в суді касаційної інстанції, що підлягають стягненню з відповідача за первісним позовом від Товариства не надходило.

З огляду на характер спірних правовідносин, предмет та підстави позову, питання, поставлені перед Верховним Судом скаржником у касаційній скарзі, беручи до уваги фіксований розмір гонорару, Верховний Суд дійшов висновку, що заявлений до стягнення розмір адвокатських послуг є реальним, необхідним, справедливим і пропорційним, а повноваження представника на представництво Ліцею у Верховному Суді є такими, що відповідають вимогам Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та договору про надання правової допомоги № 38.

За наслідками здійсненої оцінки розміру судових витрат, понесених Ліцеєм на правову допомогу у зв'язку з розглядом справи, через призму критеріїв, встановлених частиною п`ятою статті 129 ГПК України, керуючись статтями 2, 80, 123, 126, 129 ГПК України, враховуючи обсяг виконаних робіт, з урахуванням положень наведених норм та зазначених фактичних обставин справи, беручи до уваги критерії необхідності, розумності, пропорційності, справедливості розміру таких витрат, Суд дійшов висновку про задоволення заяви Ліцею про покладення на Товариство судових витрат на професійну правову допомогу, понесених Ліцеєм у суді касаційної інстанції у сумі 10 000 грн, які є співрозмірними з виконаною правовою допомогою у справі № 912/2579/24.

Керуючись статтями 129, 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрогран» на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 02.01.2025 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 10.07.2025 у справі № 912/2579/24.

2. Заяву «Піщанобрідського професійного аграрного ліцею» Кіровоградської обласної ради про розподіл судових витрат задовольнити.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрогран» на користь «Піщанобрідського професійного аграрного ліцею» Кіровоградської обласної ради витрати на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції у сумі 10 000 грн.

4. Видачу відповідного наказу доручити Господарському суду Кіровоградської області.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов