ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/14042/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.,

за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.,

представників учасників справи:

Адвокатського бюро «Киченок Андрія» - Коноваленко Є.О., адвоката (ордер від 13.11.2024),

Благодійної організації «Благодійний фонд «Охматдит-здорове дитинство» - Кулика О.І., адвоката (ордер від 11.09.2025),

розглянув у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Адвокатського бюро «Киченок Андрія»

на рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2025 (суддя Карабань Я.А.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.07.2025 (головуючий суддя Яценко О.В., судді: Хрипун О.О., Кравчук Г.А.)

у справі № 910/14042/24

за первісним позовом Адвокатського бюро «Киченок Андрія» (далі - Бюро, скаржник)

до Благодійної організації «Благодійний фонд «Охматдит-здорове дитинство» (далі - Фонд)

про стягнення 692 400 грн

та зустрічним позовом Фонду

до Бюро

про визнання договору розірваним та зобов'язання повернути документи.

1. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

Бюро звернулося до суду з вимогами до Фонду про стягнення 692 400 грн вартості наданих та не оплачених послуг за договором про надання правничої допомоги від 09.08.2024 № 09-08/2024 (далі - договір) за період серпень-жовтень 2024 року.

Фонд звернувся до суду із зустрічним позовом до Бюро про: - визнання договору розірваним з 07.10.2024; - зобов'язання повернути документи, а також документи, видані адвокату для клієнта іншим особам в ході виконання доручення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Господарський суд міста Києва рішенням від 25.03.2025 у справі № 910/14042/24, яке Північний апеляційний господарський суд постановою від 03.07.2025 залишив без змін, первісний позов задовольнив частково, стягнувши з Фонду на користь Бюро 30 258,06 грн; в іншій частині вимог за первісним позовом відмовив; у задоволенні зустрічного позову відмовив повністю.

Судові рішення попередніх інстанцій стосовно первісного позову мотивовані встановленими обставин погодження сторонами у договорі фіксованої абонплати за надані правничі послугу у серпні 2024 року у сумі 50 000 грн за місяць, а починаючи з вересня 2024 року, зважаючи на погоджену сторонами додаткову угоду від 01.09.2024 № 1 (далі - додаткова угода №1) визначено фіксовану абонплату у сумі 134 000 грн за місяць, яка сукупно за два місяці (184 000 грн) перерахована клієнтом Бюро у повному обсязі. Всі інші витрати та послуги мають обов'язково погоджуватися з клієнтом, у т.ч. шляхом укладення окремих угод, доказів яких матеріали справи не містять. Вимоги Бюро щодо стягнення вартості наданих правничих послуг за актами приймання-передачі послуг: від 30.08.2024 № 1-2 у сумі 270 000 грн, від 30.09.2024 № 3 у сумі 396 800 грн і від 31.10.2024 № 4 у сумі 160 000 грн, відхилені судами, адже такі не містять підпису обох сторін, всупереч домовленостей сторін та вимог законодавства щодо складання первинних облікових документів, які фіксують здійснення господарських операцій. Доручення від 28.08.2024, видане від імені клієнта заступником голови фонду Соколовською О.В. на виконання рішення загальних зборів учасників фонду в підтвердження надання повноважень Бюро для надання правничої допомоги за спірний період судами до уваги не взято, зважаючи на встановлені обставини відсутності у матеріалах справи відповідного рішення загальних зборів учасників Фонду, керівником фонду є саме Вембер Є.В., який підписував спірні договір та додаткову угоду № 1 до нього і лише останній міг видавати подібні доручення за договором, однак докази вчинення таких дій керівником Фонду матеріали справи не містять. Незгода клієнта з вартістю послуг в актах за 30.08.2024 № 1-2 та заперечення таких стала підставою для відмови клієнта від договору. Спірний договір припинив свою дію 07.10.2024, внаслідок його розірвання в односторонньому порядку клієнтом, зважаючи на те, що у Бюро відсутнє право на відмову в такому розірванні, оскільки жодним нормативним документом не передбачена можливість надання особі (клієнту) примусової правової допомоги або допомоги без згоди такої особи. Задовольняючи частково вимоги за первісним позовом у сумі 30 258,06 грн, суди зазначили, що така фіксована абонплата за жовтень 2024 року розрахована за 7 днів жовтня, а починаючи з 07.10.2024 договір розірваний на вимогу клієнта.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суди вказали, що вимога Фонду про визнання розірваним спірного договору з 07.10.2024 - є вимогою встановити юридичний факт розірвання договору в минулому і такий спосіб захисту порушеного права є неналежним та неефективним. Щодо вимоги про зобов'язання Бюро повернути Фонду документи, то суди відмовляючи в її задоволенні, зазначили про не визначення Фондом чіткого переліку таких документів, як і не надано на вимогу суду першої інстанції жодного доказу про передачу Бюро будь-яких документів для виконання договору про правничу допомогу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі Бюро, з посиланням на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить Верховний Суд скасувати рішення судів попередніх інстанцій виключно в частині відмови у задоволенні первісного позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з Фонду на користь Бюро боргу за договором про надання правничої допомоги у сумі 692 400 грн.

2. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В обґрунтування підстав касаційного оскарження у касаційній скарзі Бюро, зокрема посилається на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначаючи про: - неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо: - застосування норм статей 6, 627, 629 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), викладених у постанові Верховного Суду від 04.09.2023 у справі № 910/5352/21 (в контексті ігнорування договірної умови про «мовчазну згоду» (автоматичне прийняття актів та обов'язку суду встановлювати реальність господарських операцій, а не обмежуватися формальним аналізом документів); - застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (щодо висновків про неможливість вважати договір неукладеним після його повного чи часткового виконання сторонами) та у постанові Верховного Суду від 19.07.2022 у справі № 910/11818/18 (щодо висновків про виключення можливості визнання договору недійсним з підстав перевищення повноважень представником за обставин взаємовідносин сторін, які фактично свідчать про схвалення правочину); - неправильного застосування судами норм статті 907 ЦК України, статті 29 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» і статті 31 Правил адвокатської етики без врахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду України у постанові від 18.09.2013 у справі № 6-75цс13 (в контексті того, що відмова замовника від оплати є істотним порушенням умов договору, що дає підстави для захисту прав виконавця, зокрема шляхом розірвання договору, а не для звільнення замовника від відповідальності) та у постанові Верховного Суду від 19.03.2025 у справі № 910/2026/24 (в контексті того, що у разі відмови замовника від договору, вартість фактично наданих послуг оплачується замовником у повному обсязі); - застосування частини восьмої статті 129 ГПК України, без врахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду: від 29.06.2022 у справі № 161/5317/18; від 27.06.2023 у справі № 907/568/22 (в контексті порушення строку на подання доказів про відшкодування витрат на правничу допомогу); - щодо необхідності дотримання критеріїв розумності та співмірності під час вирішення питання про відшкодування витрат на правничу допомогу, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, а також у постанові Верховного Суду від 27.06.2023 у справі №907/568/22 (в контексті обов'язку суду перевіряти співмірність та розумність судових витрат).

Крім того, в обґрунтування підстав касаційної скарги скаржник посилається на пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України, зазначаючи про те, що суди не дослідили зібрані у справі докази та не встановили обставини, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, що за своїм змістом відповідає пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України.

Доводи інших учасників справи, заяви/клопотання

Фонд у відзиві на касаційну скаргу проти доводів касаційної скарги заперечив, з посиланням, зокрема на дотримання судами попередніх інстанції норм матеріального та процесуального права і просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду та постанову апеляційного господарського суду - без змін.

Крім того, відзив на касаційну скаргу містить заяву із попереднім розрахунком судових витрат на правничу допомогу позивача у суді касаційної інстанції у сумі 15 000 грн, в якій Фонд зазначає, що остаточний розмір понесених судових витрат разом з відповідними доказами понесених судових витрат будуть подані в порядку та строки, передбачені статтею 129 ГПК України.

Згідно з розпорядженням Заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 29.09.2025 32.2-01/2386 проведено повторний автоматизований розподіл справи № 910/14042/24 у зв'язку із запланованим відрядженням судді Булгакової І.В.

30.09.2025 до Верховного Суду від Бюро надійшли додаткові пояснення до касаційної скарги, в яких скаржник просить задовольнити касаційну скаргу.

3. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Рішення судів попередніх судових інстанцій мотивовані такими фактичними встановленими обставинами та висновками:

- 09.08.2024 Бюро та Фонд (клієнт) уклали 09.08.2024 договір про надання правничої допомоги, в якому погодили, що Бюро надаватиме юридичну допомогу та здійснюватиме представництво клієнта щодо захисту його прав і законних інтересів у господарських справах, питаннях ведення господарської діяльності (пункт 1 договору);

