ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2025 Справа № 917/875/25

Господарський суд Полтавської області у складі судді Ківшик О.В., розглянувши справу

за позовною заявою Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_1

до відповідача Військової частини НОМЕР_2 , АДРЕСА_2

про стягнення 9 999,18 грн,

Секретар судового засідання Ісенко М.В.

Без виклику учасників справи,

установив:

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень.

Військова частина НОМЕР_1 просить суд стягнути з Військової частини НОМЕР_2 понесені витрати на харчування засудженого військовослужбовця ОСОБА_1 у розмірі 9 999,18 грн.

На підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивач надав наступні докази : копії витягів з наказів командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) щодо військовослужбовця ОСОБА_1 ; копія листа звернення до військової частини НОМЕР_2 про відшкодування витрат (вих №43/847 від 10.06.2019); копія Акту на відшкодування витрат за харчування засудженого військовослужбовця ОСОБА_1 ; копія довідки-розрахунку за харчування військовослужбовця за період з 30.09.2017-29.03.2017; копія Претензії №4 про відшкодування витрати за харчування засуджених військовослужбовців від 21.02.2024 року за вих. 53/798.

Відповідач у відзиві на позов (вх. № 7839 від 11.06.2025) заперечує проти позовних вимог, зокрема, з огляду на те, що правова природа відносин між військовими частинами щодо відшкодування витрат на забезпечення харчуванням засуджених військовослужбовців є публічно-правовою, а не приватно-правовою (цивільною). Це означає, що сторонами у цьому спорі є не звичайні суб`єкти господарювання, які укладають договори купівлі-продажу чи надання послуг, а державні органи (військові формування), що діють у межах своїх владних повноважень та виконують функції держави. Також відповідач просить суд застосувати строки позовної давності.

Інших заяв по суті спору до суду не надходило.

2. Процесуальні питання, вирішені судом.

30.04.2025 року до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Військової частини НОМЕР_1 до відповідача Військової частини НОМЕР_2 про стягнення 9 999,18 грн витрат на харчування засудженого військовослужбовця ОСОБА_1 .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.04.2025 справу № 917/875/25 розподілено судді Ківшик О.В.

Суд ухвалою від 05.05.2025 року позовну заяву Військової частини НОМЕР_1 залишив без руху, встановив спосіб усунення недоліків та надав позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви.

12.05.2025 року до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви на виконання вимог ухвали суду від 05.05.2025 року про залишення позовної заяви без руху (вх. № 6328), недоліки усунено в строк та спосіб, встановлений судом.

Суд ухвалою від 28.05.2025 прийняв позовну заяву до розгляду і відкрив провадження у справі, ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання); встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов - 15 днів з дня вручення ухвали.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Водночас суд зауважує, що відповідно до пунктів 3 та 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд також зазначає, що з урахуванням умов воєнного стану в Україні, загальної ситуації в Україні та особливого режиму роботи суду, спрямованого на необхідності збереження життя і здоров`я суддів, працівників апарату та відвідувачів суду, суд здійснює розгляд справи №917/875/25 у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення (ч. 4 ст. 240 ГПК України). Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 ГПК України).

3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи.

У військовій частині НОМЕР_1 відбував покарання військовослужбовець військової частини НОМЕР_2 Національної Гвардії України засуджений до покарання у виді тримання у дисциплінарному батальйоні.

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №194 від 30.09.2016 року засуджений військовослужбовець ОСОБА_1 відбував покарання за ч.1 ст.185 КК України, який з 30.09.2016 року був зарахований на всі види забезпечення у військовій частині НОМЕР_1 , у тому числі на котлове забезпечення (арк.с. 23 зі звороту).

Згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №61 від 28.03.2017 року військовослужбовець ОСОБА_1 вибув до військової частини НОМЕР_2 Національної Гвардії України для подальшого проходження військової служби та знято 29.03.2017 року з продовольчого забезпечення (арк.с. 22).

Позивач зазначає, що під час відбування покарання у дисциплінарному батальйоні засуджений військовослужбовець ОСОБА_1 з 30.09.2016 по 29.03.2017 забезпечувався харчуванням нормою №1 (загальновійськова) на загальну суму 9 999,18 грн, що підтверджується актом на відшкодування витрат за харчування засудженого військовослужбовця ОСОБА_1 та довідки-розрахунку за харчування військовослужбовця іншого військового формування за період з 30.09.2016 по 29.03.2017 (арк.с. 22 зі звороту та арк.с. 23).

Позивачем було надіслано на адресу відповідача Акт та довідку/розрахунок на суму 9999,18 грн за вих. № 43/847 від 10.06.2019 року. Дана обставина відповідачем у відзиві на позовну заяву не спростовується.

Позивач наголошує, що ніяких дій з боку відповідача не відбулось: акт не підписний, заборгованість не сплачена.

Для врегулювання питання щодо відшкодування витрат позивачем було надіслано відповідачу лист претензію № 4 від 21.02.2024 №53/798, якою повторно направлено Акт та довідку/розрахунок (арк.с. 11-12).

Відповідач надав позивачу відповідь (№ 6/32/12-913 від 12.03.2024) на означену претензію згідно якої відмовив позивачу у перерахуванні коштів у розмірі 9 999,18 грн. В обґрунтування відмови відповідач зазначив, що правові підстави для виконання вимог зазначених у претензії відсутні, а проведення розрахунків послуг харчування за минулий бюджетний період, протягом поточного бюджетного року є неможливим.

Позивач наголошує, що відповідачем добровільного перерахування коштів у розмірі 9 999,18 грн не було проведено, заборгованість відповідача перед позивачем становить 9 999,18 грн. Дана обставина відповідачем не спростована.

Враховуючи викладене, позивач звернувся з даним позовом до суду.

4. Норми права, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення, та висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про Збройні Сили України", правовою основою діяльності Збройних Сил України є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", статути Збройних Сил України, інші закони України, акти Президента України, Кабінету Міністрів України, міжнародні договори України, що регулюють відносини в оборонні сфері.

Згідно ч.1 ст. 4 Закону України "Про Національну гвардію України" Національна гвардія України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них нормативно-правовими актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Як вбачається з приписів ч. 1 ст. 1 Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" господарська діяльність у Збройних Силах України - це специфічна діяльність військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України (далі - військові частини), пов`язана із забезпеченням їх повсякденної життєдіяльності і яка передбачає ведення підсобного господарства, виробництво продукції, виконання робіт і надання послуг, передачу в оренду рухомого та нерухомого військового майна (за винятком озброєння, боєприпасів, бойової та спеціальної техніки) в межах і порядку, визначених цим Законом.

Суб`єктами господарської діяльності у Збройних Силах України є військові частини, заклади, установи та організації Збройних Сил України, які утримуються за рахунок коштів Державного бюджету України, ведуть відокремлене господарство, мають кошторис надходжень та видатків, рахунки в установах банків, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням (ч. 1 ст. 3 Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України").

Відповідно до приписів ч. 1 та ч. 2 ст. 5 Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, а також за шкоду і збитки, заподіяні довкіллю, правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором. Військова частина як суб`єкт господарської діяльності за своїми зобов`язаннями відповідає коштами, що надходять на її рахунок по відповідних статтях кошторису (крім захищених статей), а в разі їх недостатності відповідальність за зобов`язаннями військової частини несе Міністерство оборони України.

Правовою основою порядку відбування покарання засуджених військовослужбовців у виді тримання в дисциплінарному батальйоні є Кримінально-виконавчий кодекс України, Інструкція про порядок відбування покарання засуджених військовослужбовців у виді тримання у дисциплінарному батальйоні, затверджена наказом Міністерства оборони України від 18.05.2015 року №215, в редакції, що діяла на дату виникнення спірних відносин (далі - Інструкція).

У п. 4 розділу XІІ Інструкції зазначено, що забезпечення харчуванням (гарячою їжею) засуджених військовослужбовців, які відбувають покарання в дисциплінарному батальйоні, здійснюється за нормою № 1 - загальновійськова відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29 березня 2002 року № 426 "Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, поліцейських, осіб рядового та начальницького складу підрозділів Державної фіскальної служби, осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту" (зі змінами).

