ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
"07" жовтня 2025 р.м. Одеса Справа № 916/5569/24
про визнання незаконними та скасування свідоцтв та рішень
Суддя Рога Н.В.
Секретар судового засідання Граненко М.М.
Представники сторін:
Від позивача: Ковальчук Л.В. в порядку самопредставництва; Ростомов Г.А. на підставі ордера серії ВН №1450091 від 22.12.2024р.;
Від відповідача: Каланжова А.О. в порядку самопредставництва
Рішенням Господарського суду Одеської області від 23.05.2025р. по справі №916/5569/24 позовну заяву Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі ОСББ) «Троїцька-17» до Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради про :

- визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нежилі підвальні приміщення № 801, розташовані за адресою: м. Одеса, вулиця Троїцька, будинок 17, за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради, на праві комунальної власності; свідоцтво серія САВ номер 308077 від 15 березня 2007 року, видане на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 08 лютого 2007 року, № 20;

- визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради від 24 квітня 2007 року на нежилі підвальні приміщення № 801, загальною площею 174, кв. м, розташовані за адресою: Одеська обл., м. Одеса, вулиця Троїцька, будинок 17; реєстраційний номер майна 18645636;

- визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нежитлові підвальні приміщення № 502, розташовані за адресою: м. Одеса, вулиця Троїцька, будинок 17, за територіальною громадою міста Одеси, в особі Одеської міської ради, на праві комунальної власності; свідоцтво серія САВ номер 817438 від 08 травня 2008 року, видане на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 20 березня 2008 року, № 305;

- визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради від 29 травня 2008 року на нежитлові підвальні приміщення № 502, загальною площею 125,3 кв. м, розташовані за адресою: Одеська обл., м. Одеса, вулиця Троїцька, будинок 17; реєстраційний номер майна 23445381;

- визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення між третім та четвертим поверхами № 503, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Троїцька, 17, що належить територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради, на праві комунальної власності; приміщення, загальною площею 6,9 кв. м; свідоцтво серія САВ номер 817438 від 07 грудня 2009 року, видане на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 27 жовтня 2009 року, № 1080;

- визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради від 21 грудня 2009 року на нежитлове приміщення між третім та четвертим поверхами № 503, загальною площею 6,9 кв. м, розташоване за адресою: Одеська обл., м. Одеса, вулиця Троїцька, будинок 17; реєстраційний номер майна 29251047 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано рішення про державну реєстрацію права власності за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради від 24 квітня 2007 року на нежилі підвальні приміщення № 801, загальною площею 174, кв. м, розташовані за адресою: Одеська обл., м. Одеса, вулиця Троїцька, будинок 17; реєстраційний номер майна 18645636.

Визнано незаконним та скасовано рішення про державну реєстрацію права власності за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради від 29 травня 2008 року на нежитлові підвальні приміщення № 502, загальною площею 125,3 кв. м, розташовані за адресою: Одеська обл., м. Одеса, вулиця Троїцька, будинок 17; реєстраційний номер майна 23445381.

Визнано незаконним та скасовано рішення про державну реєстрацію права власності за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради від 21 грудня 2009 року на нежитлове приміщення між третім та четвертим поверхами № 503, загальною площею 6,9 кв. м, розташоване за адресою: Одеська обл., м. Одеса, вулиця Троїцька, будинок 17; реєстраційний номер майна 29251047.

Стягнуто з Одеської міської ради (65026,, м.Одеса, Біржова (Думська) площа, 1, ) на користь ОСББ «Троїцька-17» (65012, м. Одеса, вул. Троїцька, буд.17, ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 633 грн 60 коп.

Стягнуто з Виконавчого комітету Одеської міської ради (65026,, м.Одеса, Біржова (Думська) площа, 1, ) на користь ОСББ «Троїцька-17» (65012, м. Одеса, вул. Троїцька, буд.17, ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 633 грн 60 коп.

У задоволенні решти позову відмовлено.

