ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" вересня 2025 р. Справа№ 911/2999/21 (911/1069/24)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Доманської М.Л.

суддів: Козир Т.П.

Остапенка О.М.

за участю секретаря судового засідання Сороки П.М.

та представників учасників провадження у даній справі відповідно до протоколу судового засідання від 24.09.2025,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський автобусний парк"

на рішення Господарського суду Київської області від 16.04.2025

у справі №911/2999/21 (911/1069/24) (суддя Наріжний С.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Финагро" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Різника О.Ю.

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський Автобусний Парк"

про визнання недійсними договорів

в межах справи № 911/2999/21

за заявою Головного управління ДПС у Київській області

до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Финагро"

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 16.04.2025 у справі №911/2999/21 (911/1069/24) позов задоволено повністю; визнано недійсним Договір безповоротної фінансової допомоги від 13.07.2016 №13/07/2016 ФП, що укладений між ТОВ "Финагро" та ПАТ "Білоцерківський Автобусний Парк"; визнано недійсним Договір безповоротної фінансової допомоги від 08.08.2016 №08/08/2016 ФП, що укладений між ТОВ "Финагро" та ПАТ "Білоцерківський Автобусний Парк"; визнано недійсним Договір безповоротної фінансової допомоги від 16.08.2016 №16/08/2016, що укладений між ТОВ "Финагро" та ПАТ "Білоцерківський Автобусний Парк"; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський Автобусний Парк" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Финагро" грошові кошти в розмірі 663066,00; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський Автобусний Парк" в дохід Державного бюджету України 19029,99 грн судового збору.

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський автобусний парк" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 16.04.2025 по справі № 911/2999/21 (911/1069/24) скасувати повністю та ухвалити нове, яким в задоволенні позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Финагро" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Різника О.Ю. до Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський Автобусний Парк" відмовити в повному обсязі; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Финагро" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський Автобусний Парк" понесені судові витрати, у тому числі витрати зі сплати судового збору.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.05.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський автобусний парк" передано колегії суддів у складі: головуючий суддя: Доманська М.Л.; судді: Пантелієнко В.О. та Козир Т.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2025 витребувано у Господарського суду Київської області матеріали справи №911/2999/21 (911/1069/24) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Финагро" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Різника О.Ю. до Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський Автобусний Парк" про визнання недійсними договорів; відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду або залишення без руху апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський автобусний парк" на рішення Господарського суду Київської області від 16.04.2025 у справі №911/2999/21 (911/1069/24) до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи №911/2999/21 (911/1069/24).

28.05.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №911/2999/21 (911/1069/24) у 1-му томі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.05.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський автобусний парк" на рішення Господарського суду Київської області від 16.04.2025 у справі №911/2999/21 (911/1069/24) залишено без руху; роз`яснено скаржнику, що протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали скаржник має право усунути недоліки апеляційної скарги, а саме, подати до Північного апеляційного господарського докази сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі (33736,79 грн).

12.06.2025 через систему "Електронний суд" від Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський автобусний парк" надійшла заява, до якої додано платіжну інструкцію від 12.06.2025 №ВАР749 на суму 33736,79 грн, як доказ сплати судового збору.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.06.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський автобусний парк" на рішення Господарського суду Київської області від 16.04.2025 у справі №911/2999/21 (911/1069/24); розгляд апеляційної скарги призначено на 16.07.2025 о 12 год. 15 хв.; запропоновано учасникам справи у відповідності до статті 263 Господарського процесуального кодексу України надати відзиви на апеляційну скаргу із доказами надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи протягом десяти днів, з дня отримання даної ухвали, але не пізніше 03.07.2025; встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв, клопотань, пояснень в письмовій формі із доказами надсилання (надання) копій цих документів іншим учасникам справи протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали, але не пізніше 10.07.2025.

01.07.2025 через систему "Електронний суд" до Північного апеляційного господарського суду від арбітражного керуючого Різника О.Ю. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в пункті 2 прохальної частини містилась заява про проведення судового засідання у справі в режимі відеоконференції, в якій заявник просить допустити його - Різника Олександра Юрійовича до участі у судовому засіданні у справі №911/2999/21 (911/1069/24), призначеному на 16.07.2025 о 12:15, в режимі відоконференцзв`язку за допомогою власних технічних засобів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2025 заяву арбітражного керуючого Різника О.Ю. про проведення судового засідання у справі в режимі відеоконференції задоволено; ухвалено, що розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський автобусний парк" на рішення Господарського суду Київської області від 16.04.2025 у справі №911/2999/21 (911/1069/24), призначений на 16.07.2025 о 12 год. 15 хв., буде проводитись в режимі відеоконференції в приміщенні Північного апеляційного господарського суду (зал судового засідання №1).

У зв`язку з перебуванням судді Пантелієнко В.О. 16.07.2025 у відпустці, згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 15.07.2025, сформовано новий склад колегії суддів для здійснення розгляду апеляційної скарги у справі №911/2999/21 у наступному складі: головуючий суддя - Доманська М.Л., судді: Козир Т.П., Остапенко О.М.

15.07.2025 через систему "Електронний суд" до Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський автобусний парк" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

15.07.2025 через систему "Електронний суд" до Північного апеляційного господарського суду від арбітражного керуючого Різника О.Ю. надійшли заперечення на клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський автобусний парк" про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.07.2025 прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський автобусний парк" на рішення Господарського суду Київської області від 16.04.2025 у справі №911/2999/21 (911/1069/24) до свого провадження у новому складі суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.07.2025 розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський автобусний парк" на рішення Господарського суду Київської області від 16.04.2025 у справі №911/2999/21 (911/1069/24) відкладено на 24.09.2025 о 12 год. 00 хв.

21.07.2025 через систему "Електронний суд" до Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський автобусний парк" надійшли додаткові письмові пояснення, у яких заявник просить суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції скасувати повністю та ухвалити нове, яким в задоволенні позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Финагро» в особі ліквідатора арбітражного керуючого Різника О.Ю. до Товариства з обмеженою відповідальністю «Білоцерківський автобусний парк» відмовити в повному обсязі.

19.09.2025 через систему "Електронний суд" до Північного апеляційного господарського суду від арбітражного керуючого Різника О.Ю. надійшла заява про проведення судового засідання у справі в режимі відеоконференції, в якій заявник просить допустити його - Різника Олександра Юрійовича до участі у судовому засіданні у справі №911/2999/21 (911/1069/24), призначеному на 24.09.2025 о 12:00, в режимі відоконференцзв`язку за допомогою власних технічних засобів.

20.09.2025 через систему "Електронний суд" до Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський автобусний парк" надійшла заява про проведення судового засідання у справі в режимі відеоконференції, в якій заявник просить допустити його представника - адвоката Макаренко Василя Віталійовича ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до участі у судовому засіданні у справі №911/2999/21 (911/1069/24), призначеному на 24.09.2025 о 12:00, в режимі відоконференцзв`язку за допомогою власних технічних засобів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2025 заяви арбітражного керуючого Різника О.Ю. та Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський автобусний парк" про проведення судового засідання у справі в режимі відеоконференції задоволено. Зазначено, що розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський автобусний парк" на рішення Господарського суду Київської області від 16.04.2025 у справі №911/2999/21 (911/1069/24), призначений на 24.09.2025 о 12 год. 00 хв., буде проводитись в режимі відеоконференції в приміщенні Північного апеляційного господарського суду (зал судового засідання №1).

23.09.2025 через систему "Електронний суд" до Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський автобусний парк" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з необхідністю представлення адвокатом Макаренко В.В. інтересів Губаль М.В. та потреби у відрядженні до Головного слідчого управління Національної поліції у Львівській області для прийняття участі в процесуальних діях з 22 по 24.09.2025 в рамках кримінального провадження.

24.09.2025 у судове засідання з`явився представник арбітражного керуючого Різника О.Ю. та в режимі відеоконференції арбітражний керуючий Різник О.Ю. Представники інших учасників справи не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені у встановленому законом порядку.

У судовому засіданні колегією суддів відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський автобусний парк" про відкладення розгляду справи та вирішено здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представників учасників справи, які не з`явились у судове засідання, з огляду на наступне.

Колегія суддів зазначає, що за положеннями ст. 129 Конституції України, ст. 2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи та рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) зобов`язує сторін добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).

Наведена правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.03.2024 у справі № 916/1577/19, від 09.04.2024 у справі № 873/225/23.

Як вбачається з матеріалів справи, явка представників учасників провадження у справі у судове засідання обов`язковою не визнавалася, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховано, що відповідно до приписів ст. 56 ГПК України, сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника. Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Клопотання скаржника не обґрунтовано обставинами, які б перешкоджали розгляду апеляційної скарги, без зазначення поважних причин для відкладення розгляду апеляційної скарги. Клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський автобусний парк" містить посилання на зайнятість представника скаржника адвоката - Макаренко В.В., проте, відповідно до норм ГПК України сторони не обмежені у кількості та у виборі свого представника в суді.

Враховуючи викладене, з урахуванням розумності строків розгляду справи судом, оскільки явка учасників справи судом обов`язковою не визнавалась, судом вже відкладалось судове засідання, в даному випадку апеляційна скарга може бути розглянута у судовому засіданні без участі сторін, представники яких не з`явились у судове засідання, їх неявка не перешкоджає здійсненню розгляду апеляційної скарги.

Арбітражний керуючий Різник О.Ю. та його представник просили суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Згідно із ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга мотивована порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Скаржник зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що оспорювані договори: не містять жодних умов, що б суперечили чи суперечать нормам законодавства та що могло би стати підставою для визнання їх недійсними; спірними договорами були передбачені усі істотні умови, визначені ст. 638 Цивільного кодексу України; при підписанні оспорюваних договорів, юридичні особи мали цивільну дієздатність через відповідні органи управління (директора, учасників), які діяли згідно з установчими документами юридичних осіб; сторонами оспорюваних договорів було досягнуто згоди щодо укладання зазначених Договорів та відповідно до волевиявлення кожної із Сторін, не під впливом будь-якої помилки, обману, насильства або важких обставин; спірні договори спрямовані на створення відповідних обумовлених правових наслідків для сторін; Товариство з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський Автобусний Парк" (далі - ТОВ «БАП») та Товариство з обмеженою відповідальністю «Финагро» (далі - ТОВ «Финагро») не є та не були пов`язаними юридичними особами ані через керівні органи, ані через учасників, ані через бенефіціарних власників, і це вбачається з документів, що були надані відповідачем до суду та містяться в матеріалах справи; оспорювані договори були виконані - ТОВ «Финагро» були перераховані на поточний рахунок Відповідача грошові кошти у загальному розмірі 663066,00 грн. Скаржник зазначає, що наявність активів у ТОВ «БАП» не може свідчити про відсутність господарської потреби в отриманні фінансової допомоги. В матеріалах справи не міститься доказів відносно того, що рух коштів був спрямований на безпідставне виведення активів боржника на користь контролюючої особи чи третіх осіб, або, що такий рух коштів впливав на платоспроможність боржника. Арбітражним керуючим не надано жодних доказів, які б доводили наявність шкоди в діях Відповідача, а також наявності завідомо корисливих мотивів у Відповідача на укладення та реалізацію зазначеного договору безповоротної фінансової допомоги. Скаржник зазначає, що зобов`язання ТОВ «Финагро» у розмірі 66 764 066,34 грн виникли перед Головним управлінням ДПС в Київській області зі сплати податків та зборів. Водночас, рішення Київського окружного адміністративного суду від 15.02.2019 у справі №810/4657/18, яким стягнуто з ТОВ «Финагро» податковий борг у розмірі 66 764 066,34 грн було постановлено значно пізніше, ніж були укладені договори безповоротної фінансової допомоги між ТОВ «БАП» та ТОВ «Финагро», тому встановлення судом першої інстанції факту про обізнаність ТОВ «БАП» щодо податкових боргів ТОВ «Финагро» перед ГУ ДПС у Київській області є необґрунтованим та безпідставним. Законодавством не передбачено обов`язок платника податку перевіряти чи будь-яким чином контролювати господарську діяльність своїх контрагентів, а також, декларування та сплату ними податків, подання обов`язкової звітності чи будь-яких інших документів до органу державної податкової служби, знаходження за юридичною адресою, тощо. Крім того, суд першої інстанції, зробивши правильний висновок, що «…строк позовної даності у даному випадку почав перебіг 09.08.2016 і закінчився 09.08.2019», дійшов передчасного висновку про наявність поважних причин його пропуску.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази у справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський автобусний парк" слід залишити без задоволення. Рішення Господарського суду Київської області від 16.04.2025 у справі №911/2999/21 (911/1069/24) слід залишити без змін, з огляду на наступне.

Предметом апеляційного перегляду у цій справі постало питання наявності/відсутності підстав для визнання недійсними в межах справи про банкрутство правочинів - Договорів безповоротної фінансової допомоги від 13.07.2016 № 13/07/2016 ФП, від 08.08.2016 № 08/08/2016 ФП та від 16.08.2016 ФП № 16/08/2016.

Так, за змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді.

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, статтею 20 ГК України (чинного на час звернення до суду з даним позовом), статтею 42 КУзПБ.

За загальним правилом, у спорі про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (висновки, сформовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17, від 02.10.2019 у справі №587/2331/16-ц, від 22.10.2019 у справі №911/2129/17, від 19.11.2019 у справі №918/204/18).

Інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів. У цьому висновку Суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постановах від 20.02.2020 у справі № 922/719/16, від 28.09.2021 у справі № 21/89б/2011(913/45/20), від 16.11.2022 у справі № 44/38-б(910/16410/20), від 21.03.2023 у справі № 910/18376/20 (918/445/22).

Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.

Розгляд справ та захист порушених прав у провадженнях, відкритих у межах справи про банкрутство, має певні характерні особливості, що відрізняються від позовного провадження. Передусім, це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні специфічних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників, стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного. До таких засобів віднесено інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство, закріплений у ст. 42 КУзПБ, який є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності.

Згідно з ч. 1 ст. 42 КУзПБ правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування (ч. 2 ст. 42 КУзПБ).

Отже, законодавство у сфері банкрутства містить спеціальні та додаткові, порівняно із нормами ЦК України, підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, і застосовуються вони тоді, коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, який врегульовано законодавством про банкрутство.

Строк, встановлений у статті 42 КУзПБ (три роки, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство), становить так званий "підозрілий період", у межах якого є найбільш вірогідним вчинення боржником правочинів, опосередковано спрямованих на завдання шкоди кредиторам боржника (п. 25 постанови Верховного Суду від 28.02.2023 у справі № 906/43/22 (906/366/22)).