- визначення розміру щомісячної абонентської плати залежить від ступеня складності доручення, обсягу правових послуг, необхідних для досягнення бажаного результату та виконання окремих доручень клієнта. Сторони, попередньо погодили розмір гонорару (винагороди) у формі щомісячної абонентської плати, що складає 50 000 грн на місяць. Розмір гонорару включає п'ять год роботи адвоката/адвокатів адвокатського бюро під час надання правової допомоги. Підставою для оплати гонорару є акт приймання-передачі наданих послуг та рахунок, які надсилаються клієнту, за погодженими сторонами способами, адвокатським бюро на електронну адресу/месенджери/засобами поштового зв'язку/цінним листом з описом вкладення/новою поштою. Оплата гонорару здійснюється протягом 5 робочих днів з дня отримання акта приймання передачі та рахунку. Клієнт додатково оплачує адвокату погоджені витрати адвокатського бюро, які останнє понесло для виконання обов'язків за цим договором (обов'язкові платежі, витрати на відрядження, тощо). Сума додаткових витрат погоджується сторонами додатково без укладення письмових додаткових договорів. У разі надходження від клієнта доручень, які не є предметом цього договору, клієнт відшкодовує усі понесені витрати, пов'язані з виконанням такого додаткового доручення, та окремо оплачує суму гонорару (винагороду) згідно з додатковим рахунком, наданим клієнту адвокатським бюро. Клієнт додаткового компенсує адвокатському бюро всі інші погоджені витрати на здійснення адвокатського провадження (пункт 4 договору);

- договір, якщо він достроково не буде припинений з ініціативи клієнта, діє протягом невизначеного строку, а в ході кримінального процесу доти, доки не будуть вичерпані всі надані національним законодавством засоби захисту і в справі не буде прийнято остаточного рішення. Договір може бути достроково припинено за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї зі сторін на умовах, передбачених цим договором, Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», Правилами адвокатської етики. При цьому клієнт зобов'язаний сплатити адвокатському бюро гонорар за всю роботу, що виконана чи підготовлена до виконання, а адвокатське бюро зобов'язане повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов'язані з достроковим припиненням договору (пункт 6 договору);

- 01.09.2024 сторони уклали додаткову угоду № 1 до договору, згідно з умовами якої внесено зміни до пункту 4 договору в наступній редакції:

«Визначення розміру щомісячної абонентської плати залежить від ступеня складності доручення, обсягу правових послуг, необхідних для досягнення бажаного результату та виконання окремих доручень клієнта, гонорар сплачується адвокатському бюро в повному обсязі.

4. Виплата гонорару, винагороди (гонорару успіху) та витрат, пов'язаних з наданням правової (правничої) допомоги:

4.1. За надану правову допомогу клієнт сплачує адвокатському бюро гонорар та винагороду (бонус успіху), відповідно до окремої додаткової угоди (додаткових угод) до цього договору, тощо.

4.3. Клієнт сплачує (відшкодовує) адвокатському бюро витрати пов'язані з наданням правової допомоги, відповідно до окремої додаткової угоди (додаткових угод) до цього договору тощо.

4.4. Виконання грошових зобов'язань з оплати гонорару, винагороди (бонусу успіху) та відшкодування витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, здійснюється клієнтом згідно з відповідним актом(-ами) здачі-приймання адвокатських послуг (правової допомоги). При цьому окремою додатковою угодою (додатковими угодами) до цього договору може бути передбачена авансова (попередня) оплата (повна або часткова) гонорару, винагороди (бонусу успіху) та відшкодування витрат.

4.5. Сторони домовились, що передача від адвокатського бюро до клієнта відповідного акта (-ів) здачі-приймання адвокатських послуг (правової допомоги) або окремої додаткової угоди (додаткових угод) вказаних у пункті 4.4. цього договору, відбувається шляхом направлення в письмовому вигляді на юридичну адресу клієнта та електронну адресу клієнта, не пізніше першого числа місяця наступного за звітним, якщо інший строк оплати не визначено у відповідній додатковій угоді (додаткових угодах) до цього договору.

4.6. Клієнт, отримавши в порядку, визначеному пунктом 4.5. договору акт здачі-приймання адвокатських послуг, зобов'язаний розглянути такий акт або таку окрему угоду протягом наступних 5 робочих днів, та у разі відсутності заперечень підписати, або в строки, вказані в цьому пункті договору направити адвокатському бюро письмове обґрунтоване заперечення.

4.7. Підписаний акт здачі-приймання адвокатських послуг (правової допомоги) або окрема додаткова угода (додаткові угоди) до цього договору, чи обґрунтовані заперечення, направляються клієнтом адвокатському бюро таким чином: направлення в письмовому вигляді на юридичну адресу адвокатського бюро та повідомлення на електронну пошту адвокатського бюро.

4.8. Клієнт, підписуючи цю додаткову угоду, підтверджує, що він обізнаний та не заперечує щодо наступних умов договору: відповідний акт здачі-приймання наданих послуг або окрема додаткова угода до цього договору вважаються погодженими та підписаними клієнтом, якщо протягом строку, вказаного у пункті 4.6. договору клієнт не направив адвокатському бюро обґрунтовані письмові зауваження в порядку, встановленому пунктом 4.7. договору.