Для відшкодування витрат за харчування засуджених військовослужбовців інших військових формувань, які відбувають покарання в дисциплінарному батальйоні, фінансово-економічною службою дисциплінарного батальйону у двох примірниках оформлюються рахунок та акт на відшкодування витрат за харчування засуджених військовослужбовців інших військових формувань (далі - Акт).

Цей рахунок та Акт надсилаються у військову частину відповідного військового формування, в якій проходить (проходив) військову службу засуджений військовослужбовець, для проведення оплати (другий примірник Акту, скріплений гербовою печаткою військової частини іншого військового формування, повертається до дисциплінарного батальйону).

Військова частина іншого військового формування у 10-денний строк з дня надходження рахунка на підставі складеного Акта перераховує кошти до дисциплінарного батальйону. Отримані кошти за відшкодування витрат на харчування засуджених військовослужбовців командир дисциплінарного батальйону перераховує у повному обсязі на відповідний рахунок Міністерства оборони України.

Матеріалами справи підтверджується, що військовослужбовець ОСОБА_1 відбував покарання в дисциплінарному батальйоні (в/ч НОМЕР_1 ), з 30.09.2016 по 29.03.2017 року. Дана обставина відповідачем не спростовується.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було надіслано на адресу відповідача Акт та довідку/розрахунок на суму 9 999,18 грн як листом за вих. № 43/847 від 10.06.2019 року так і разом з Претензією № 4 від 21.02.2024 №53/798. Ця обставина відповідачем не спростовується.

Суд зауважує, що нормативними актами не визначено часового показника (терміну) направлення рахунку від Міноборони до інших військових формувань.

При цьому, як на момент звернення з даним позовом до суду так і на момент прийняття цього рішення відповідач (військова частина НОМЕР_2 ) в порушення приписів п. 3 розділу XV Інструкції не провів перерахування позивачу понесених останнім витрат на харчування засудженого військовослужбовця ОСОБА_1 . Ця обставина відповідачем не заперечується.

Статтями 525 та 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено законом або договором.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч.2 ст. 530 ЦК України).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Ст. 612 ЦК України встановлює, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не почав його виконувати або не виконав його у строк, встановлений договором.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач в порушення своїх зобов`язань не відшкодував позивачу витрати за харчування військовослужбовця військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, який відбував покарання в дисциплінарному батальйоні.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач не надав суду доказів відсутності заборгованості, суд приходить до висновку, що в частині стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на харчування засудженого військовослужбовця ОСОБА_1 у розмірі 9 999,18 грн вимоги підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню.

За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 161 ГПК України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи, зокрема, є : позовна заява; відзив на позовну заяву.

Відповідач контррозрахунку ціни позову не надав, незгоди щодо арифметичної правильності розрахунку у відзиві не висловив, вимогу не заперечив.

Згідно з приписами частини 4 статті 165 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті.

Стосовно заяви відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності до позовних вимог позивача, суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

До позовних вимог, які є предметом спору у цій справі застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Як вже зазначалось судом, позивачем було надіслано на адресу відповідача Акт та довідку/розрахунок на суму 9 999,18 грн, зокрема, листом за вих. № 43/847 від 10.06.2019 року. Ця обставина відповідачем не спростовується.

Враховуючи нормативні строки пересилання поштової ореспонденції та п. 4 розділу XІІ Інструкції, яким визначено десятиденний строк на перерахування коштів до дисциплінарного батальйону, позивач дізнався про порушене право орієнтовно в кінці червня 2019 року.

Отже, поза розумним сумнівом закінчення строку позовної давності по вимогам, які є предметом спору у даній справі, припадало на червень 2022 року.

30.03.2020 прийнято Закон України № 540-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)".

Відповідно до п. 5 вищевказаного Закону України Розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 12 такого змісту: "12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Постановою Кабінета Міністрів України № 651 від 27.06.2023 року з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 на всій території України відмінено карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Воєнний стан неодноразово було продовжено та діє станом на 06.10.2025 року (момент прийняття рішення).

