РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.10.2025Справа № 910/9111/25
Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-зерно-продукт"

до Аграрного фонду

про стягнення 460 658,46 грн.

Без повідомлення (виклику) сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Волинь-зерно-продукт» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Аграрного фонду про стягнення 460 658,46 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за Договором складського зберігання зерна № 294/11 від 12.08.2011, в частині здійснення розрахунків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.07.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, поставлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

11.08.2025 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач, заперечуючи проти позову зазначає, що у зв`язку з відсутністю укладених угод на зберігання зерна державного інтервенційного фонду в 2020-2025 роках та відкритих асигнувань за КПКВК 2801250 зобов`язання Аграрного фонду перед ТзОВ «Волинь-зерно-продукт» з відшкодування витрат, пов`язаних з послугами зберігання зерна в Державній казначейській службі України не зареєстровані та не можуть бути оплачені.

Позивач в свою чергу, правом на подання відповіді на відзив у встановлений строк не скористався.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

12 серпня 2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Волинь-зерно-продукт» (далі - зерновий склад, позивач) та Аграрним фондом (далі - поклажодавець, відповідач) укладено Договір складського зберігання зерна № 294/11 (далі - Договір), за умовами якого поклажодавець зобов`язується передати на зберігання зерновому складу зерно пшениці, жита, ячменю, кукурудзи (об`єктів державного цінового регулювання), якість яких відповідає діючим ДСТУ (далі - зерно), за заліковою вагою в кількості, яка визначається по фактичній кількості зерна, що надійшло на карточку поклажодавця і засвідчується відповідними складськими документами, а зерновий склад зобов`язується прийняти таке зерно для зберігання на визначених цим договором умовах і в установлений строк повернути його поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, у стані, передбаченому цим договором та законодавством.

Відповідно до п. 3.1.1 Договору зерновий склад зобов`язаний прийняти від поклажодавця зерно фактичної якості, але не вище обмежувальних кондицій, забезпечити його належне зберігання у повному обсязі та здійснити відпуск поклажодавцеві всієї кількості зерна, що фактично зберігається на день відпуску.

У пункті п. 3.1.5 Договору вказано, що зерновий склад зобов`язаний видати складські документи на зерно не пізніше наступного робочого дня після прийняття його на зберігання.

Зерновий склад зобов`язаний зберігати зерно протягом строку, визначеного у договорі (п. 3.1.6 Договору).

Згідно з п. 3.1.9 Договору зерновий склад зобов`язаний повернути зерно за першою вимогою поклажодавця у разі, коли передбачений договором строк зберігання не закінчився.

Відповідно до п. 3.3.2 Договору в редакції Додаткового договору від 31.12.2011 до Договору складського зберігання зерна від 12.08.2011 № 294/11 поклажодавець зобов`язаний розраховуватись за надання послуг з приймання, зберігання, відвантаження, а також послуги, що виникають в порядку визначеному підпунктом 3.1.4 Договору.

Сторонами у п. 5.1 Договору в редакції Додаткового договору від 31.12.2011 до Договору складського зберігання зерна від 12.08.2011 № 294/11 погоджено, що розрахунки за надання послуг по зберіганню проводяться у грошовій формі з урахуванням податку на додану вартість. Розрахунки за надання послуг по зберіганню зернового складу здійснюється поклажодавцем за рахунок бюджетних коштів.

Пунктом 5.2 Договору в редакції Додаткового договору від 31.12.2011 до Договору складського зберігання зерна від 12.08.2011 № 294/11 встановлено, що граничний розмір плати (тарифу) по зберіганню зерна, придбаного за кошти державного бюджету, встановлюється відповідно до Закону України "Про державну підтримку сільського господарства України".

Згідно з п. 5.3 Договору в редакції Додаткового договору від 31.12.2011 до Договору складського зберігання зерна від 12.08.2011 № 294/11 розмір плати за надання послуг із зберігання за тонну за місяць - 17,50 грн.

Пунктом 5.4 Договору в редакції Додаткового договору від 31.12.2011 до Договору складського зберігання зерна від 12.08.2011 № 294/11 сторони погодили, що поклажодавець сплачує вартість послуг із зберігання зерна з моменту передачі зерна поклажодавця на зберігання зерновому складу згідно актів передавання-приймання до Договору на підставі актів виконаних робіт, за умови надходження на рахунок поклажодавця коштів з Державного бюджету на зазначені цілі.

Ціна договору становить 15 000,00 грн. ( п. 5.7 Договору).

У пункті 7.1 Договору сторонами погоджено строк зберігання зерна - до пред`явлення вимоги поклажодавцем.

Договір набирає чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2023, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань у повному обсязі (п. 9.1 Договору в редакції Додаткового договору від 31.12.2011 до Договору складського зберігання зерна від 12.08.2011 № 294/11).

Відповідно до складських квитанцій на зерно серії № 1199 від 06.05.2019, № 1200 від 06.05.2019 та № 1201 від 06.05.2019 позивач прийняв на зберігання від Аграрного фонду зерно загальною вагою 283461 кг., 41736 кг. та 99373 кг. відповідно.

Звертаючись з позовом до суду, позивач зазначає, що свої зобов`язання за Договором виконав належним чином, натомість відповідач, в порушення взятих на себе зобов`язань за Договором, оплату отриманих послуг зі зберігання за період з 01.04.2020 по 31.05.2025 не здійснив, в зв`язку з чим за відповідачем обліковується заборгованість в розмірі 460 658,46 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно зі ст. ст. 173, 174, 175 ГК України, ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України і згідно зі ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

При цьому, зобов`язання в силу вимог ст. 525, 526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України.