4.9. Вартість однієї години роботи адвоката, адвокатів адвокатського бюро під час надання правової допомоги складає 6 400 грн на год. Сторони домовилися та погодили розмір гонорару (винагороди) у формі щомісячної абонентської плати, що дорівнює 21 год на місяць та складає 134 400 грн.

4.9.1. розмір щомісячного гонорару за надання правової допомоги визначається в окремій додатковій угоді (додаткових угодах) про оплату, що є невід'ємною частиною цього договору.

4.10. Розмір винагороди (бонусу успіху) за надання правової допомоги та строк його виплати визначаються в окремій додатковій угоді (додаткових угодах) про оплату такої винагороди, що є невід'ємною частиною цього договору»;

- дослідивши умови договору разом з додатковою угодою суди виснували, що сторонами погоджено в серпні 2024 року фіксовану абонплату за надані Бюро послуги у сумі 50 000 грн за місяць, а починаючи з вересня 2024 року - у сумі 134 000 грн за місяць, тоді як усі інші витрати та послуги мають обов'язково погоджуватися з клієнтом, у т.ч. шляхом укладення окремих угод;

- актом приймання-передачі послуг від 16.08.2024 № 1 підтверджується, що Бюро виконало та надало, а Фонд прийняв юридичні послуги, передбачені договором, а саме: щомісячну абонплату згідно з пунктом 4 договору, що складає 50 000 грн, тобто за серпень 2024 року. Вказаний акт підписаний обома сторонами та повністю оплачений Фондом;

- платіжною інструкцією від 11.09.2024 № 24909563 Фондом сплачено Бюро 134 400 грн щомісячного гонорару за адвокатські послуги (правову допомогу) згідно з договором за вересень 2024 року;

- Бюро долучило до матеріалів справи підписані з його сторони акти приймання-передачі послуг: від 30.08.2024 № 1-2 у сумі 270 000 грн, від 30.09.2024 № 3 у сумі 396 800 грн і від 31.10.2024 № 4 у сумі 160 000 грн. Зазначені акти включають в себе абонентську плату за серпень, вересень і жовтень 2024 року та інші послуги, а всього на суму 826 800 грн. Крім цього, Бюро виставило Фонду рахунок на оплату наданих правових послуг від 01.11.2024 № Р-002 у сумі 692 400 грн, що включає в себе вартість послуг, які вказані у зазначених актах. Вказані акти Фондом (клієнтом) не погоджені та не підписані;

- 07.10.2024 Фонд направив Бюро повідомлення про розірвання договору в односторонньому порядку та вимогу про негайне припинення представництва інтересів клієнта, в якому, зокрема, зазначив, що сторони погодили фіксовану щомісячну винагороду, будь-яких умов щодо збільшення чи зменшення фіксованого гонорару сторонами не погоджували, а тому Фонд заперечує щодо суми, визначеної в актах приймання-передачі наданих послуг № 1-2 від 30.09.2024 на загальну суму 270 000 грн;

- Бюро листом-відповіддю від 08.10.2024 заперечив вимогу Фонду про розірвання договору та вказало, що договір не містить умов стосовно розірвання договору в односторонньому порядку, а тому повідомлення Фонду від 07.10.2024 суперечить вимогам законодавства і підстави для розірвання договору відсутні;

- 10.10.2024 Фонд повторно направив Бюро повідомлення про розірвання договору в односторонньому порядку та вимогу про негайне припинення представництва інтересів Фонду;

- Бюро листом-відповіддю від 15.10.2024 відмовило у розірвання договору, та зазначило, що у Фонду відсутнє право на розірвання договору в односторонньому порядку. Також у зазначеному листі-відповіді Бюро вимагало сплатити вартість послуг за актами від 30.08.2024 № 2 та від 30.09.2024 № 3 на загальну суму 532 400 грн;

- 01.11.2024 Бюро направило Фонду лист з інформацією про те, що у Фонду відсутнє право на розірвання договору в односторонньому порядку, разом з тим після оплати Бюро гонорару на загальну суму 692 400 грн, Бюро буде вважати за можливе розглянути питання щодо припинення договору. До вказаного листа долучило акти наданих послуг та рахунок, що підтверджується квитанцію № 1332294 «Поштової служби «Е-Пост» та описом вкладення до листа;

- звертаючись до суду з первісним позовом Бюро зазначило, що клієнт, у порушення умов вказаного договору, допустив прострочення виконання договірних зобов'язань у частині повної і своєчасної сплати отриманих послуг, з огляду на що просив суд стягнути борг у сумі 692 400 грн за надані послуги в серпні-жовтні 2024 року;

- Фонд заперечив проти первісного позову та заявив зустрічний позов, в якому просив визнати договір про надання правничої допомоги розірваним з 07.10.2024 та зобов'язати Бюро повернути отримані документи, а також документи, видані адвокату для клієнта іншим особам в ході виконання доручення. Зустрічний позов Фонд обґрунтував тим, що не погоджував наданих Бюро актів наданих послуг за спірний період, як і сум в них зазначених, розмір яких виходять за межі погодженого сторонами фіксованого розміру, визначеного в договорі з урахуванням додаткової угоди № 1, у зв'язку із чим Фонд використав своє право на розірвання договору в односторонньому порядку.

4. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені виключно за наслідком розгляду первісного позову щодо вимог про стягнення 692 400 грн вартості послуг за договором про надання правничої допомоги за період серпень-жовтень 2024 року.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин, здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права виключно в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

В обґрунтування доводів касаційної скарги Бюро посилається, зокрема на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначаючи про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.

Суд зауважує, що ГПК України та інші законодавчі акти не містять визначення поняття «подібні правовідносини», а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів слід звертатися до правових висновків, що викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду.

З метою визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, в якій конкретизовано висновки щодо тлумачення змісту поняття «подібні правовідносини». Так, на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об'єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов'язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об'єкта, щодо якого вони вступають у правовідносини, у такому разі подібність слід також визначати за суб'єктним і об'єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб'єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов'язково мають бути тотожними, тобто однаковими. Термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні ознаки з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність ознак слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб'єкти, об'єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов'язки цих суб'єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема, пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб'єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин та їх оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними, й надалі порівнювати права та обов'язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) та за потреби, зумовленої цим регулюванням, - визначити суб'єктний склад спірних правовідносин (види суб'єктів, які є сторонами спору) й об'єкти спорів.

Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо. Обов'язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Верховний Суд виходить з того, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі. Сама по собі різниця судових рішень не свідчить про безумовне підтвердження незастосування правового висновку.

Досліджуючи доцільність посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: (1) чи є правовідносини подібними та (2) чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на відповідні законодавчі акти. У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних нормативно-правових актів.

Верховний Суд виходить з того, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 311 ГПК України).

Надаючи оцінку наведеним доводам скаржника щодо неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків стосовно застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, зазначених скаржником, Верховний Суд виходить з такого.

Так, у постанові Верховного Суду від 04.09.2023 справі № 910/5352/21 (на неврахування якої зазначає скаржник), предметом розгляду якої було стягнення боргу за невиконання відповідачем умов договору в частині оплати наданих позивачем послуг в рамках реалізації проєкту «Поліпшення охорони здоров'я на службі у людей», що фінансується відповідно до угоди про позику між Україною та Міжнародним банком реконструкції та розвитку, Верховний Суд, залишаючи рішення судів попередніх інстанцій без змін про задоволення позову, вказав, що у зазначеному випадку, як законом, так і договором передбачене відповідне право позивача на складання одностороннього акта виконаних робіт, що спрямоване на захист інтересів замовника. В той же час, якщо замовник безпідставно відмовляється від належного оформлення прийняття виконаної роботи (відповідач у строк 10 робочих днів з моменту отримання звітів від позивача повинен був здійснити їх затвердження та підписати акти виконаних робіт чи протягом 5 робочих днів з моменту надходження звітів від позивача надати обґрунтовані зауваження неприймання послуг за ними), суду необхідно встановити обґрунтованість такої відмови та виконання послуг позивачем. Суди встановили, що відповідач відповідного належного реагування на отримані від позивача звіти не здійснив та протягом 5 робочих днів не повідомив позивача про обґрунтовані зауваження щодо виконаної позивачем роботи, що свідчить про автоматичне прийняття актів. Вперше свої зауваження до звітів позивача, відповідач виклав у листі більш ніж через півроку з моменту отримання від позивача звітів, що є порушенням умов укладеного між сторонами договору, у зв'язку із чим відповідач втратив договірну можливість висунення позивачу вмотивованих і обґрунтованих зауважень. У справі № 910/14042/24, що переглядається, предметом первісного позову є стягнення коштів у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору про надання правничої допомоги, а предметом зустрічного позову - визнання договору розірваним та зобов'язання повернути документи. Частково відмовляючи у задоволенні первісного позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що за оскаржуваний період матеріали справи не містять належним чином оформлених актів приймання-передачі наданих послуг за договором за двостороннім погодженим порядком приймання послуг, а також зважаючи на вимоги законодавства, яке регулює бухгалтерську та фінансову звітність й документів, якими підтверджується фактичне надання таких послуг відповідно до умов договору. Суди встановили, що документи (акти), які містять інформацію про результати наданих послуг не підтверджують реального надання таких послуг за актами та результатами й, тим самим, не підтверджують прийняття таких результатів замовником. Отже, у справі № 910/5352/21 сторони правочину погодили індивідуально визначені умови оформлення та погодження актів приймання-передачі наданих послуг (право позивача на складання одностороннього акта виконаних робіт). Жодних подібних умов, які були встановлені у справі № 910/5352/21 договірні зобов'язання сторін у справі № 910/14042/24, як і профільне законодавство, не містять, через що твердження скаржника про «мовчазну згоду» з «автоматичним прийняттям актів» є безпідставними, а правовідносини у зазначених справах не є подібними.