29 травня 2025р. на адресу суду від ОСББ «Троїцька-17» надійшла заява (вх.№2-821/25 від 29.05.2025р.) про ухвалення додаткового рішення у справі №916/5569/24 та стягнення Одеської міської ради та Виконавчого комітету Одеської міської ради за рахунок місцевого бюджету, з рахунку розпорядника бюджетних коштів місцевого бюджету міста Одеси Виконавчого комітету Одеської міської ради на користь ОСББ «Троїцька-17» витрат з надання професійної правничої допомоги у розмірі 36 000 грн., витрат на проведення експертного дослідження у розмірі 7 000 грн, витрат на виготовлення копій з інвентаризаційної справи у розмірі 760 грн, витрат по оплаті консультування стосовно судової експертизи приміщень у розмірі 454 грн 37 коп.

В обгрунтування заяви позивач посилається на положення ст.ст.126, 129 ГПК України, а також зазначає про наявність договору №1-29/11/2024 від 29.11.2024р. про надання правової допомоги, Акту надання послуг від 06.05.2024р., який містить детальний опис робіт (наданих послуг) та їх вартість.

Також, позивач зазначив, що урахуванням того, що Одеська міська рада, не є розпорядником коштів місцевого бюджету м. Одеси та не має рахунків в органах державного казначейства, з метою реального виконання рішення суду у даній справі, стягнення присудженої заборгованості слід здійснювати з рахунку розпорядника бюджетних коштів місцевого бюджету міста Одеси - Виконавчого комітету Одеської міської ради.

Відповідно до ч. 2 ст. 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Ухвалою суду від 29.05.2025р. призначено судове засідання на 03.07.2025р.

23 червня 2025р. до Господарського суду Одеської області надійшов запит щодо витребування матеріалів справи до Південно-західного апеляційного господарського суду у зв`язку надходження апеляційної скарги Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 23.05.2025 по справі № 916/5569/24.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.08.2025р. по справі №916/5569/24 апеляційну скаргу Одеської міської ради залишено без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 23.05.2025 у справі №916/5569/24 без змін.

01 вересня 2025р. матеріали справи повернулись до Господарського суду Одеської області.

Ухвалою суду від 03.09.2025р. повідомлено сторін про призначення судового засідання по розгляду заявипро розподіл судових витрат у справі №916/5569/24 на 11.09.2025р.

05 вересня 2025р. до Господарського суду Одеської області надійшов запит щодо витребування матеріалів справи до Південно-західного апеляційного господарського суду.

10 вересня 2025р. до суду від відповідачів надійшло заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення (вх.№28051/25 від 10.09.2025р.), згідно якого просять у задоволенні заяви ОСББ «Троїцька-17» відмовити, зменшити розмір витрат на оплату правничої допомоги.

Також, відповідачі зазначили, що вимога позивача щодо стягнення з Одеської міської ради судових витрат шляхом стягнення з рахунку розпорядника бюджетних коштів Виконавчого комітету Одеської міської ради є незаконною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню у судовому порядку.

22 вересня 2025р. матеріали справи повернулись до Господарського суду Одеської області.

Ухвалою суду 24.09.2025р. повідомлено сторін про призначення судового засідання по розгляду заявипро розподіл судових витрат у справі №916/5569/24 на 30.09.2025р. Протокольною ухвалою суду від 30.09.2025р. оголошено перерву у судовому засіданні до 07.10.2025р.

У судовому представники позивача заяву про ухвалення додаткового рішення підтримують, наполягають на її задоволенні.

Представник відповідача проти задоволення заяви заперечує.

Розглянув матеріали справи, заяву про ухвалення додаткового рішення, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.

У силу положень п. 12 ч.3 ст. 12 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Впровадження зазначеного принципу має на меті забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Згідно із положеннями ст. 123 ГПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частинами першою, другою ст. 126 ГПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави; за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з. 5 ч.1 ст. 237 ГПК України в числі питань, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду, зазначено розподіл між сторонами судових витрат.

Зокрема, відповідно до положень ч.4 ст. 129 ГПК України: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, з аналізу наведених норм можна зробити висновок, що питання про стягнення/визначення/розподіл судових витрат є складовою судового процесу - правом сторони на користь якої ухвалено судове рішення відшкодувати свої судові витрати.

Наведені норми процесуального закону визначають загальний порядок розподілу судових витрат між сторонами у справі та іншими учасниками справи, що ґрунтується на принципі обов`язковості відшкодування судових витрат особи, на користь якої ухвалено судове рішення, за рахунок іншої особи, яка в цьому спорі виступає її опонентом.

