ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"25" вересня 2025 р.м. Одеса Справа № 916/2626/25

Господарський суд Одеської області у складі судді Погребної К.Ф. при секретарі судового засідання Фатєєвій Г.В. розглянувши справу №916/2626/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ВРЕМЯ (67700, Одеська область, Білгород-Дністровський район, м. Білгород-Дністровський, вул. Ізмаїльська, буд. 280, кв. 2, )

до відповідача Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області (67844, Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Кароліно-Бугаз, вул. Приморська, буд.1, )

про визнання недійсним рішення, скасування рішення про державну реєстрацію, скасування державної реєстрації та поновлення права

Представники:

Від позивача: Кравченко І.В. ордер;

Від відповідача: Дзюбенко С.М. ордер;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю ВРЕМЯ звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання недійсним рішення, скасування державної реєстрації та поновлення права.

Ухвалою від 08.07.2025р. судом, у порядку ст. 174 Господарського процесуального кодексу України, позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю ВРЕМЯ було залишено без руху.

14.07.2025р. до господарського суду надійшла заява (вх. №22123/25) Товариства з обмеженою відповідальністю ВРЕМЯ про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 14.07.2025р. за даним позовом було відкрито провадження у справі №916/2626/25 за правилами загального позовного провадження.

16.07.2025р. до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю ВРЕМЯ надійшла заява про забезпечення позову, згідно якої останній просить суд вжити заходів забезпечення позову шляхом: заборони Кароліно-Бугазькій сільській раді Білгород-Дністровського району Одеської області вчиняти дії та приймати рішення щодо розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером :02:004:0293, площею 3,02 га, за адресою: Одеська область, Білгород- Дністровський район, смт Затока, бульвар Золотий беріг, 25, зокрема, але не виключно: про здійснення поділу цієї земельної ділянки, про її об`єднання з іншими земельними ділянками, про зміну її конфігурації, про зміну її цільового призначення, про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо цієї земельної ділянки, про передачу її у власність, про передачу її в оренду чи постійне користування, про продаж її на земельних торгах; заборони державним кадастровим реєстраторам вносити до Державного земельного кадастру відомості, які стосуються поділу, об`єднання, зміни площі, конфігурації, цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером :02:004:0293, площею 3,02 га, за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, смт Затока, бульвар Золотий беріг, 25; заборони органам державної реєстрації та державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно проводити реєстраційні дії, спрямовані на державну реєстрацію набуття, зміни або припинення речових прав на земельну ділянку з кадастровим номером :02:004:0293, площею 3,02 га, за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, смт Затока, бульвар Золотий беріг, 25.

Ухвалою суду від 18.07.2025р. заяву Товариства з обмеженою відповідальністю ВРЕМЯ від 16.07.2025р. за вх.№2-1127/25 про забезпечення позову у справі №916/2626/25 було задоволено. Заборонено Кароліно-Бугазькій сільській раді Білгород-Дністровського району Одеської області вчиняти дії та приймати рішення щодо розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером :02:004:0293, площею 3,02 га, за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема, але не виключно: про здійснення поділу цієї земельної ділянки, про її об`єднання з іншими земельними ділянками, про зміну її конфігурації, про зміну її цільового призначення, про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо цієї земельної ділянки, про передачу її у власність, про передачу її в оренду чи постійне користування, про продаж її на земельних торгах; заборонено державним кадастровим реєстраторам вносити до Державного земельного кадастру відомості, які стосуються поділу, об`єднання, зміни площі, конфігурації, цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером :02:004:0293, площею 3,02 га, за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, смт Затока, бульвар Золотий беріг, 25; заборонено органам державної реєстрації та державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно проводити реєстраційні дії, спрямовані на державну реєстрацію набуття, зміни або припинення речових прав на земельну ділянку з кадастровим номером :02:004:0293, площею 3,02 га, за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, смт Затока, бульвар Золотий беріг, 25.

08.09.2025р. за вх. №27658/25 до суду від позивача надійшла заява про відмову від частини позовних вимог, згідно якої останній просить суд прийняти його відмову від позовних вимог в частині скасування рішення про державну реєстрацію, скасування державної реєстрації та поновлення права. Провадження у справі в частині зазначених вимог закрити.

Ухвалою суду від 08.09.2025р. було прийнято відмову Товариства з обмеженою відповідальністю ВРЕМЯ від частини позовних вимог до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області. Провадження у справі №916/2626/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ВРЕМЯ до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області в частині позовних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію, скасування державної реєстрації та поновлення права було закрито.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 08.09.2025р. підготовче провадження було закрито, розгляд справи призначено по суті в судовому засіданні.

30.07.2025р. за вх. №23943/25 до суду від відповідача надійшов відзив на позов, згідно якого останній позовні вимоги не визнає вважає їх необґрунтованим, безпідставними в зв`язку з чим в задоволенні позову просить суд відмовити.

12.08.2025р. за вх.№25160/25 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якого позивач вважає що заперечення відповідача є безпідставними, не підтверджені належним та допустимим доказами, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судом в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Як вказує позивач, 23.07.1997 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Время» (Покупець) та Холдинговою компанію «Прикарпатліс» в особі Відкритого акціонерного товариства «Дзвиняцький лісокомбінат» в особі директора бази відпочинку «Прикарпатліс» Мазура Я.І. (Продавець) було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна у вигляді незакінченого будівництва їдальні, складу, під`їзної дороги та лінії електропередач, розташоване на земельній ділянці площею 3,0182 га бази відпочинку «Прикарпатський лісник» у смт. Затока Білгород-Дністровського району Одеської області.

30.10.1997 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Время» та директором бази відпочинку «Прикарпатський лісник» Мазуром Я.І. складено та підписано акт, яким сторони засвідчили передачу ТОВ «Время» вищезазначених об`єктів продажу, розміщених на земельній ділянці площею 30 182 кв.м.

29.12.1997 рішенням 27 сесії Затоківської селищної ради народних депутатів ХХІІ скликання № 13 вилучено із землекористування Холдингової компанії «Прикарпатліс» земельну ділянку площею 3, 0182 га, надано її ТОВ «Время» та надано згоду на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 3,0182 га, ТОВ «Время» під будівництво оздоровчої установи.

26.01.1998 рішенням 28 сесії Затоківської селищної ради народних депутатів ХХІІ скликання № 16 передано ТОВ «Время» в постійне користування земельну ділянку площею 3,0182 га без зміни цільового призначення.

09.04.1998 на підставі рішення 28 сесії Затоківської селищної ради народних депутатів ХХІІ скликання № 16 від 26.01.1998 Товариству з обмеженою відповідальністю «Время» видано Державний акт на право постійного користування землею серії ОД, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 4 (надалі за текстом Державний акт).

Згідно з вказаним державним актом ТОВ «Время» надано у постійне землекористування 3, 02 га землі в межах згідно з планом землекористування для будівництва оздоровчого комплексу.

08.07.2005 Білгород-Дністровською інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю видано ТОВ «Время» дозвіл на виконання будівельних робіт № 42 з реконструкції бази відпочинку ТОВ «Время».

04.06.2008 рішенням виконавчого комітету Затоківської селищної ради № 259 базі відпочинку «Время» як окремому комплексу присвоєно юридичну адресу: смт. Затока, Лиманський район, бульвар Золотий беріг, № 25.

01.11.2010 за результатами реконструкції бази відпочинку ТОВ «Время» складено акт готовності об`єкта до експлуатації № 1379, у відповідності до якого у складі бази відпочинку «Время» введено до експлуатації наступні об`єкти нерухомого майна: котедж літ. «В», котедж літ. «Г», котедж літ. «Д», об`єкт громадського харчування літ. «Б», душ літ. «Є», вбиральня літ. «Ж», будинок охорони літ. «З», які розташовані у Лиманському районі смт Затока м. Білгород-Дністровський Одеської області по бульвару Золотий беріг, буд. 25.