Щодо постанови Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-75цс13, на яку посилається скаржник, то така ухвалена за результатом перегляду рішення судів щодо спору про розірвання договору купівлі-продажу квартири з розстроченням платежу, припинення права власності на квартиру, зобов'язання повернути квартиру, визнання права власності на квартиру. У зазначеній постанові Верховний Суд України виклав висновок, який, на думку скаржника, не врахували господарські суди попередніх інстанцій під час ухвалення оскаржуваних судових рішень «відмова замовника від оплати є істотним порушенням умов договору, що дає підстави для захисту прав виконавця, а не для звільнення замовника від відповідальності». Водночас колегія суддів звертає увагу скаржника, що в означеній постанові Верховний Суд України наголосив, що «у кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення». Водночас у межах справи № 6-75цс13 йшла мова про укладення договору купівлі-продажу з розстрочкою платежу і неможливість реалізації умов цього договору через несплату. Так, за умовами договору продавець зобов'язався передати покупцю квартиру, а відповідач зобов'язувався сплатити вартість цієї квартири до певного строку. Продавець обов'язки за договором виконав в повному обсязі, передав квартиру покупцю, проте покупець не здійснив жодного платежу за квартиру. Між тим вказане не має жодного відношення до обставин справи № 910/14042/24, адже під час її розгляду суди не встановили істотного порушення клієнтом умов договору щодо оплати послуг за договором про надання правничої допомоги, які намагається стягнути Бюро за спірний період, оскільки такі ані погоджені договірними відносинами, ані реально надані Фонду. Отже, колегія суддів проаналізувала зміст постанови Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-75цс13 та обставини встановлені судами у цій справі (№910/14042/24) та зазначає про відмінність предметів та підстав позовів та зміст позовних вимог, установлені судами фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання правовідносин у цих справах, що свідчить про неподібність цих справ.