На відміну від вимог Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України (чинного на час звернення до суду з даним позовом), законодавство про банкрутство (ст. 42 КУзПБ) не визначає вимоги до укладеного правочину, а врегульовує спеціальні правила та процедуру визнання недійсними правочинів (договорів), укладених боржником, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, та містить спеціальні положення щодо строків (сумнівного періоду протягом якого боржник вчиняє правочини), суб`єктів (осіб, які мають ініціювати право визнання договорів недійсними) і переліку підстав, за наявності яких можна визнавати правочини недійсними (зокрема, постанови Верховного Суду від 26.01.2022 у справі № 908/3549/16, від 04.04.2023 у справі № 906/43/22 (906/343/22), від 22.02.2024 у справі № 909/69/22 (909/118/23)).

Судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19) висловила наступні висновки.

Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

Фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.

Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути:

- момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, після відкриття провадження у судовій справі, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі;

- контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи);

- щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

У контексті цього спору, слід також звернути увагу на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі №904/7905/16: "Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності), після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора".

Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (див. висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19 (905/1646/17), від 28.07.2022 у справі № 902/1023/19 (902/1243/20)).

Таким чином, судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 905/2030/19 (905/2445/19) дійшла висновку, що фраудаторним може виявитися будь-який правочин, що здійснюється між учасниками господарських правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам, отже, такий правочин може бути визнаний недійсним в порядку позовного провадження у межах справи про банкрутство відповідно до статті 7 КУзПБ на підставі пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та частин третьої, шостої статті 13 ЦК України з підстав недопустимості зловживання правом, на відміну від визнання недійсним фіктивного правочину, лише на підставі статті 234 ЦК України. У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

У провадженні Господарського суду Київської області знаходиться справа № 911/2999/21 за заявою ГУ ДПС у Київській області про банкрутство ТОВ "Финагро", провадження в якій відкрите ухвалою Господарського суду Київської області від 02.11.2021.

Постановою Господарського суду Київської області від 25.01.2022 визнано банкрутом ТОВ "Финагро" та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором Банкрута призначено арбітражного керуючого Різника О.Ю.

На даний час провадження у справі перебуває на стадії ліквідаційної процедури.

24.04.2024 до суду надійшла позовна заява ТОВ "Финагро" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Різника О.Ю. від 11.04.2024 до ТОВ "Білоцерківський Автобусний Парк", в якій Позивач просить суд:

- визнати недійсним Договір безповоротної фінансової допомоги від 13.07.2016 № 13/07/2016 ФП, що укладений між ТОВ "Финагро" () та ПАТ "БАП" ();

- визнати недійсним Договір безповоротної фінансової допомоги від 08.08.2016 № 08/08/2016 ФП, що укладений між ТОВ "Финагро" () та ПАТ "БАП" ();

- визнати недійсним Договір безповоротної фінансової допомоги від 16.08.2016 № 16/08/2016 ФП, що укладений між ТОВ "Финагро" () та ПАТ "БАП" ();

- стягнути з ТОВ "Білоцерківський Автобусний Парк" на користь ТОВ "Финагро" грошові кошти в розмірі 663066,00 грн.

В обгрунтування позовної заяви позивач зазначив, що в ході розгляду судом справи № 911/2999/21 (911/2021/22) про притягнення осіб до субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями Боржника у зв`язку з доведенням до банкрутства, ТОВ "Білоцерківський Автобусний Парк" було надано до справи копії Договорів безповоротної фінансової допомоги від 13.07.2016 № 13/07/2016 ФП, від 08.08.2016 № 08/08/2016 ФП та від 16.08.2016 ФП № 16/08/2016, укладених між ТОВ "Финагро" та ПАТ "Білоцерківський Автобусний Парк" (правонаступником якого є ТОВ "Білоцерківський Автобусний Парк") на суму 663066,00 грн та підтверджено факт отримання вказаних коштів від Боржника і їх неповернення. На думку позивача, вказані Договори мають ознаки фраудаторності, оскільки

сторони не ставили перед собою досягнення реальної правової мети, що передбачається таким видом правочинів, як безповоротна фінансова допомога, адже: у позикодавця ТОВ "Финагро" на момент вчинення договорів та їх виконання вже були борги зі сплати податків та зборів, які в подальшому не були погашені і стали причиною банкрутства товариства; у позичальника ПАТ "Білоцерківський Автобусний Парк" на період підписання договорів була велика кількість активів, за рахунок яких здійснювалась господарська діяльність і які покривали зобов`язання товариства; Відповідач не мав потреби у фінансовій допомозі, враховуючи позитивні показники майнового стану. Банкрут від перерахування коштів на користь Відповідача не отримав будь-якого позитивного економічного ефекту, зазнав збитків на суму договорів. Отже, на думку позивача, оспорювані Договори були укладені для досягнення мети - виведення коштів ТОВ "Финагро". Договори безповоротної фінансової допомоги були укладені в період існування заборгованості перед ГУ ДПС у Київській області. Зокрема, ГУ ДПС у Київській області звернулось до Київського окружного адміністративного суду з позовом до ТОВ "Финагро" про стягнення податкової заборгованості в сумі 66764066,34 грн. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 15.02.2019 у справі № 910/4657/18 вирішено стягнути з ТОВ "Финагро" податковий борг в сумі 66764066,34 грн, зокрема за грошовими зобов`язаннями з податку на прибуток підприємств за період з 01.01.2015 по 30.09.2017. Вказаний борг приховувався посадовими особами ТОВ "Финагро", адже, податкова звітність за період діяльності товариства не подавалася, що зафіксовано в листі ГУ ДПС у Київській області від 21.06.2022. Позивач стверджує, що укладення правочину безповоротної фінансової допомоги у період існування боргів суперечить меті діяльності ТОВ "Финагро", яка визначена в статуті товариства. З позиції Позивача, положення оскаржуваних Договорів ставлять ТОВ "Финагро" в нерівне положення з Відповідачем, оскільки ТОВ "Финагро" зобов`язалось перерахувати свої кошти в загальному розмірі 663066,00 грн безоплатно у власність Відповідача без будь-якого позитивного економічного ефекту для Товариства; будь-які права для ТОВ "Финагро" оскаржуваними договорами не передбачені. Враховуючи викладене вище, Позивач робить висновок про те, що сторони вказаних договорів безповоротної фінансової допомоги діяли недобросовісно з метою уникнення Боржником погашення боргу перед ГУ ДПС у Київській області. Позивач зазначає, що ТОВ "Финагро" брало участь у протиправних господарських операціях та було учасником кримінальних проваджень, пов`язаних з незаконною господарською діяльністю, що додатково доводить мету оскаржуваного правочину - виведення коштів з рахунків для уникнення звернення стягнень на такі кошти. В якості нормативного обґрунтування підстав звернення до суду з позовом у даній справі Позивач посилається на ч. 6, ч. 3 ст. 3, ч. 3 ст. 13, ст. 203, 215, ст. 228, ст. 234 ЦК України. У зв`язку з зазначеним Позивач вважає наявними підстави для визнання недійсними оспорюваних договорів та стягнення з ТОВ "Білоцерківський Автобусний Парк" отриманих за договорами коштів.

Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду вказана позовна заява передана судді Наріжному С.Ю. для розгляду в межах справи № 911/2999/21 про банкрутство ТОВ "Финагро", присвоєно єдиний унікальний номер справи № 911/2999/21 (911/1069/24).

Ухвалою Господарського суду Київської області від 30.04.2024 задоволено клопотання Позивача про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення у справі; відкрито провадження щодо розгляду даної позовної заяви у відокремленому провадженні в межах справи № 911/2999/21 про банкрутство ТОВ "Финагро" за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання; встановлено учасникам у справі процесуальні строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень.

16.05.2024 до суду в підсистемі "Електронний суд" надійшов відзив Відповідача від 16.05.2024 (вх. № 5245/24) на позовну заяву, у якому Відповідач заперечує проти заявлених позовних вимог і просить суд відмовити у задоволенні позову повністю, з огляду на наступне. Укладені між сторонами договори безповоротної фінансової допомоги: не містять жодних умов, що суперечили б чи суперечать нормам законодавства та можуть бути підставою для визнання його недійсним; передбачають всі істотні умови, визначені ст. 638 ЦК України; при підписанні договорів юридичні особи мали цивільну дієздатність через відповідні органи управління, які діяли згідно з установчими документами юридичних осіб; сторонами було досягнуто згоди щодо укладення зазначених договорів та відповідно до волевиявлення кожної зі сторін, не під впливом будь-якої помилки, обману, насильства або важких обставин; укладені в письмовій формі, відповідно до вимог законодавства та нотаріального посвідчення в даному випадку не вимагалося; спрямовані на створення відповідних обумовлених правових наслідків для сторін. Відносно доводів Позивача про те, що договори укладено з метою ухилення від оподаткування, Відповідач зазначив, що ТОВ "Білоцерківський Автобусний Парк" не може нести відповідальність за невиконання ТОВ "Финагро" податкових зобов`язань; відповідний обов`язок щодо перевірки контрагентів не передбачений законодавством. Відповідач звертає увагу на те, що рішення Київського окружного адміністративного суду у справі № 810/4657/18 про стягнення з ТОВ "Финагро" податкового боргу було постановлено значно пізніше (15.02.2019), ніж укладено оспорювані договори (липень-серпень 2016). Відповідач зазначає про недоведеність тверджень Позивача про те, що грошові кошти, які були отримані Відповідачем від Позивача, були використані не для господарської діяльності підприємства, і що Відповідач не мав господарської потреби в отриманні коштів. Зокрема, отримані кошти були відображені Відповідачем в бухгалтерському обліку підприємства в установленому порядку. Наявність у Відповідача активів не може свідчити про відсутність господарської потреби в отриманні фінансової допомоги, отже, протилежні твердження Позивача ґрунтуються на припущеннях, які не підтверджені належними та допустимими доказами. Відносно доводів Позивача про незаконну діяльність ТОВ "Финагро" Відповідач зазначив, що вказані Позивачем кримінальні провадження не містять вироків, в яких би було встановлено відповідні обставини; ТОВ "Білоцерківський Автобусний Парк" не було учасником зазначених кримінальних проваджень. Враховуючи зазначене, Відповідач стверджує про те, що правовідносини, які склались між ТОВ "Білоцерківський Автобусний Парк" та ТОВ "Финагро" не можуть вважатися фраудаторними, отже, позовна заява не підлягає задоволенню.

16.05.2024 до суду в підсистемі "Електронний суд" надійшла заява Відповідача від 16.05.2024 про застосування строків позовної давності, в якій Відповідач зазначає, що строк позовної давності сплинув 18.10.2021, проте Позивач звернувся до суду з даним позовом 24.04.2024, тобто через 2 роки і 6 місяців після спливу строку позовної давності.

У відповіді на відзив Позивач зазначив про необґрунтованість доводів Відповідача щодо відсутності у ТОВ "Финагро" податкової заборгованості станом на дату укладення Договору, оскільки з рішення Київського окружного адміністративного суду у справі № 810/4657/18 вбачається, що грошові зобов`язання з податку на прибуток виникли в період з 01.01.2015 по 30.09.2017. Сам факт наявності податкового боргу у ТОВ "Финагро" на дату надання безповоротної допомоги вже є підставою для визнання недійсними фраудаторних правочинів Боржника, адже, такі дії позикодавця не відповідають принципам добросовісного ведення господарської діяльності та спрямовані на ухилення від сплати боргів перед кредиторами.

Щодо строку позовної давності, про пропуск якого заявив Відповідач, Позивач у відповіді на відзив зазначає, що його було призначено розпорядником майна ТОВ "Финагро" 02.11.2021 (ухвалою про відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ "Финагро"), а в подальшому, постановою від 25.01.2022 його призначено ліквідатором Банкрута. З дати призначення арбітражним керуючим вживалися заходи з витребування документів щодо правочинів Боржника; колишні посадові особи приховали документацію Банкрута для унеможливлення її аналізу; оскаржувані правочини отримано у процесі розгляду спору про субсидіарну відповідальність, у зв`язку з чим у ліквідатора була відсутня об`єктивна можливість подати позов раніше дати фактичного подання. Крім того, Позивач зазначив, що з 12.03.2020 до 30.06.2023 на території України було встановлено карантин відповідно до постанови КМУ від 11.03.2020 № 211, у зв`язку з чим пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України було продовжено строк, зокрема встановлений ст. 257, 258 ЦК України, на строк дії карантину. В подальшому, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 введено в Україні воєнний стан з 05 годин 30 хвилин 24.02.2022, який на сьогоднішній день триває. Пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені, зокрема статтями 257-259 ЦК України, продовжуються на строк його дії. Таким чином, Позивач стверджує, що строк позовної давності з 12.03.2020 продовжено і Позивачем такий строк не пропущено.

Рішенням Господарського суду Київської області від 16.04.2025 у справі №911/2999/21 (911/1069/24) позов задоволено повністю; визнано недійсним Договір безповоротної фінансової допомоги від 13.07.2016 №13/07/2016 ФП, що укладений між ТОВ "Финагро" та ПАТ "Білоцерківський Автобусний Парк"; визнано недійсним Договір безповоротної фінансової допомоги від 08.08.2016 №08/08/2016 ФП, що укладений між ТОВ "Финагро" та ПАТ "Білоцерківський Автобусний Парк"; визнано недійсним Договір безповоротної фінансової допомоги від 16.08.2016 №16/08/2016, що укладений між ТОВ "Финагро" та ПАТ "Білоцерківський Автобусний Парк"; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський Автобусний Парк" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Финагро" грошові кошти в розмірі 663066,00; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський Автобусний Парк" в дохід Державного бюджету України 19029,99 грн судового збору.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

13.07.2016 між ТОВ "Финагро" (Сторона-1) та ПАТ "Білоцерківський Автобусний Парк" (правонаступником якого є: ТОВ "Білоцерківський Автобусний Парк") (Сторона-2) укладено Договір № 13/07/16 ФП безповоротної фінансової допомоги (надалі: "Договір 1"), відповідно до умов якого (п. 1.1.) Сторона-1 надає Стороні-2 безповоротну фінансову допомогу, а саме, передає у власність Сторони-2 грошові кошти в розмірі, визначеному у п. 2.1. даного Договору.

Згідно з п. 1.2., 1.3. Договору 1 умовами даного Договору не передбачено повернення отриманих Стороною-2 грошових коштів, а також не передбачено будь-якого виду компенсацій з боку Сторони-2 за отримані від Сторони-1 грошові кошти. Сторона-2 може на свій розсуд використовувати отриману фінансову допомогу за цим Договором.

Пунктом 2.1. Договору 1 визначено, що розмір фінансової допомоги за цим Договором становить 180000,00 грн.

Сторона-1 передає фінансову допомогу Стороні-2 частинами протягом 20 робочих днів з дати підписання Сторонами даного Договору (п. 3.1. Договору 1).

Відповідно до п. 5.1. Договору 1 цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами.

25.07.2016 між Сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до Договору 1, відповідно до якою внесено зміни, зокрема, до п. 2.1. Договору 1 шляхом збільшення розміру фінансової допомоги до 330000,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання Договору 1 ТОВ "Финагро" було перераховано на користь ПАТ "Білоцерківський Автобусний Парк" грошові кошти в загальному розмірі 330000,00 грн, зокрема 13.07.2016 в сумі 180000,00 грн та 25.07.2016 в сумі 150000,00 грн, що підтверджується банківською випискою з рахунку Банкрута.

08.08.2016 між ТОВ "Финагро" (Сторона-1) та ПАТ "Білоцерківський Автобусний Парк" (правонаступником якого є: ТОВ "Білоцерківський Автобусний Парк") (Сторона-2) укладено Договір № 08/08/16 ФП безповоротної фінансової допомоги (надалі: "Договір 2"), відповідно до умов якого (п. 1.1.) Сторона-1 надає Стороні-2 безповоротну фінансову допомогу, а саме, передає у власність Сторони-2 грошові кошти в розмірі, визначеному у п. 2.1. даного Договору.

Згідно з п. 1.2., 1.3. Договору 2 умовами даного Договору не передбачено повернення отриманих Стороною-2 грошових коштів, а також не передбачено будь-якого виду компенсацій з боку Сторони-2 за отримані від Сторони-1 грошові кошти. Сторона-2 може на свій розсуд використовувати отриману фінансову допомогу за цим Договором.

Пунктом 2.1. Договору 2 визначено, що розмір фінансової допомоги за цим Договором становить 150000,00 грн.

Сторона-1 передає фінансову допомогу Стороні-2 частинами протягом 20 робочих днів з дати підписання Сторонами даного Договору (п. 3.1. Договору 2).

Відповідно до п. 5.1. Договору 2 цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами.

29.08.2016 між Сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до Договору 2, відповідно до якою внесено зміни, зокрема, до п. 2.1. Договору 2 шляхом збільшення розміру фінансової допомоги до 253066,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання Договору 2 ТОВ "Финагро" було перераховано на користь ПАТ "Білоцерківський Автобусний Парк" грошові кошти в загальному розмірі 253066,00 грн, зокрема 08.08.2016 в сумі 150000,00 грн та 29.08.2016 в сумі 103066,00 грн, що підтверджується банківською випискою з рахунку Банкрута.

16.08.2016 між ТОВ "Финагро" (Сторона-1) та ПАТ "Білоцерківський Автобусний Парк" (правонаступником якого є: ТОВ "Білоцерківський Автобусний Парк") (Сторона-2) укладено Договір № 16/08/16 ФП безповоротної фінансової допомоги (надалі: "Договір 3"), відповідно до умов якого (п. 1.1.) Сторона-1 надає Стороні-2 безповоротну фінансову допомогу, а саме, передає у власність Сторони-2 грошові кошти в розмірі, визначеному у п. 2.1. даного Договору.

Згідно з п. 1.2., 1.3. Договору 3 умовами даного Договору не передбачено повернення отриманих Стороною-2 грошових коштів, а також не передбачено будь-якого виду компенсацій з боку Сторони-2 за отримані від Сторони-1 грошові кошти. Сторона-2 може на свій розсуд використовувати отриману фінансову допомогу за цим Договором.

Пунктом 2.1. Договору 3 визначено, що розмір фінансової допомоги за цим Договором становить 80000,00 грн.

Сторона-1 передає фінансову допомогу Стороні-2 частинами протягом 20 робочих днів з дати підписання Сторонами даного Договору (п. 3.1. Договору 3).

Відповідно до п. 5.1. Договору 3 цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання Договору 3 ТОВ "Финагро" 16.08.2016 було перераховано на користь ПАТ "Білоцерківський Автобусний Парк" грошові кошти в розмірі 80000,00 грн, що підтверджується банківською випискою з рахунку Банкрута.

Відповідно до Статуту ТОВ "Финагро" засновником Банкрута є Овсянникова Н.М., керівником Банкрута був Заєць В.В.

Згідно з п. 5.1. Статуту ТОВ "Финагро" Товариство створюється з метою одержання прибутку від господарської діяльності в інтересах його учасників.

Пунктом 7.3. Статуту ТОВ "Финагро" передбачено, що товариство володіє, користується та розпоряджається належним йому майном і вчиняє стосовно нього будь-які дії, що не суперечать закону та меті діяльності товариства.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 02.11.2021 відкрито провадження у справі № 911/2999/21 за заявою ГУ ДПС у Київській області про банкрутство ТОВ "Финагро".

Як встановлено судом першої інстанції, в період процедури розпорядження майном ТОВ "Финагро" у даній справі з 02.11.2021 по 25.01.2022 колишнім керівником Банкрута ОСОБА_1 будь-яких дій на виконання запитів арбітражного керуючого не вчинено - не надано інформації про активи товариства, правочини; не забезпечено проведення процедури інвентаризації активів та зобов`язань Боржника.

В подальшому, постановою Господарського суду Київської області від 25.01.2022 визнано банкрутом ТОВ "Финагро" та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором Банкрута призначено арбітражного керуючого Різника О.Ю.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 26.07.2022 зобов`язано ОСОБА_1 передати ліквідатору ТОВ "Финагро" арбітражному керуючому Різнику Олександру Юрійовичу бухгалтерську та іншу документацію Банкрута, печатки і штампи, матеріальні та інші цінності ТОВ "Финагро" ().

Ліквідатор ТОВ "Финагро" арбітражний керуючий Різник О.Ю. звернувся до суду із заявою про притягнення винних осіб до субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями Банкрута у зв`язку з доведенням до банкрутства (провадження № 911/2999/21 (911/2021/22)).

Рішенням Господарського суду Київської області від 09.05.2023 у справі № 911/2999/21 (911/2021/22), яке залишене в силі постановами Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2023 та Верховного Суду від 19.03.2024, заяву ліквідатора ТОВ "Финагро" про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями Боржника у зв`язку з доведенням до банкрутства задоволено частково; вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ "Финагро" грошові кошти у сумі 66840936,34 грн субсидіарної відповідальності у зв`язку з доведенням ТОВ "Финагро" до банкрутства.

В зазначеному рішенні судом було встановлено порушення посадовими особами ТОВ "Финагро" принципів добросовісного здійснення господарської діяльності, що стало причиною банкрутства підприємства (у т.ч. і дії по укладенню оспорюваних у даному провадженні договорів безповоротної фінансової допомоги з ПАТ "Білоцерківський Автобусний Парк").

Зокрема, оспорювані договори було укладено ТОВ "Финагро" з ПАТ "Білоцерківський Автобусний Парк" 13.07.2016, 08.08.2016 та 16.08.2016, проте в той же час, у Боржника ТОВ "Финагро" була наявна податкова заборгованість перед бюджетом з податку на прибуток підприємств, а саме, з 01.01.2015 по 30.09.2017 утворився податковий борг в розмірі 66764066,34 грн.

Вказані обставини щодо розміру та періоду виникнення податкового боргу Боржника були встановлені рішенням Київського окружного адміністративного суду від 15.02.2019 у справі № 810/4657/18 та в подальшому стали підставою для звернення ГУ ДПС у Київській області до суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ "Финагро".

При цьому розмір податкової заборгованості приховувався посадовими особами ТОВ "Финагро", адже, податкова звітність за період діяльності підприємства не подавалась, що підтверджується листом ГУ ДПС у Київській області від 21.06.2022.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, положення оспорюваних договорів безповоротної фінансової допомоги від 13.07.2016 № 13/07/2016 ФП, від 08.08.2016 № 08/08/2016 ФП та від 16.08.2016 № 16/08/2016 ФП ставлять ТОВ "Финагро" в нерівне положення з Відповідачем, оскільки Боржник зобов`язався перерахувати власні кошти у загальному розмірі 663066,00 грн безоплатно у власність ПАТ "Білоцерківський Автобусний Парк" без будь-якого позитивного економічного ефекту для ТОВ "Финагро".

Крім того, враховуючи положення п. 5.1., 7.3. Статуту ТОВ "Финагро", укладення правочину безповоротної фінансової допомоги, зокрема, у період наявності у Боржника податкової заборгованості, очевидно суперечить меті діяльності ТОВ "Финагро".

Як вірно встановлено судом першої інстанції, оспорювані Договори безповоротної фінансової допомоги від 13.07.2016 № 13/07/2016 ФП, від 08.08.2016 № 08/08/2016 ФП та від 16.08.2016 № 16/08/2016 ФП укладено Боржником, ТОВ "Финагро", в період наявності у нього непогашеної податкової заборгованості (яка формувалась починаючи з 01.01.2015); оспорювані Договори передбачають перерахування ТОВ "Финагро" на користь ПАТ "Білоцерківський Автобусний Парк" безповоротної фінансової допомоги в загальному розмірі 663066,00 грн і не передбачають будь-якого позитивного економічного ефекту для ТОВ "Финагро" (що безпосередньо встановлено в п. 1.2. Договорів); оспорювані Договори суперечать меті діяльності підприємства, передбаченої Статутом ТОВ "Финагро".

Сукупність вказаних вище факторів є підставою для віднесення оспорюваних Договорів до категорії фраудаторних правочинів ТОВ "Финагро", що в свою чергу є підставою для визнання таких правочинів недійсними, про що вірно встановлено судом першої інстанції.

Судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19) висловила наступні висновки.

Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

Фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.

Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути:

- момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, після відкриття провадження у судовій справі, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі;

- контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи);

- щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

У контексті цього спору, слід також звернути увагу на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі №904/7905/16: "Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності), після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора".

Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (див. висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19 (905/1646/17), від 28.07.2022 у справі № 902/1023/19 (902/1243/20)).

Таким чином, судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 905/2030/19 (905/2445/19) дійшла висновку, що фраудаторним може виявитися будь-який правочин, що здійснюється між учасниками господарських правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам, отже, такий правочин може бути визнаний недійсним в порядку позовного провадження у межах справи про банкрутство відповідно до статті 7 КУзПБ на підставі пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та частин третьої, шостої статті 13 ЦК України з підстав недопустимості зловживання правом, на відміну від визнання недійсним фіктивного правочину, лише на підставі статті 234 ЦК України. У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

Доводи скаржника про те, що при укладенні оспорюваних Договорів сторонами було дотримано всіх істотних умов, передбачених ст. 638 ЦК України, не спростовують вказаного вище висновку суду про фраудаторність оспорюваних Договорів, оскільки у спірних правовідносинах укладення правочину, який є формально правомірним, проте, укладений з порушенням принципу добросовісності та в стані "зловживання правом", з очевидною метою ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами (у даному випадку податкових зобов`язань) є підставою для визнання такого правочину недійсним незалежно від формального дотримання істотних умов договору, про що вірно встановлено судом першої інстанції.

Доводи скаржника про те, що станом на дату укладення оспорюваних правочинів було відсутнє рішення Київського окружного адміністративного суду від 15.02.2019 у справі № 810/4657/18 відхиляються судом як необґрунтовані, оскільки вказаним рішенням було лише документально підтверджено наявність податкової заборгованості ТОВ "Финагро", яка, як встановлено судом, виникла починаючи з 01.01.2015, тобто до дати укладення оспорюваних Договорів, про що вірно встановлено судом першої інстанції.

Щодо посилань ТОВ "Білоцерківський автобусний парк" на статтю 234 ЦК України, яка врегульовує визначення фіктивності правочинів, суд зазначає наступне.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Верховний Суд у складі Судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19(905/2445/19) розмежовував кваліфікацію фіктивних та фраудаторних правочинів.

Так, фіктивний правочин, на відміну від фраудаторного, виключає наявність наміру створити юридичні наслідки в момент його вчинення, що, в свою чергу, унеможливлює виникнення будь-яких майнових наслідків, оскільки такий правочин їх не породжує. На підставі фіктивного правочину відсутня можливість передачі майна, restitutio in integrum виключається юридичною конструкцією фіктивного правочину. Якщо ж буде встановлено, що така передача de facto відбулася, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний, і тому норма статті 234 ЦК України не підлягає застосуванню, адже, фіктивний правочин de jure не породжує будь-яких правових наслідків. В свою чергу, правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (частина третя статті 234 ЦК України).

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони не бажають настання правових наслідків, обумовлених договором; усі сторони договору поінформовані про його фіктивність; письмовим текстом договору створюється лише видимість правовідносин між сторонами; мета вчинення фіктивного правочину не має значення.

Крім того, відповідно до висновків Верховного Суду, якщо хоча б одна зі сторін оспорюваного договору намагалася досягти правового результату, то цей правочин не може визнаватися фіктивним. Зокрема, як зазначено в постанові ВС від 03.09.2019 у справі № 904/4567/18, Верховний Суд у застосуванні приписів статі 234 ЦК України у подібних правовідносинах виходив, зокрема, з того, що в разі, коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний.

Практичне правозастосування виходить з того, що "фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. Сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним" (постанова Верховного Суду від 19.11.2019 у справі № 924/1014/18).

Таким чином, враховуючи, що на виконання оспорюваних Договорів безповоротної фінансової допомоги було перераховано на користь ПАТ "Білоцерківський Автобусний Парк" грошові кошти в загальному розмірі 663066,00 грн, а Відповідачем прийнято та використано вказані кошти, даний правочин не може трактуватись як фіктивний відповідно до статті 234 ЦК України.

Проте, даний факт не змінює правової кваліфікації оспорюваного правочину як фраудаторного, про що детально вказано вище.

Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 ЦК України).

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для визнання недійсними оспорюваних Договорів безповоротної фінансової допомоги від 13.07.2016 № 13/07/2016 ФП, від 08.08.2016 № 08/08/2016 ФП та від 16.08.2016 № 16/08/2016, укладених між ТОВ "Финагро" і ПАТ "Білоцерківський Автобусний Парк", та як наслідок недійсності правочинів - стягнення з ТОВ "Білоцерківський Автобусний Парк" на користь ТОВ "Финагро" грошових коштів в сумі 663066,00 грн.