Верховний Суд у додаткових постановах від 17.12.2021р. у справі №10/5026/290/2011 (925/1502/20), від 06.12.2023р. у справі №905/493/22, від 01.11.2023р. у справі №911/1340/22 зазначив, що право сторони, яка має намір отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони, виходячи з положень статей 124, 129 ГПК, кореспондується з її обов`язками: по-перше, зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору; по-друге, заявити про це до закінчення судових дебатів у справі; по-третє, подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

У постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 03.02.2024р. у справі №910/9714/22 зазначено, що практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).

Положення ст.ст. 124, 126, 129 ГПК України у сукупності з положеннями ст. 221 ГПК України дають підстави дійти висновку, що у разі подання стороною таких доказів до закінчення судових дебатів у справі, суд може вирішити питання розподілу судових витрат під час ухвалення судового рішення. У разі якщо сторона (з поважних причин) до закінчення судових дебатів не подала докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, але зробила про це відповідну заяву суд може вирішити питання про судові витрати, шляхом ухвалення додаткового рішення.

За приписами ч.1 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Суд вважає за необхідне зауважити, що першою заявою по суті спору, поданою ОСББ «Троїцька-17» є позовна заява, що надійшла до Господарського суду Одеської області 23.12.2024р., у якій позивач зробив заяву відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України та зазначив, що протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду зможе оцінити обсяг виконаних робіт та підписати акт приймання-передачі виконаних робіт, про що сповістить суд.

Відповідно до ч.8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Таким чином, відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється у разі наявності відповідної заяви сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, якщо справа розглядається з повідомленням учасників справи з проведенням дебатів, а відповідні докази надані цією стороною або до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. При цьому перевірка цих доказів та надання їм оцінки здійснюється судом у разі дотримання цього порядку, оскільки за інших обставин розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, не може бути здійснений.

Процесуальний закон не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми такої заяви, зокрема, не вказує на те, що вона повинна бути зроблена лише у письмовій формі, а також, що така заява має бути зроблена на певній процесуальній стадії. Закон лише встановлює граничний строк звернення із заявою - до закінчення судових дебатів (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.01.2022 р. у справі №921/221/21, від 31.05.2022 у справі №917/304/21). Вказана позиція застосована також у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.02.2024р. у справі №910/9714/22, додатковій постанові Верховного Суду від 03.04.2024р. у справі №910/12005/22).

Суд зазначає, що в ході розгляду справи по суті, на стадії судових дебатів, в судовому засіданні, що відбулося 13.05.2025р., представником позивача було зроблено заяву щодо розгляду заяви про розподіл судових витрат після ухвалення рішення по справі.

Положення ч.8 ст.129 ГПК підлягають застосуванню судом під час дослідження обставин стосовно дотримання стороною порядку та строків подання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, і у разі дотримання стороною цих вимог, суд здійснює розподіл судових витрат. У разі не дотримання стороною порядку та строків на подання таких доказів суд залишає таку заяву без розгляду.

Заява сторони про розподіл судових витрат фактично є дією спрямованою на реалізацію стороною свого права лише на подання доказів щодо витрат, які вже понесені такою стороною.

З матеріалів справи убачається, що 29 травня 2025р. на адресу суду від ОСББ «Троїцька-17» надійшла заява (вх.№2-821/25 від 29.05.2025р.) про ухвалення додаткового рішення у справі №916/5569/24 та стягнення з Одеської міської ради та Виконавчого комітету Одеської міської ради витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 36 000 грн. та витрат по збору доказів у справі у розмірі 8 214 грн 37 коп., що складаються з витрат на проведення експертного дослідження у розмірі 7 000 грн., виготовлення копій з інвентаризаційної або реєстраційної справи у розмірі 760 грн., консультування стосовно судової експертизи приміщень у розмірі 454 грн 37 коп.

У ст.126 ГПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Суд зазначає, що згідно з п. 12 ч.3 ст.2 ГПК України однією із основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно з положеннями ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Статтею 16 ГПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За приписами ст.26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ).