У постанові Верховного Суду від 19.07.2022 у справі № 910/11818/18, на неврахування якої також звертає увагу скаржник, розглядався спір за первісним позовом товариства про стягнення з державного підприємства суми компенсації, яка виникла на підставі договору поставки та відступлена первісному позивачу за договором про відступлення права вимоги за договором та зустрічним позовом Міністерства економіки України до державного підприємства та товариства про визнання недійсним договору поставки. Верховний Суд, залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні первісного позову щодо стягнення компенсації за поставкою, яка відступлена товариству та задоволення зустрічного позову, яким договір поставки визнано недійсним, оскільки фактично переуступка права вимоги відбувалася на користь боржника. При цьому колегія суддів відхиляє посилання Бюро у цій справі (910/14042/24) на неврахування судами попередніх інстанцій висновку Верховного Суду у справі № 910/11818/18, в контексті не застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) про те, що «обставини взаємовідносин сторін, які фактично свідчать про схвалення правочину та його виконання, виключають можливість визнання договору недійсним з підстав перевищення повноважень представником», оскільки постанова Суду у зазначеній скаржником справі не містить такого висновку. Зазначене формулювання наведено в якості обгрунтування підстави касаційного оскарження касаційної скарги товариства-скаржника у справі № 910/11818/18 з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України з метою перегляду рішення судів попередніх інстанцій щодо відмови у задоволенні первісного позову про стягнення компенсації, яка виникла на підставі договору поставки та відступлена первісному позивачу за договором про відступлення права вимоги. Отже, наведені скаржниками посилання на цитату з постанови Верховного Суду у справі № 910/11818/18 по суті не є викладенням висновку Суду. У справі, яка переглядається Верховним Судом (№ 910/14042/24), попередніми судовими інстанціями встановлено, що Фонд, в особі його органів та/або голови Фонду, не видав жодного доручення чи довіреності щодо повноважень Соколовської О.В. з метою подальшого уповноваження Бюро на здійснення правничої допомоги поза межами визначеного договором та додатковою угодою № 1 обсягом та сумою абонплати. Таким чином суди дійшли висновку, що наступного схвалення дій представника та розширення обсягу послуг не відбулося. Натомість зі змісту зазначеної скаржником постанови Суду вбачається, що наведена у ній цитата стосується застосування норм права у правовідносинах, які не є подібними до правовідносин у справі, що розглядається.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, предметом первісного позову були вимоги про стягнення безпідставно одержаних коштів, 3% річних, інфляційних втрат, а предметом зустрічного позову - вимоги про визнання договору укладеним та стягнення боргу за договором будівельного підряду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 (на яку посилається скаржник) врахувала фактичні встановлені судами обставини стосовно того, що: позивач і відповідач провели переговори щодо виконання робіт з виготовлення стінових дерев'яних брусів; сторони досягли домовленості щодо вартості виготовленого брусу, а також переліку робіт, що підтверджується планом, підписаним відповідачем та повноважним представником позивача; сторони погодили, що до початку виконання відповідачем робіт позивач мав сплатити йому аванс і саме з оплатою авансу спірний договір пов'язував початок виконання робіт; позивач перерахував на рахунок відповідача грошові кошти з призначенням платежу «оплата за будівельні матеріали»; відповідач відпустив позивачу дерев'яні бруси, які були доставлені та відвантажені за узгодженою сторонами адресою, проте представник позивача відмовився від підписання акта виконаних робіт, не заявивши про їх можливі недоліки. Зважаючи саме на встановлені та наведені вище обставини, зокрема: погодження сторонами переліку та вартості робіт, часткове виконання узгоджених умов як з боку позивача (перерахування частини авансу), так і з боку відповідача (виготовлення та доставка частини брусів), Велика Палата Верховного Суду в означеній скаржником постанові і погодилася з висновками судів попередніх інстанцій про те, що договір підряду сторони уклали. У зазначеній скаржником справі суд касаційної інстанції виснував, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами; якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону. У справі, яка ж наразі переглядається Верховним Судом, попередніми судовими інстанціями встановлено, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження надання правничої допомоги поза межами встановленого обсягу; Бюро не звітувало голові Фонду про результати своєї роботи в рамках надання правничої допомоги за договором правничої допомоги, не надало будь-яких документів щодо результатів своїх дій, не надіслало таких документів засобами зв'язку чи у будь-яких месенджерах. Водночас Суд зауважує, що процитований скаржником в касаційній скарзі правовий висновок, який викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 - є загальною вимогою законодавства, певним алгоритмом дій суду, який має бути дотриманий судами при розгляді будь-якого аналогічного судового спору. Однак у наведеній справі, яка переглядалася Великою Палатою Верховного Суду, ці принципи застосовані з урахуванням конкретних обставин справи та поданих сторонами доказів в межах конкретного предмета доказування, тому відповідні посилання скаржника не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, а зміст зазначеної скаржником постанови не свідчить про застосування судами попередніх інстанцій у справі, що розглядається, норм права по-іншому та всупереч висновкам, викладених у зазначеній постанові.

У постанові Верховний Суд від 19.03.2025 у справі № 910/2026/24 (предмет спору стягнення авансу), ухвалив постанову, якою скасував судові рішення, а справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції з тих підстав, що суди не дослідили та не надали оцінки всім наявним доказам у справі для встановлення як обставин виконання договору, так і поведінки та дій сторін щодо прийняття цих послуг/надання зауважень щодо послуг. У контексті доводів Бюро про те, що суди не врахували висновок Суду у справі № 910/2026/24, що у разі відмови замовника від договору, вартість фактично наданих послуг оплачується замовником у повному обсязі, то такий зроблений з урахуванням встановлених у тій справі обставин, згідно з якими умовами договору передбачено право замовника в односторонньому порядку розірвати договір. Враховуючи факт розірвання договору, виконавець мав повідомити замовника про ступінь виконання робіт за угодою, надати звіт в тому стані, в якому він був готовий на дату повідомлення про розірвання договору, зазначити, які послуги (в якому обсязі та на яку суму) вже виконані, а також які розпочаті, однак їх не можливо зупинити. Суди попередніх інстанцій цих обставин не встановили, тому справу № 910/2026/24 суд касаційної інстанції направив на новий розгляд до суду першої інстанції. У справі, яка розглядається, суди встановили, що узгоджені умови договору про оплату послуг за серпень 2024 року Фонд виконав у повному обсязі відповідно до умов договору, а саме сплатив абонентську плату у сумі 50 000 грн згідно з актом приймання-передачі послуг від 16.08.2024 №1. Після укладення додаткової угоди № 1 про збільшення абонентської плати до 134 400 грн Фонд також виконав умови договору щодо сплати таких коштів за вересень 2024 року. Таким чином, суди встановили, що всі фактично надані послуги замовник (Фонд) оплатив у повному обсязі. Стосовно актів № 1-2 за серпень на суму 270 000 грн, тобто на суму понад ту, яка була погоджена сторонами в договорі з урахуванням додаткової угоди № 1, то суди встановили, що цей акт Бюро виставило Фонду лише у жовтні 2024 року (доказів направлення первісним позивачем первісному відповідачу акта приймання-передачі послуг від 30.08.2024 № 1-2 у сумі 270 000 грн до жовтня 2024 року матеріали справи не містять, як встановив суд апеляційної інстанції), тобто поза межами встановленого договором строку (не пізніше першого числа місяця наступного за звітним), а саме після того, як Фонд звернувся з вимогою про розірвання договору. Отже, у Фонду були відсутні будь-які правові підстави для надання окремих заперечень на вказаний акт. Отримавши акт № 3 за вересень 2024 року на суму 396 800 грн, Фонд висловив свої обґрунтовані заперечення у вимозі про розірвання договору у строк, встановлений ним. При цьому заперечення стосуються не лише незгоди Фонду із сумою, а й з тим, що вказані у цьому акті послуги виходять за межі домовленості сторін і такі не були погоджені з клієнтом. Крім того, акти від 30.08.2024 № 1-2 у сумі 270 000 грн, від 30.09.2024 № 3 у сумі 396 800 грн і від 31.10.2024 № 4 у сумі 160 000 грн, Фонд не підписав, а тому ці акти не відповідають вимогам законодавства щодо оформлення первинних документів, що також підтвердили суди першої і апеляційної інстанції. Посилання у касаційній скарзі на загальний висновок у наведеній постанові Верховного Суду у справі № 910/2026/24 не підтверджує доводів касаційної скарги про те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права при ухваленні оскаржуваних рішень, оскільки фактичні обставини у наведеній як приклад справі відрізняються від тих, що встановлені судами у справі № 910/14042/24.