Щодо позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи Відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності та відмову у задоволенні позову з цих підстав.

В заяві Відповідач посилається на постанову Верховного Суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16 і зазначає, що строк позовної давності з приводу визнання договорів (укладених у 2016) недійсними спливає 18.10.2021.

У зв`язку з цим Відповідач зазначає про пропуск Позивачем строку позовної давності на 2 роки і 6 місяців, враховуючи подання позовної заяви 24.04.2024.

Суд першої інстанції вказані вище твердження Відповідача стосовно дати закінчення строку позовної давності вірно ідентифікував як помилкові, оскільки Верховний Суд в постанові від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16 здійснював аналіз співвідношення підстав визнання правочинів недійсними відповідно до ст. 20 Закону про банкрутство та ст. 42 КУзПБ, термінів "підозрілого" періоду, а також позовної давності, з урахуванням конкретних обставин справи.

Суд першої інстанції вірно врахував висновки Верховного Суду щодо застосування норми статті 261 ЦК України, викладені у постанові Верховного Суду у складі Судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 11.02.2020 у справі № 10/5026/995/2012, а також висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 20.11.2018 у справі № 907/50/16, та висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 16.11.2016 у справі № 487/10132/14-ц.

У зазначених справах, з-поміж іншого, Верховним Судом висловлено наступні правові позиції, які враховуються судом у цій справі. Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) аспекти. Порівняльний аналіз понять "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Згідно з положеннями частини першої статті 261 Цивільного кодексу України у визначенні початку перебігу строку позовної давності має значення не лише встановлення, коли саме особа, яка звертається за захистом свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу, довідалася про порушення цього права або про особу, яка його порушила, а й коли ця особа об`єктивно могла дізнатися про порушення цього права або про особу, яка його порушила. Обов`язок позивача довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. І в разі пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою початок перебігу позовної давності визначається з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення арбітражного керуючого (ліквідатора) до суду із заявою про захист інтересів боржника. Тому при визначенні початку перебігу позовної давності у спорі за вимогами боржника/арбітражного керуючого не допускається врахування як обставин (дати) порушення провадження у справі про банкрутство та дати призначення (заміни кандидатури) арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), оскільки ні Закон про банкрутство (положення якого втратили чинність), ні чинний Кодекс України з процедур банкрутства не встановлюють спеціальних норм про позовну давність (у тому числі щодо звернення до суду арбітражного керуючого із заявою про визнання недійсними правочинів, укладених боржником). Отже, до цих правовідносин застосовуються загальні норми позовної давності.

У спірних правовідносинах за заявою про визнання недійсним оскаржуваного Договору суб`єктом прав є саме Боржник, а не арбітражний керуючий (ліквідатор), а тому, визначаючи початок перебігу позовної давності у цій справі за позовом ТОВ "Финагро", слід враховувати, коли про порушене право дізнався або міг дізнатись Боржник в особі уповноваженого органу. Отже, при дослідженні питання пропуску позовної давності в спорі слід з`ясовувати, коли про порушення своїх прав довідався або міг довідатися Боржник в особі уповноваженого органу.

При вирішенні судами спорів, стороною в яких є боржник, що розглядаються у справах про банкрутство, є недопустимим відхід від встановленого Цивільним кодексом України порядку перебігу позовної давності зі зміною наведеного порядку визначення початку перебігу позовної давності з урахуванням виду позовних вимог у спірних правовідносинах. При цьому і в разі пред`явлення у межах справи про банкрутство позову самою особою, право якої порушене (боржником), і у разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, якою може бути арбітражний керуючий, перебіг позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Іншого правила щодо визначення початку перебігу позовної давності не містять ні частина перша статті 261 ЦК України, ні норми спеціального закону, що регулюють порядок вирішення спорів у справі про банкрутство.

Статтею 92 ЦК України визначено, що дії органу або особи, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, у відносинах із третіми особами розглядаються як дії самої юридичної особи. Отже, для юридичної особи як сторони правочину (договору тощо) днем початку перебігу позовної давності слід вважати день вчинення правочину, оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права за цим правочином.

Відтак, враховуючи, що оспорювані Договори безповоротної фінансової допомоги укладено відповідно 13.07.2016, 08.08.2016 та 16.08.2016, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що саме вказані дати є датами, коли ТОВ "Финагро" стало відомо (або мало бути відомо) про порушення прав підприємства кожним з оспорюваних Договорів.

Відповідно до частини першої статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, строк позовної даності у даному випадку почав перебіг:

- за Договором безповоротної фінансової допомоги від 13.07.2016 № 13/07/2016 ФП - 14.07.2016 і закінчився 14.07.2019;

- за Договором безповоротної фінансової допомоги від 08.08.2016 № 08/08/2016 ФП - 09.08.2016 і закінчився 09.08.2019;

- за Договором безповоротної фінансової допомоги від 16.08.2016 № 16/08/2016 - 17.08.2016 і закінчився 17.08.2019.

У зв`язку з зазначеним судом першої інстанції вірно відхилено доводи Позивача про те, що строк позовної давності у спірних правовідносинах був продовжений із запровадженням карантину на підставі постанови Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 № 211 від 11.03.2020, та в подальшому у зв`язку з введенням воєнного стану на території України, оскільки строк позовної давності сплив ще до введення карантину.

Позивач у суді першої інстанції клопотав перед судом щодо визнання поважними причин пропуску строку позовної давності.

Вирішуючи питання про поважність причин пропуску позовної давності при зверненні особи (позивача) до суду за захистом порушеного права у спорі, стороною якого є боржник, що розглядається у межах справи про банкрутство, суди мають виходити з їх об`єктивного, а не суб`єктивного характеру, тобто з обставин, які підтверджують ці причини та вказують на існування об`єктивної перешкоди для боржника своєчасно звернутися за захистом порушеного права (пункт 112 постанови Верховного Суду від 22.12.2022 у справі № 911/3091/21).

З огляду на положення ст. 13 ЦК України ("Межі здійснення цивільних прав") суд має враховувати добросовісність поведінки як позивача (заявника), так і відповідача протягом всього періоду з моменту виникнення права на захист порушеного права (право на позов) і до моменту звернення з позовом, зважати на характер спірних правовідносин між сторонами, особливості їх нормативного регулювання (надані сторонам права та покладені на них обов`язки тощо).

Відповідач у запереченнях проти позиції Позивача посилається на практику Європейського суду з прав людини у рішеннях від 20.09.2011 (справа ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти росії") та від 22.10.1996 (справа "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"), згідно з якими позовна давність виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, які, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Відповідно до частини п`ятої статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Європейський суд з прав людини наголосив, що механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

Закон не передбачає переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому розв`язання цього питання покладається безпосередньо на юрисдикційний орган - суд, який розглядає справу по суті заявлених вимог з урахуванням всіх обставин справи на підставі здійсненої оцінки поданих доказів.

Суд першої інстанції вірно врахував висновок Верховного Суду щодо застосування частини п`ятої статті 267 ЦК України, викладений у постанові Верховного Суду у складі Судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 11.02.2020 у справі № 10/5026/995/2012, згідно з яким у спорі, що вирішується у справі про банкрутство, обставини порушення провадження у справі про банкрутство та призначення арбітражного керуючого самі по собі (за відсутності інших обставин) не можуть розглядатись судами як виключення, що вказують на їх винятковий характер, свідчити про об`єктивність перешкоди для заявника звернутись за захистом порушеного права у межах позовної давності, а відповідно і бути поважною причиною (причинами) пропуску цього строку.

Судом першої інстанції вірно зауважено, що самі по собі обставини відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ "Финагро", а також обставини призначення ліквідатора ТОВ "Финагро", не може розглядатися судом як виключення, що вказують на їх винятковий характер та не свідчать про об`єктивність перешкоди для ТОВ "Финагро" звернутись за захистом порушеного права у межах позовної давності, а відповідно не є поважною причиною (причинами) пропуску цього строку. Однак, зазначене не є перешкодою для задоволення позовної заяви ліквідатора ТОВ "Финагро" у цій справі, адже, наявна низка інших самостійних об`єктивних обставин, що унеможливлювали звернення з позовом у межах строків позовної давності та підтверджують поважність причин пропущення позовної давності, які є відмінними від обставин відкриття провадження у справі про банкрутство / призначення ліквідатора ТОВ "Финагро".

Як вірно зазначено судом першої інстанції, оспорювані фраудаторні правочини від імені Боржника ТОВ "Финагро" укладено колишнім керівником ОСОБА_1 .

Рішенням Господарського суду Київської області від 09.05.2023 у справі № 911/2999/21 (911/2021/22) притягнуто ОСОБА_1 до субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями ТОВ "Финагро" у зв`язку з доведенням останнього до банкрутства.

Даним рішенням серед іншого встановлено, що "вчинення уповноваженою особою (керівником) Боржника дій щодо укладення правочинів про надання безповоротної фінансової допомоги на користь третіх осіб, в сукупності з встановленими судом обставинами фіктивності діяльності підприємства, можуть свідчити про неналежне виконання статутними органами Боржника своїх обов`язків та вчиненням дій/бездіяльності, які спричинили банкрутство Боржника".

Статтею 92 ЦК України встановлено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, а також яка є членом колегіального виконавчого органу юридичної особи, з моменту її вступу на посаду набуває обов`язків щодо такої юридичної особи, зокрема зобов`язана діяти виключно в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно, у межах повноважень, наданих статутом юридичної особи і законодавством, і у спосіб, який, на її добросовісне переконання, сприятиме досягненню мети діяльності юридичної особи, у тому числі уникаючи конфлікту інтересів. Члени наглядової ради або ради директорів юридичної особи мають такі самі обов`язки щодо відповідної юридичної особи та повинні діяти в інтересах цієї юридичної особи та всіх її власників (акціонерів, учасників).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, після укладення оспорюваних фраудаторних правочинів керівник ТОВ "Финагро" ОСОБА_1 не вживав заходів щодо відновлення порушеного права Боржника, зокрема в межах строку позовної давності (до 14.07.2019 / 09.08.2019 / 17.08.2019), приховував наявність податкової заборгованості (зокрема шляхом неподання податкової звітності), а в подальшому, після відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ "Финагро" (02.11.2021) та визнання Боржника банкрутом і призначення ліквідатора (25.01.2022) ухилився від надання арбітражному керуючому (розпоряднику майна / ліквідатору) документації Боржника, відомостей про фінансово-господарську діяльність.

Обставини щодо укладених керівником Боржника правочинів з ознаками фраудаторності були встановлені арбітражним керуючим попередньо з отриманням 31.08.2022 банківської виписки з рахунку Боржника в АТ "Укрсиббанк" (зокрема про факт перерахування коштів з відповідним призначенням), а в подальшому про безпосередньо умови оспорюваних Договорів після отримання копій Договорів, які були додані до відзиву ТОВ "Білоцерківський Автобусний Парк" у справі про притягнення до субсидіарної відповідальності (24.01.2023).

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що поважними причинами пропущення Позивачем строку позовної давності, є не самі по собі обставини відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ "Финагро" чи призначення ліквідатора ТОВ "Финагро", а конкретні недобросовісні та протиправні дії та бездіяльність колишнього керівника ТОВ "Финагро", які вплинули на момент звернення ТОВ "Финагро" з цим позовом.

Відтак, судом першої інстанції вірно встановлено наявність об`єктивних перешкод, які унеможливлювали ТОВ "Финагро", як Банкрута, захистити свої порушені права в межах строку позовної давності, зокрема, до встановлення арбітражним керуючим Різником О.Ю. фактів укладення фраудаторних правочинів колишнім керівником Боржника всупереч інтересам Боржника та його кредиторів.

Зазначені вище фактичні обставини справи свідчать про наявність підстав для визнання поважними причин пропуску строку позовної давності у даній справі.

Даний висновок суду узгоджується з близькими за змістом висновками Верховного Суду щодо можливості визнання поважними причин пропущення позовної давності у зв`язку з протиправними діями та бездіяльністю раніше призначених ліквідаторів банкрута та вчинення ними дій не в інтересах банкрута та його кредиторів, тобто, обставини, які робили своєчасне пред`явлення позову утрудненим, які викладені у постанові Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 902/357/18 та від 23.10.2018 у справі № 904/5978/14.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції вірно визнав поважними причини пропуску строку позовної давності у даній справі, отже, порушене право ТОВ "Финагро" правомірно підлягає захисту, що сприяє в подальшому, відновленню порушених прав кредиторів боржника у ліквідаційній процедурі, оскільки захист прав боржника та його кредиторів у даний спосіб спрямовано на наповнення ліквідаційної маси боржника, ТОВ "Финагро", у справі про банкрутсво останнього, та, як слід, на задоволення вимог кредиторів боржника за рахунок цієї ліквідаційної маси.

Таким чином, колегія суддів зауважує, що місцевий господарський суд всебічно, повно та об`єктивно дослідив обставини справи, правильно визначив характер спірних правовідносин, надав оцінку поданим сторонами доказам та вірно застосував норми матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення.

Оцінюючи оскаржуване рішення суду першої інстанції через призму застосування принципів оцінки доказів та аргументації своїх висновків, викладених в Рішенні ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", судова колегія зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції не зобов`язує національні суди надавати детальну відповідь на кожен аргумент заявника (сторони у справі); суди зобов`язані давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент; межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення; питання чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає із статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки в світлі конкретних обставин справи (пункти 21, 23 Рішення).

Отже, доводи, викладені скаржником у апеляційній скарзі, не спростовують правомірність застосування норм чинного законодавства, якими обґрунтоване оскаржуване рішення суду першої інстанції, а тому колегія суддів погоджується з позицією місцевого господарського суду та доходить висновку про необхідність відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення Господарського суду Київської області від 16.04.2025 у справі №911/2999/21 (911/1069/24) - без змін.

У справах Руїс Торіха проти Іспанії, Суомінен проти Фінляндії, Гірвісаарі проти Фінляндії Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99 від 27.09.2001).

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, зазначені рішення Європейського суду з прав людини суд апеляційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 283, 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський автобусний парк" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Київської області від 16.04.2025 у справі №911/2999/21 (911/1069/24) залишити без змін.

Матеріали справи № 911/2999/21 (911/1069/24) повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок та строк оскарження постанови Північного апеляційного господарського суду передбачений ст.ст. 288-291 ГПК України.

Повний текст складено 06.10.2025

Головуючий суддя М.Л. Доманська

Судді Т.П. Козир

О.М. Остапенко