За посиланнями позивача, Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області на підставі акта готовності об`єкту до експлуатації, складеного за наслідками реконструкції бази відпочинку «Время», видано ТОВ «Время» сертифікат відповідності № 15001379, яким засвідчено відповідність закінченого будівництвом об`єкта будівель та споруд бази відпочинку «Время»: котеджів літ. «В» площею 437,5 кв.м; літ. «Г» площею 448,3 кв.м; літ. «Д» площею 442,20 кв.м; об`єкту громадського харчування літ. «Б» площею 215, 80 кв.м; душу літ. «Є» площею 17,20 кв.м; вбиральні літ. «Ж» площею 17,20 кв.м; будинку охорони літ. «З» площею 22,50 кв.м, розташованих за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, Лиманський курортний район, бульвар Золотий беріг, 25, проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил та підтверджено його готовність до експлуатації.

Отже, як вказує позивач, з моменту введення до експлуатації реконструйованих Позивачем будівель та споруд бази відпочинку «Время» загальною площею 1 600,7 кв.м ТОВ «Время» є власником таких будівель та споруд бази відпочинку, яка знаходиться за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, бульвар Золотий беріг, буд. 25 та розташована на земельній ділянці площею 3,02 га за вказаною вище адресою, яка відповідно до рішення Затоківської селищної ради № 16 від 26.01.1998 передана ТОВ «Время» у постійне користування.

Як зазначає позивач, на виконання вимог ст. 182 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ТОВ «Время» у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано за собою: - право власності на будівлі та споруди бази відпочинку «Время» загальною площею 1 600, 7 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 103; - право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 3,02 га, кадастровий номер :02:004:0293, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 103, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухому майно.

Поряд з цим, як вказує позивач в квітні 2025 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно йому стало відомо, що державним реєстратором Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області Довженком О.Ю. проведено державну реєстрацію припинення за ТОВ «Время» права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :02:004:0293, індексний номер рішення: 78005664.

Вказане рішення державного реєстратора прийнято на підставі рішення 22 сесії Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області VІІІ скликання № 719-VIII від 31.01.2022, яким ТОВ «Время» припинено право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 3,02 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, бульвар Золотий берег, 25 у зв`язку із добровільною відмовою від права постійного користування земельною ділянкою. Цим же рішенням визнано таким, що втратив чинність Державний акт на право постійного користування землею серії ОД, виданий 09.04.1998 ТОВ «Время» та переведено земельну ділянку загальною площею 3,02 га до земель запасу Кароліно-Бугазької сільської ради.

На переконання позивача, рішення Кароліно-Бугазької сільської ради № 719-VIII від 31.01.2022 є таким, що прийнято з грубим порушенням норм законодавства, прав та законних інтересів Позивача.

Так, як вказує позивач з тексту оспорюваного рішення Кароліно-Бугазької сільської ради, вбачається що воно прийнято нібито у зв`язку з добровільною відмовою Позивача від права постійного користування земельною ділянкою на підставі клопотання ТОВ «Время» від 22.12.2011 щодо припинення права постійного користування земельною ділянкою та мотивоване ст.ст. 141, 142 Земельного кодексу України.

Поряд з цим позивач наголошує, що він з відповідною заявою до Кароліно-Бугазької сільської ради ніколи не звертався, у зв`язку з чим у відповідача не було підстав для припинення позивачу право постійного користування земельною ділянкою площею 3,02 га, на якій, до того ж, розміщені належні ТОВ «Время» будівлі та споруду бази відпочинку «Время».

За посиланнями позивача, 22.12.2021 ТОВ «Время» звернулось до Кароліно-Бугазької сільської ради з клопотанням про виділення земельної ділянки у власність, яким просило припинити право постійного користування земельною ділянкою площею 3,02 га, яка відповідно до Акту на право постійного користування землею зареєстрованого у книзі записів державних актів на право постійного користування за номером 4 від 09 квітня 1998 року перебуває у постійному користуванні позивача та одночасно з цим передати вказану земельну ділянку, на якій розміщені будівлі та споруди бази відпочинку «Время» загальною площею 1 600, 7 кв.м, у власність ТОВ «Время».

Позивач наголошує, що дійсне волевиявлення ТОВ «Время» було направлене на припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 3,02 га, на якій розміщені будівлі та споруди бази відпочинку «Время» загальною площею 1 600, 7 кв.м, виключно за умови одночасного набуття її у власність, що прямо вбачається як з прохальної частини клопотання, так і з його назви.

Як зазначає позивач, у нього не було волевиявлення на безумовне припинення прав на земельну ділянку з подальшим її переведенням до земель запасу Кароліно-Бугазької сільської ради, особливо враховуючи, що позивач як станом на дату звернення з вказаним клопотанням, так і станом на дату подання цього був та залишається власником будівель та споруд бази відпочинку «Время».

На переконання позивача, відповідач, перевівши земельну ділянку загальною площею 3,02 га, на якій розміщені нежитлові будівлі та споруди бази відпочинку «Время» загальною площею 1 600 кв.м, які належать на праві приватної власності ТОВ «Время», до земель запасу Кароліно-Бугазької сільської ради, фактично позбавив позивача права власності і на належні йому будівлі та споруди бази відпочинку «Время», оскільки їх подальша використання та експлуатація без земельної ділянки є неможливим, чим допустив грубе порушення права Позивача на мирне володіння майном, що є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Крім того позивач зазначає, що база відпочинку «Время», до складу якої входять будівлі та споруди з відповідним інвентарем та устаткуванням, що розміщуються на окремій земельній ділянці загальною площею 3,02 га, являє собою єдиний майновий комплекс ТОВ «Время», сукупність активів якого забезпечує здійснення позивачем господарської діяльності з надання послуг населенню у сфері відпочинку, а відповідач, здійснивши припинення права постійного користування ТОВ «Время» на вказану земельну ділянку з переведенням її до земель запасу сільської ради, допустив порушення цілісності єдиного майнового комплексу ТОВ «Время», чим штучно відокремив від нього земельну ділянку, яка є його невід`ємною частиною.

Також, позивач завертає увагу, що звертаючись до Кароліно-Бугазької сільської ради з клопотанням від 22.12.2021 про виділення земельної ділянки у власність та припинення у цьому зв`язку права постійного користування на таку ділянку посилався на положення статті 120 Земельного кодексу України, а не на норми статті 142 Земельного кодексу України, на які послався Відповідач в оспорюваному рішенні.

Позивач наголошує, що з огляду на те, що у власності ТОВ «Время» продовжують перебувати будівлі та споруди бази відпочинку «Время», яка розташована на земельній ділянці площею 3, 02 га із кадастровим номером :02:004:0293, відсутня добровільна відмова позивача від права постійного користування цією земельною ділянкою в порядку норм ст.ст. 141, 142 Земельного кодексу України, припинення відповідачем права постійного користування земельною ділянкою для позивача з подальшим переведенням земельної ділянки до земель запасу сільської ради, є безпідставним та ґрунтується на невірному застосуванні відповідачем пункту «а» частини 1 статті 141 Земельного кодексу України.

Крім того позивач звертає увагу, на відсутність повноважень у Кароліно-Бугазької сільської ради на припинення права позивача на постійне користування земельною ділянкою площе 3,02 га із кадастровим номером :02:004:0293.

Так, як вказує позивач станом як на момент звернення позивача до відповідача з відповідним клопотанням від 21.12.2021, так і на момент подання цього позову, Кароліно-Бугазька сільська ради Білгород-Дністровського району Одеської області VIIІ скликання не є створеною, оскільки постановою Центральної виборчої комісії від 27.01.2021 № 27 «Про заходи щодо виконання постанови Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 855/111/20» скасовано постанови Кароліно-Бугазької сільської територіальної виборчої комісії Білгород-Дністровського району Одеської області від 27 жовтня 2020 року про визнання ОСОБА_1 обраним Кароліно-Бугазьким сільським головою Білгород-Дністровського району Одеської області на перших місцевих виборах 25 жовтня 2020 року Кароліно-Бугазького сільського голови Білгород-Дністровського району Одеської області Кароліно-Бугазької сільської об`єднаної територіальної громади Білгород-Дністровського району Одеської області», а також про визнання депутатів обраними у багатомандатних виборчих округах № 1 - № 5, № 7», а повторні вибори депутатів Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області в багатомандатних виборчих округах № 1-5, 7 та повторні вибори Кароліно-Бугазького сільського голови, що були призначені на 20 березня 2022 року, припинені 24 лютого 2024 у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану.

Отже посилаючись на вищенаведені обставини Товариства з обмеженою відповідальністю ВРЕМЯ звернувся до Господарського суду Одеської області з відповідним позовом за захистом свого порушеного права.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 910/16448/18).

Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у ній, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18).

Предметом позову у цій справі є вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Время» про визнання рішення 22 сесії Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області VIII скликання від 31.01.2022р №719-VIII незаконним та недійсним з моменту його прийняття.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що рішенням 22 сесії Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області VIII скликання від 31.01.2022р. №719-VIII порушено речові права Товариства з обмеженою відповідальністю «Время» на земельну ділянку, право постійного користування якою припинено відповідачем за відсутності обставин, з якими Закон пов`язує можливість такого припинення.

Суд зазначає, що у даній справі підлягають встановленню наявність юридичних підстав, з яким закон пов`язує можливість припинення права постійного користування земельною ділянкою.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (ст. 3 Земельного кодексу України).

За змістом статей 4, 5 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства, яке включає цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Згідно з частиною 3 статті 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом (ст. 95 Земельного кодексу України).

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, в тому числі визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 1 статті 155 Земельного кодексу України (далі ЗК України) у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку (ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України).

Підстави набуття та реалізації прав на землю врегульовані розділом IV Земельного кодексу України та передбачають, що юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (частина 1 статті 116 Земельного кодексу України).

Право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним.

Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у статті 141 Земельного кодексу, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою.

Вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди ураховують, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140 -149 ЗК України.

Вказаної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.11.2019 у справі № 906/392/18.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм в установлених законодавством випадках права користування земельною ділянкою за відсутності підстав, встановлених законом (пункти 7.27-7.29 постанови).

За приписами ст. 141 Земельного кодексу України у редакцій чинній на дату прийняття оскаржуваного в частині рішення, підставами припинення права користування земельною ділянкою є:

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д) систематична несплата земельного податку або орендної плати;

е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;

є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини;

ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії;

з) припинення права користування надрами у разі закінчення встановленого спеціальним дозволом на користування надрами строку користування надрами (у разі передачі земельної ділянки державної, комунальної власності користувачу надр для здійснення діяльності з користування надрами).

Так, як вбачається з матеріалів справи, 22.12.2021р. позивач звернувся до відповідача з клопотання про відведення земельної ділянки у власність, в якому позивач вказав наступне: «З 9 квітня 1998року Товариство з обмеженою відповідальністю «Время» користувалось земельною ділянкою площею 3.02 га на підставі Акту на право постійного користування землею зареєстрованого у книзі записів державних актів на право постійного користування за номером 4. Державний акт був виданий для будівництва оздоровчого комплексу. В даний час на цій земельній ділянці побудовано наступні об`єкти нерухомості (загальною площею 1600,7кв.м): трьохповерховий котедж літ «В» (загальною площею 437,5 кв.м.), трьохповерховий котедж лі. «Г» (загальною площею 448,3 кв.м.), трьохповерховий котедж літ. «Д» (загальною площею 442,2 кв.м.), об`єкт громадського харчування літ «Б» (одноповерховий об`єкт громадського харчування загально площею. 215,8 кв.м., яка включає приміщення торгівельного залу загальною площею 160,9кв.м.) вбирання літ. «Ж» (загальною площею 17,2 кв.м.), будинок охорони літ «З» (одноповерховий об`єкт загальною площею 22,5 кв.м.), душ літ «Є» (загальною площею 17,2кв.м.), споруди 2-12. Земельна ділянка розташована за адресою Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, бульвар Золотий берег, буд. 25. Згідно Акту прийому-передачі серії №2078,2081 виданий 20.11.2011р. Білгород-Дністровською міською державною нотаріальною конторою Одеської області право власності на вищезазначену нерухомість належить ТОВ «Время».

У відповідності до положень ст. 120 Земельного кодексу України просить припинити право постійного користування земельною ділянкою площею 3,02, яка відповідно до Акту на право постійного користування землею зареєстрованого у книзі записів державних актів на право постійного користування за номером 4 від 09 квітня 1998 року перебуває у постійному користування Товариства з обмеженою відповідальністю «Время» та передати земельну ділянку площею 3,02га на якій розташовані об`єкти незавершеного будівництва, яке куплено згідно договору у власника «Прикарпатський лісник» на наступні об`єкти нерухомості (загальною площею 1600,7кв.м): трьохповерховий котедж літ «В» (загальною площею 437,5 кв.м.), трьохповерховий котедж лі. «Г» (загальною площею 448,3 кв.м.), трьохповерховий котедж літ. «Д» (загальною площею 442,2 кв.м.), об`єкт громадського харчування літ «Б» (одноповерховий об`єкт громадського харчування загально площею. 215,8 кв.м., яка включає приміщення торгівельного залу загальною площею 160,9кв.м.) вбирання літ. «Ж» (загальною площею 17,2 кв.м.), будинок охорони літ «З» (одноповерховий об`єкт загальною площею 22,5 кв.м.), душ літ «Є» (загальною площею 17,2кв.м.), споруди 2-12 у власність Товариству з обмеженою відповідальністю «Время».»

Отже з наведеного клопотання вбачається, що позивач як власник будівель та спору бази відповіднику «Время» скористався свої правом передбаченим положеннями ст. 120 Земельного кодексу України та звернувся до відповідача саме з клопотанням про отримання земельної ділянки у власність, яке в подальшому у разі його задоволення передбачало припинення право постійного користування земельною.

Разом з тим, як встановлено судом, Кароліно-Бугазькою сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області прийнято рішення №720-VIII «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою» згідно якого керуючись статтями 26, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статтями 12, 92, 141, 142 Земельного кодексу України, розглянувши клопотання ТОВ «Время» від 22.12.2021 щодо припинення права постійного користування земельною ділянкою, враховуючи рекомендації та висновки постійної комісії сільської рад з земельних відносин, природокористування, планування території, будівництва, архітектури, Кароліно-Бугазька сільська рада вирішила припинити ТОВ «Время» право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 3,02 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, бульвар Золотий берег, 25 для будівництва оздоровчого комплексу у зв`язку із добровільною відмовою від права постійного користування земельною ділянкою; визнати такими, що втратив чинність Державний акт на право постійного користування землею серії ОД виданого 09 квітня 1998 року, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №4, виданого ТОВ «Время».

З неведеного вбачається, що відповідач протрактував відповідне клопотання саме як добровільну відмову та рішення Кароліно-Бугазькою сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області від 31.01.21022р. №720-VIII «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою» прийнято відповідно до положень п. «а» ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України, у зв`язку саме із добровільної відмовою від права постійного користування земельною ділянкою, тоді як зазначено по тексту рішення вище відповідне клопотання було направлено на отримання земельної ділянки в власність та не містило передбаченої пунктом «а», ст. 141 Земельного кодексу України добровільної відмови.

При цьому суд зазначає, що саме клопотання позивача від 22.12.2021р. про передачу земельної ділянки у власність відповідачем фактично не розглянуто, жодних рішень з цього приводу прийнято не було, тоді як у разі звернення з заявою що не відповідає положеннями ч.2 ст. 128 Земельного кодексу України є підставою для відмови у продажу земельної ділянки у відповідності до положень ч.5 ст. 128 Земельного кодексу України.

Отже оскільки при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач керувався положеннями пунктом «а», ст. 141 Земельного кодексу України, тоді як позивачем відповідної заяви/клопотання про добровільну відмову від права постійного користування земельною ділянкою не подавалось, зворотного відповідачем не доведено, подане позивачем клопотання за своїм змістом та правовою природою не є відповідним клопотанням про добровільну відмову від право користування земельною ділянкою, а направлено на волевиявлення власника будівель та споруд розташованих на відповідній земельній ділянці на отримання земельної ділянки у власність, відповідач фактично припинив право користування позивача земельною ділянкою не на підставах, передбачених статтею 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним та відповідним рішенням порушено права позивача як землекористувача на постійне користування земельною ділянкою.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття "майно" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації певного блага у внутрішньому праві країни. Згідно з Конвенцією інші права та інтереси є активами, тому можуть вважатися "правом власності", а тому і "майном".

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) друге речення того ж абзацу охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) другий абзац визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, а останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, наслідки його застосування мають бути передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, то Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20.11.2011 (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), пункт 68, "Кривенький проти України" від 16.02.2017 (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07), пункт 45).

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б один із зазначених критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Втручання держави у право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

ЄСПЛ у рішенні "Щокін проти України" від 14.10.2010 (Shtokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та № 37943/06, пункти 50 та 51) зазначив, що позбавлення власності можливе тільки при виконанні певних вимог. Суд вказує у своєму рішенні, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Говорячи про "закон", стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні.

Прийнявши рішення щодо припинення права користування позивача земельною ділянкою не на підставах, визначених законом, відповідач втрутився у право позивача на мирне володіння майном, що свідчить про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Оскільки недотримання хоча б одного із критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном свідчить про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, відсутня необхідність з`ясовувати, чи переслідувало незаконне втручання легітимну мету та чи був відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

За викладених обставин, оскільки оскаржуване рішення, прийняте не у відповідності із законом, порушує права позивача як постійного землекористувача, суд вважає правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання рішення 22 сесії Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області VІІІ скликання від 31.01.2022 № 719-VІІІ незаконним та недійсним з моменту його прийняття.

Заперечення відповідача до уваги судом не приймаються з огляду на наступне.

Так, заперечуючи проти позову відповідач вказує, що у позивача на момент прийняття відповідачем оскаржуваного рішення не існувало жодних прав на земельну ділянку, у зв`язку з чим права позивача не були порушені, що, є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

За посиланнями відповідача, після проведення ТОВ «ВРЕМЯ» реконструкції бази відпочинку «Время» та введення в експлуатацію до її складу об`єкти нерухомого майна: котеджі літ. «В», «Г», «Д», об`єкт громадського харчування літ. «Б», душ літ. «Є», вбиральня літ. «Ж» та будинок охорони літ. «З», які розташовані у АДРЕСА_1 , відповідна база відпочинку передана у власність громадянки ОСОБА_2 , після чого остання передала базу відпочинку «Время» до статутного капіталу ТОВ «ВРЕМЯ», внаслідок чого позивач знову набув право власності на вказану базу відпочинку, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідач, посилаючись на приписи ст.ст. 120, 141 Земельного кодексу України, вказує, що у ТОВ «ВРЕМЯ» в силу закону припинилось право постійного користування спірною земельною ділянкою, а враховуючи, що ОСОБА_2 не скористалась правом на оформлення правовстановлюючої документації на земельну ділянку, земельна ділянка не перебувала у її користуванні, у зв`язку з чим до позивача не перейшло право на земельну ділянка при повторному набутті права власності на базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Суд відповідні посилання відповідача оцінює критично, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України в редакції, діючій станом на дату набуття ОСОБА_2 права власності на базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

З наведеного вбачається, що законодавство, яке діяло станом на час набуття ОСОБА_2 права власності на базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », встановлювало правило, за яким перехід права на земельну ділянку до нового набувача об`єкта нерухомості відбувається в силу прямого припису закону, незалежно від волі органу, який уповноважений розпоряджатися земельною ділянкою.

При цьому, попереднім землекористувачем в розумінні вказаної норми слід вважати ТОВ «ВРЕМЯ», у якого, як вбачається з матеріалів справи, належним чином була оформлена правовстановлююча документація на земельну ділянку.

Отже, приймаючи до уваги той факт, що ОСОБА_2 в силу закону набула право користування земельною ділянкою, яке раніше було належним чином оформлене, ТОВ «ВРЕМЯ» внаслідок повторного набуття права власності на об`єкт нерухомого майна у вигляді бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в силу статті 120 Земельного кодексу України набуло таке ж саме право користування Земельною ділянкою.

В постанові від 21.03.2023 у справі № 922/3613/21 Верховний Суд зазначив, що в будь-якому випадку у нового власника при переході права власності чи споруду завжди виникають права на земельну ділянку, на якій вони розташовані, та на земельну ділянку, яка необхідна для обслуговування.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в п. 38 постанови від 22.06.2021 у справі №200/606/18 звернула увагу, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давнього Риму (лат. superficies solo cedit збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

З наведеного вбачається, що належну на праві власності позивачу базу відпочинку «Время» та земельну ділянку слід розглядати як єдиний об`єкт права власності

Наведеним спростовуються посилання відповідача про відсутність у позивача будь-яких прав на земельну ділянку та як наслідок відсутності порушеного права позивача.

При цьому суд зазначає, що посилання відповідача на припинення у відповідача права постійного користування земельною ділянкою в силу закону (п. «е» ст. 141 Земельного кодексу України), не відповідає змісту самого рішення, яке приймалось на підставі п. «а» ст. 141 Земельного кодексу України, що в свою чергу свідчить про визнання на момент оскаржуваного рішення відповідачем за позивачем відповідного права постійного користування земельною ділянкою.

Також заперечуючи проти позову відповідач вказує, що положеннями статті 128 Земельного кодексу України визначені загальні правила та умови продажу земельних ділянок, а також визначений вичерпний перелік підстав для прийняття рішення про відмову у такому продажі. Клопотання ТОВ «Время» від 22.12.2021 про виділення земельної ділянки у власність не відповідало вимогам частини 2 статті 128 Земельного кодексу України, у зв`язку з чим передбачених законом підстав для його задоволення не існувало. Крім того відповідач вказує, що в частині відмови від права постійного користування клопотання ТОВ «Время» відповідало вимогам статті 142 Земельного кодексу України, а тому його задоволено у цій частині.

Разом з тим, суд зазначає, що як встановлено по тексу рішення вище, подане позивачем клопотання за своїм змістом та правовою природою було направлено на вираження волевиявлення власника будівель та споруд розташованих на відповідній земельній ділянці на отримання земельної ділянки у власність. При цьому прохання припинення права постійного користування було поставлено в залежність від набуття відповідної земельної ділянки у власність, що чітко вбачається з прохальної частини клопотання.

Також, з тексту поданого клопотання вбачається, що воно було мотивовано наявністю у позивача зареєстрованого права власності на будівлі та споруди бази відпочинку «Врема» розташованих на відповідній земельній ділянці та положень ст. 120 Земельного кодексу України.

Жодних посилань на добровільну відмову від права користування постійного користування земельною ділянкою клопотання з посиланнями на положення пункту «а» ст. 141 Земельного кодексу України відповідне клопотання не містить.

Крім того, суд звертає увагу на суперечливість позиції відповідача, оскільки як встановлено судом та вбачається з тексту самого оскаржуваного рішення воно приймалось відповідачем в зв`язку з добровільною відмовою позивача від права постійного користування земельною ділянкою, що передбачено пунктом «а» ст. 141 Земельного кодексу України, тоді як відповідач заперечуючи проти позовних вимог посилається на пункт «е» ст. 141 Земельного кодексу України, який в свою чергу унеможливлює припинення право постійного користування на підставі добровільної відмови.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Інші посилання сторін не спростовують висновків, до яких дійшов суд.

При цьому, суд звертає увагу сторін на те, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЧ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів… мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. І хоча п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суду обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Саме такі висновки викладені у рішенні ЕСПЧ від 10.02.2010р.у справі "Серявін та інші проти України"

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю ВРЕМЯ є обґрунтованими, підтверджені належними доказами, наявними в матеріалах справи, а тому підлягають задоволенню.

Судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача за згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю ВРЕМЯ (67700, Одеська область, Білгород-Дністровський район, м. Білгород-Дністровський, вул. Ізмаїльська, буд. 280, кв. 2, ) до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області (67844, Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Кароліно-Бугаз, вул. Приморська, буд.1, ) - задовольнити повністю.

2. Визнати рішення 22 сесії Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області VІІІ скликання (67844, Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Кароліно-Бугаз, вул. Приморська, буд.1, ) від 31.01.2022 № 719-VІІІ незаконним та недійсним з моменту його прийняття.

3. Стягнути з Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області (67844, Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Кароліно-Бугаз, вул. Приморська, буд.1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ВРЕМЯ (67700, Одеська область, Білгород-Дністровський район, м. Білгород-Дністровський, вул. Ізмаїльська, буд. 280, кв. 2, ) судовий збір в сумі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві)грн. 40коп.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення

Повне рішення складено 06 жовтня 2025 р.

Суддя К.Ф. Погребна