За змістом ч.3 ст.27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Отже, надання адвокатом правничої допомоги в порядку представництва у суді здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, положення щодо якого містяться, зокрема у Главі 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, ст.903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору. Згідно з положеннями цієї статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно зі ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити такі висновки: (1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені у ч.2 ст.27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»); (2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; (3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як положеннями цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ;(6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити із встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з положеннями ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Аналогічні правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 06.03.2019р. у справі № 922/1163/18, від 07.09.2020 р. у справі № 910/4201/19, від 02.02.2023р. у справі №915/606/21.

За матеріалами справи, до заяви (вх.№15132/25 від 12.05.2025р.) позивачем надано копію договору про надання правової допомоги №1-29/11/2024, укладеного 29.11.2024р. між ОСББ «Троїцька-17» (Клієнт) та Адвокатом Ростомовим Грантом Артуровичем (Адвокат, Виконавець), згідно п. 1 якого у відповідності до умов Договору Адвокат зобов`язується надавати послуги з правового захисту прав та інтересів Клієнта, а Клієнт, у свою чергу прийняти та оплатити послуги згідно з умовами Договору.

Пунктом 8.1. Договору про надання правової допомоги №1-29/11/2024 від 29.11.2024р. сторони погодили, що цей Договір набирає чинності з моменту підписання та діє до 31 грудня 2025 року.

Сторони узгодили, що вартість послуг Адвоката за цим Договором затверджується Додатком до Договору та залежить від виду послуги (п. 4.1. Договору про надання правової допомоги №1-29/11/2024 від 29.11.2024р.).

Додатком №1 від 29 листопада 2024 року до Договору про надання правової допомоги №1-29/11/2024 від 29.11.2024р. сторони погодили, що Виконавець надає послуги правничої допомоги у скасуванні свідоцтв про право власності на нежилі приміщення № 801, № 502, № 503 за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради та рішень про державну реєстрацію права комунальної власності на ці допоміжні приміщення багатоквартирного будинку за адресою: м. Одеса, вул. Троїцька, 17, як спільну власність співвласників будинку (п.1. Додатку №1).

Сума гонорару за цим Договором, що підлягає сплаті Замовником, протягом року є фіксованою та становить 36 000,00 (тридцять шість тисяч) гривень (п. 2 Додатку №1).

Тим самим Додатком № 1 сторони погодили і графік сплат на умовах розстрочення платежу у розмірі 36 000 грн наступним чином:

1. До відкриття провадження по справі, після підписання договору 10 000 грн ;

2. До початку слухання справи по суті, після відкриття провадження 10 000 грн;

3. До прийняття рішення по справі, після завершення підготовчої частини судового процесу 8 000 грн ;

4. Завершення справи і прийняття додаткового рішення (за необхідності), по завершенню етапу 8 000 грн.

Також, позивачем до суду надано Акт про надання послуг від 06.05.2025р., в п. 3 якого сторони зазначили, що на виконання свого зобов`язання перед Виконавцем Клієнтом проведено наступні розрахунки: 09 грудня 2024 року на суму 10 000 грн ; 13 лютого 2025 року на суму 10 000 грн ; 21 квітня 2025 року на суму 8 000 грн; 05 травня 2025 року на суму 8 000 грн.

У пункті 4 Акту про надання послуг від 06.05.2025р. наведено перелік послуг, наданих Адвокатом, а саме:

- складено, сформовано та направлено наступні документи: позовну заяву від 22.12.2024 року до Господарського суду Одеської області, результатом чого стало відкриття провадження у справі № 916/5569/24; клопотання про витребування доказів від 22.12.2024 року; клопотання про забезпечення позову від 22.12.2024 року; заяву про усунення недоліків від 02.01.2025 року; додаткові пояснення від 05.02.2025 року; заперечення на клопотання про залучення третьої особи від 05.02.2025 року; відповідь на відзив у справі № 916/5569/24 від 14.02.2025 року; заява про стягнення витрат, пов`язаних із розглядом справи; заява про ухвалення додаткового рішення;

- прийнято участь у судових засіданнях, датованих 27.12.2025р., 27.02.2025р., 25.03.2025р., 22.04.2025р.