Згідно із Законом України № 2120-IX від 15.03.2022 "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану", в редакції Закону України № 3450-IX від 08.11.2023 "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини" Розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 19 такого змісту : "У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану».

4 вересня в Україні набув чинності Закон №4434-IX від 14.05.2025 "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності", який відновлює перебіг строків позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, на момент звернення позивача з позовом до суду, строк позовної давності останнім не пропущено.

У відзиві на позов відповідач зазначив, що посилання позивача на загальні положення Цивільного кодексу України щодо виконання зобов`язань, односторонньої відмови від зобов`язання чи відсутності коштів як підстави для звільнення від відповідальності, у даному випадку є не коректним, оскільки ці норми регулюють відносини між рівноправними суб`єктами цивільного обороту, тоді як взаємодія між військовими частинами у сфері виконання державних функцій підпорядковується принципам публічного права та спеціальним нормам, що встановлюють порядок фінансування та відшкодування витрат у межах бюджетної системи.

Відповідач наголошує, що застосування загальних цивільно-правових норм без урахування публічно-правової природи цих відносин призводить до неправильного тлумачення правових підстав вимог позивача.

Судом означені твердження відповідача не оцінюються як правомірні, за наступного мотивування.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Військова частина не є органом державної влади, а є основною військовою одиницею, що входить до складу більшої військової частини або з`єднання та є юридичною особою публічного права, діяльність якої регулюється законодавством.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Подібний правовий висновок щодо застосування норм процесуального та матеріального права викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі № 802/2270/17-а.

Предметом розгляду в цій справі є стягнення з військової частини (відповідача) понесених позивачем витрат на харчування засудженого військовослужбовця, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.

Згідно із ч. 2-3 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом досліджено всі докази, наявні у матеріалах справи.

Допустимих доказів в спростування зазначеного чи будь-яких інших обґрунтованих заперечень по суті спору відповідач суду не надав.

Отже, з аналізу наведених норм права та поданих доказів, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 9 999,18 грн заборгованості, підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню.

Стосовно розподілу судових витрат.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України "Про судовий збір".

Частиною 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Враховуючи приписи ст. 4 Закону України "Про судовий збір" та ціну позову у даній справі та подання позивачем позову в електронній формі, останній при зверненні до суду повинен був сплатити 2 422,40 грн.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні з позовом до суду згідно платіжної інструкції № 310 від 24.04.2025 позивач сплатив судовий збір у розмірі 3 028,00 грн. Зарахування судового збору у розмірі 3 028,00 грн до спеціального фонду Державного бюджету України підтверджується довідкою (а.с. 15).

Отже при зверненні з даним позовом до суду Позивачем було сплачено судовий збір у більшому розмірі ніж встановлено Законом на суму 605,60 грн.

Згідно з приписами п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України визначено, що у спорах, що виникають при укладенні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на вищевикладене та задоволення позовних вимог у повному обсязі позивачу підлягає поверненню з Державного бюджету України 605,60 грн судового збору, як зайво сплачені. Витрати зі сплати решти судового збору у розмірі 2 422,40 грн покладаються на відповідача.

Роз`яснити позивачу, що з 07.01.2025 повернення судового збору здійснюється органами Казначейства виключно на підставі електронного подання, сформованого відповідним судом чи територіальним управлінням Державної судової адміністрації України.

Таким чином, для формування Господарським судом Полтавської області електронного подання на повернення судового збору, позивачу необхідно надати суду вичерпну інформацію згідно з абзацом сьомими пункту 5 розділу I "Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів", затвердженого Наказом Міністерства фінансів України № 787 від 03.09.2013 р. та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 за № 1650/24182, із змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства фінансів № 606 від 26.11.2024 р.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 232-233, 237-238, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) витрати на харчування засудженого військовослужбовця ОСОБА_1 у розмірі 9 999,18 грн та 2 422,40 грн судового збору.

Видати наказ після набрання цим рішенням законної сили.

3. Копію рішення направити учасникам (сторонам) справи в порядку, встановленому статтею 242 ГПК України.

Рішення підписане 06.10.2025 року .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ст. 256 ГПК України).

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України).

Суддя О.В.Ківшик