До регулювання спірних правовідносин, що випливають зі зберігання товарів за договором складського зберігання, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин. Правовідносини між власниками зерна та суб`єктами зберігання зерна регулюються також Законом України "Про зерно та ринок зерна в Україні".

Відповідно до частин 3 та 4 статті 294 Господарського кодексу України зберігання у товарному складі здійснюється за договором складського зберігання. До регулювання відносин, що випливають із зберігання товарів за договором складського зберігання, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Як встановлено статтею 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» за договором складського зберігання зерна зерновий склад зобов`язується за плату зберігати зерно, що передане йому суб`єктом ринку зерна.

У відповідності до ч. 1 ст. 957 Цивільного кодексу України за договором складського зберігання товарний склад зобов`язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Згідно з ч. 1 ст. 961 ЦК України товарний склад на підтвердження прийняття товару видає один із таких складських документів: складську квитанцію; просте складське свідоцтво; подвійне складське свідоцтво.

На виконання умов Договору, позивач згідно складських квитанцій на зерно серії № 1199 від 06.05.2019, № 1200 від 06.05.2019 та № 1201 від 06.05.2019 прийняв на зберігання від Аграрного фонду зерно загальною вагою 283461 кг., 41736 кг. та 99373 кг. відповідно.

Згідно зі ст. 938 Цивільного кодексу України, якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" зерновий склад зобов`язаний зберігати зерно протягом строку, встановленого у договорі складського зберігання зерна. Якщо строк зберігання зерна договором складського зберігання зерна не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зерновий склад зобов`язаний зберігати зерно до подання поклажодавцем вимоги про його повернення.

Відповідно до ст. 946 Цивільного кодексу України, якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Аналогічні положення викладені в п. 8.1 Договору, а саме: строк зберігання зерна до пред`явлення вимоги поклажодавцем.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що продовження зберігання зерна після закінчення строку, встановленого договором, за відсутності вимоги поклажодавця про повернення зерна, дає зберігачу право вимагати оплати за весь фактичний час зберігання.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні", плата за зберігання зерна, строки її внесення встановлюються договором складського зберігання зерна.

Твердження відповідача стосовно відсутності укладеної угоди про зберігання зерна на 2020-2025 роки судом відхиляються, оскільки в Договорі сторони погодили, що строк зберігання зерна - до пред`явлення вимоги поклажодавцем, а дія самого Договору триває до повного виконання сторонами своїх вимог.

Пунктом 5.4 Договору в редакції Додаткового договору від 31.12.2011 до Договору складського зберігання зерна від 12.08.2011 № 294/11 сторони погодили, що поклажодавець сплачує вартість послуг із зберігання зерна з моменту передачі зерна поклажодавця на зберігання зерновому складу згідно актів передавання-приймання до Договору на підставі актів виконаних робіт, за умови надходження на рахунок поклажодавця коштів з Державного бюджету на зазначені цілі.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.06.2025 позивач звернувся до відповідача із Вимогою вих. № 568 від 16.06.2025 на суму 460 658,76 грн, до якої долучив акти надання послуг за період з квітня 2020 року по травень 2025 року включно, яка отримана відповідачем 10.07.2025, одна залишена без відповіді та задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Доказів на підтвердження сплати заборгованості у розмірі 460 658,46 грн, в тому числі станом на час розгляду справи в суді, до матеріалів справи не надано.

Посилання відповідача на ті обставини, що відсутній затверджений Мінагрополітики паспорт бюджетної програми за КЕКВ 28011250 "Витрати Аграрного фонду, пов`язані з комплексом заходів із зберігання, перевезення, переробки та експорту об`єктів державного цінового регулювання державного інтервенційного фонду", що унеможливлює оплату послуг за 2020 - 2025 року судом відхиляються, оскільки факт відсутності бюджетного фінансування не звільняє Аграрний фонд від виконання зобов`язань щодо оплати послуг за договорами, оскільки така обставина не визначена законодавчо як така, що звільняє від виконання зобов`язання.

Частина 2 ст. 218 Господарського кодексу України прямо передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов`язань контрагентами правопорушника не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Аналогічний правовий висновок про те, що сама собою відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання викладено в постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 3-77гс17, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справах № 925/246/17, № 925/974/17, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 12-46гс18 та від 17.04.2018 у справі № 911/4249/16.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної оплати заборгованості за Договором не спростований відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 460 658,46 грн.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

У той же час, відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

З огляду на положення Закону України «Про судовий збір», оскільки позивач звернувся до суду з позовом в електронній формі через підсистему "Електронний суд", розмір судового збору за подання позивачем до Господарського суду міста Києва вказаної позовної заяви має визначатись з урахуванням наведених приписів.

Однак, при зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір без урахування коефіцієнту 0,8.

Враховуючи викладене, суд звертає увагу позивача, що згідно з п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Аграрного фонду (01001, м. Київ, вул. Грінченка, 1; ідентифікаційний код: 33642855) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь-зерно-продукт» (45606, Волинська обл., Луцький район, с. Рованці, вул. Промислова, 5А; ідентифікаційний код: 31496816) заборгованість у розмірі 460 658 (чотириста шістдесят тисяч шістсот п`ятдесят вісім) грн 46 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 5 527 (п`ять тисяч п`ятсот двадцять сім) грн 90 коп.

3. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне рішення складено: 09.10.2025

Суддя О.А. Грєхова