Крім того, представником позивача надано до суду: рахунок на оплату №1/2024 від 09.12.2024р. на суму 10 000 грн. із зазначенням послуги: Юридичні послуги за перший етап за Договором №1-29/11/2024 та платіжну інструкцію №108 від 09.12.2024р.; рахунок на оплату №2/2024 від 13.02.2025р. на суму 10 000 грн. із зазначенням послуги: Юридичні послуги за другий етап за Договором №1-29/11/2024 та платіжну інструкцію №121 від 13.02.2025р.; рахунок на оплату №3/2024 від 21.04.2025р. на суму 8 000 грн. із зазначенням послуги: Юридичні послуги за третій етап за Договором №1-29/11/2024 та платіжну інструкцію №128 від 21.04.2025р.; рахунок на оплату №4/2024 від 05.05.2025р. на суму 8 000 грн. із зазначенням послуги: Юридичні послуги за четвертий етап за Договором №1-29/11/2024 та платіжну інструкцію №130 від 05.05.2025р.;

З матеріалів справи вбачається, що представником позивача у справі №916/5569/24 був адвокат Ростомов Грант Артурович на підставі ордеру серії ВН №1450091 від 22.12.2024р.

Верховний Суд неодноразово, зокрема у постанові Об`єднаної Палати від 02.02.2024р. у справі №910/9714/24, зазначав, що чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати суду при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Зокрема, згідно з положеннями ч.4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, в силу приписів наведених вище норм, для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.

Відповідно до положень ч.ч. 5,6 ст. 126 ГПК України, у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Виходячи зі змісту наведених вище положень ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що узгоджується з принципом змагальності сторін.

Тобто, у розумінні цих норм процесуального права зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу з власної ініціативи. Такий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Разом з тим у ч.5 ст. 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу, та не покладати такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до ч.5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку / дії / бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд: 1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у ч.4 ст. 126 ГПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони; 2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат, понесених нею на правову допомогу повністю або частково - керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою ст. 129 ГПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчою суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами.

Сукупний аналіз норм процесуального кодексу, якими врегульовано питання критеріїв визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу (ст.ст. 126, 129 ГПК України), дає підстави дійти висновку, що вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу по суті (розміру суми витрат, які підлягають відшкодуванню) є обов`язком суду, зокрема, шляхом надання оцінки доказам поданим стороною із застосуванням критеріїв визначених у ст. 126 та ч.ч.5-7,9 ст. 129 ГПК України.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладено в пунктах 33- 34, 37 додаткової постанови від 07.07.2021р. у справі №910/12876/19, зокрема, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Також, відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасність подання доказів понесених додаткових витрат на професійну правничу допомогу, повинен враховувати, що: - не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 р.у справі №904/4507/18 та від 16.11.2022р. у справі №922/1964/21); при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021р. у справі №927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018р. у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі №775/9215/15ц); суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018р. у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі №775/9215/15ц).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 р.у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 р. у справі №916/2102/17, від 25.06.2019р. у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019р. у справі №922/928/18, від 30.07.2019р. у справі №911/739/15 та від 01.08.2019р. у справі №915/237/18).

У постанові Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023р. у справі №914/2355/21 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, у вирішенні заяви сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суд керуючись принципами пропорційності та справедливості, закріпленими у ст.ст. 15 та 2 ГПК України має обов`язок дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

У контексті наведеного вище подані стороною докази на підтвердження її витрат підлягають оцінці як з точки зору відповідності цих дій вимогам законодавства (вимогам статей 123, 124, 126, 129 ГПК України), так і їх спрямованості на забезпечення права сторони (на користь якої ухвалене судове рішення) на відшкодування судових витрат.

Із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Враховуючи все викладене вище, матеріали справи, часткове задоволення позовних вимог, участь представника позивача в судовому процесі, заперечення відповідачів, на думку суду, заявлена до стягнення позивачем сума витрат на правничу допомогу є неспівмірною із складністю справи та вчиненими представником позивача діями, у зв`язку із чим стягненню з відповідачів підлягають витрати на правничу допомогу у розмірі 18 000 грн.

Щодо витрат на стягнення витрат по збору доказів у справі у розмірі 8 214 грн 37 коп., що складаються з витрат на проведення експертного дослідження у розмірі 7 000 грн, виготовлення копій з інвентаризаційної або реєстраційної справи у розмірі 760 грн, консультування стосовно судової експертизи приміщень у розмірі 454 грн 37 коп., господарський суд зазначає наступне.

Витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи, належать до судових витрат (п. 2 ч. 3 ст. 123 ГПК України).

Частиною 4 ст. 127 ГПК України закріплено, що розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Висновок експерта може бути підготовлений як підстава ухвали суду про призначення експертизи, так і на замовлення учасника справи

Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.11.2023р. у справі №712/4126/22, у випадку подання учасником справи до суду висновку експерта, складеного на його замовлення, у такому висновку має бути зазначено, що його підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Зокрема, інша сторона може подати до суду заяву про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, і у разі, якщо суд визнає наявність таких підстав, такий висновок не приймається судом до розгляду (ст. 101 Кодексу адміністративного судочинства України, ст. 98 Господарського процесуального кодексу України, ст. 102 Цивільного процесуального кодексу України).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, слід враховувати не те, коли замовлено експертизу та отримано висновок експерта до чи після звернення позивача до суду з позовом, а те, чи пов`язані безпосередньо ці витрати з розглядом справи. Отже, відшкодування витрат за проведення експертизи не обмежується випадком її призначення та проведення після відкриття провадження у справі.

Позивачем до позовної заяви додано висновок експерта судової будівельно-технічної експертизи № 12/24 від 10.05.2024р., що виконана для подання до Господарського суду Одеської області, у відповідності до договору, укладеного з ОСББ «Троїцька -17», в особі голови правління Ковальчук Лідії Всеволодівни.

Суд погоджується із доводами позивача, щодо того, що висновок експерта № 12/24 був підготовлений для судового розгляду справи та стосовно предмета спору, а тому слід вважати, що такі витрати були неминучими для належного представлення законності своїх позовних вимог перед судом, у зв`язку з чим, підлягають відшкодуванню.

Разом з тим, господарський суд зазначає, що витрати позивача для виготовлення копій з інвентаризаційної або реєстраційної справи у розмірі 760 грн. та консультування стосовно судової експертизи приміщень у розмірі 454 грн 37 коп. не є судовими витратами в розумінні ст. 123 ГПК України, а є доказами.

У зв`язку із наведеним вище, в цій частині вимоги позивача господарський суд відмовляє у її задоволенні.

Водночас, у постанові Верховного Суду від 14.05.2020 року у справі №916/1952/17 виснувано, що з урахуванням того, що Одеська міська рада, не є розпорядником коштів місцевого бюджету м. Одеси та не має рахунків в органах державного казначейства, з метою реального виконання рішення суду у даній справі, стягнення присудженої заборгованості слід здійснювати з рахунку розпорядника бюджетних коштів місцевого бюджету міста Одеси - Виконавчого комітету Одеської міської ради.

Таким чином, проаналізувавши норми чинного законодавства та судову практику, господарський суд приходить до висновку про часткове задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення.

Відповідно до ч.3 ст.13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За приписами ч.1 ст.73 цього Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

ЄСПЛ у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. ЄСПЛ зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України»).

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Керуючись ст.ст. 123 - 129, 244 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Заяву Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Троїцька-17» надійшла заява (вх.№2-821/25 від 29.05.2025р.) про ухвалення додаткового рішення у справі №916/5569/24 задовольнити частково.

2. Ухвалити додаткове рішення у справі №916/5569/24.

3. Стягнути з Одеської міської ради (65026, м. Одеса, Біржова (Думська) площа, 1, ) та Виконавчого комітету Одеської міської ради (65026, м. Одеса, Біржова (Думська) площа, 1, ) за рахунок місцевого бюджету, з рахунку розпорядника бюджетних коштів місцевого бюджету міста Одеси Виконавчого комітету Одеської міської ради (65026, м. Одеса, Біржова (Думська) площа, 1, ) на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Троїцька-17» (65012, м. Одеса, вул. Троїцька, буд.17, ) витрати з надання професійної правничої допомоги у розмірі 18 000 грн. та витрати на проведення експертного дослідження у розмірі 7 000 грн.

4. У задоволенні решти заяви відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення (підписання).

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 07 жовтня 2025р.

Суддя Н.В. Рога