Отже, правовідносини у справі, що розглядається, не є подібними до правовідносин у вищезазначених Бюро справах, з огляду на суттєву відмінність характеру спірних правовідносин, а тому застосування норм права за неподібності правовідносин у цих справах не може бути аналогічним, а вказані скаржником для порівняння судові рішення Верховного Суду - релевантними до обставин цієї справи.

Стосовно доводів скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду у постановах: від 29.06.2022 у справі № 161/5317/18; від 27.06.2023 у справі № 907/568/22 (щодо порушення строку на подання доказів про відшкодування витрат на правничу допомогу), а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 та у постанові Верховного Суду від 27.06.2023 у справі №907/568/22 (щодо обов'язку суду перевіряти співмірність та розумність судових витрат), то у контексті обгрунтування підстави касаційного оскарження пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, із зазначеного питання формування Верховним Судом висновків наразі є передчасним, оскільки такі стосуються відшкодування витрат на правничу допомогу Фонду, рішення щодо яких ухвалив Північний апеляційний господарський суд у додатковій постанові від 31.07.2025 у справі № 910/14042/24 і яке наразі не є предметом перегляду Судом в межах цієї касаційної скарги Бюро.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Враховуючи наведене, касаційне провадження за касаційною скаргою Бюро на спірні судові рішення в оскаржуваній частині у справі № 910/14042/24 з підстави касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 287 підлягає закриттю згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України.

Щодо підстави касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій, визначеної Бюро з посиланням на пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України в його взаємозв'язку з пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України, Верховний Суд зазначає таке.

Так, відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», а не «факту», отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

За змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді не дослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

Проте, як вже зазначалося вище, підстава касаційного оскарження (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України), наведена Бюро у касаційній скарзі, у цьому випадку, не отримала свого підтвердження.

Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають і впливають на кваліфікацію спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги Бюро не знайшли свого підтвердження.

З огляду на викладене, визначених процесуальним законом підстав для скасування/зміни судових рішень попередній інстанцій в оскаржуваній частині не вбачається.

З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що касаційне провадження за касаційною скаргою позивача за первісним позовом на спірні судові рішення в оскаржуваній частині щодо підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, необхідно закрити, а в частині підстави, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, - касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення в оскаржуваній частині - без змін.

Судові витрати

Судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги Бюро у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції покладається на нього, оскільки Суд касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою на спірні судові рішення в оскаржуваній частині щодо підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, закриває, а щодо підстави, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, касаційну скаргу залишає без задоволення, а судові рішення попередніх інстанцій в оскаржуваній частині - без змін.

Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Адвокатського бюро «Киченок Андрія» на рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.07.2025 у справі № 910/14042/24 в оскаржуваній частині, з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, - закрити.

2. В іншій частині касаційну скаргу Адвокатського бюро «Киченок Андрія» залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.07.2025 у справі № 910/14042/24 в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов