ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" вересня 2025 р. м. ХарківСправа № 922/2036/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Христенко І.С.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом В.о. керівника Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області, м.Харків, в інтересах держави в особі Харківської міської ради, м.Харків
до Фізичної особи-підприємця Черкашина Дениса Олександровича, м.Харків (адреса: АДРЕСА_1 )
про визнання недійсним договору, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом визнання права власності
за участю представників:

прокурора - Клейн Л.В. (посвідчення №072868 від 01.03.2023 року);

позивача - не з`явився;

відповідача - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

12.06.2025 року в.о. керівника Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області в інтересах держави в особі Харківської міської ради звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Черкашина Дениса Олександровича, в якому просить суд:

- визнати недійсним договір від 27.11.2024 оренди земельної ділянки з кадастровим номером :05:027:0002, по вул. Семінарській, 97 в м.Харкові, площею 0,0180 га, укладений між Харківською міською радою та Черкашиним Денисом Олександровичем, скасувавши право оренди у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про інше речове право: 57866260);

- усунути перешкоди територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради у здійсненні права на користування та розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером :05:027:0002, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом визнання за Харківською міською радою права власності на самочинно збудовану нежитлову будівлю літ.«А-1», загальною площею 63,2 кв.м., за адресою по вул. Семінарська, 97 у м.Харкові;

- зобов`язати фізичну особу-підприємця Черкашина Дениса Олександровича (РНОКПП НОМЕР_1 ) передати територіальній громаді м.Харкова в особі Харківської міської ради нежитлову будівлю літ.«А-1», загальною площею 63,2кв.м., за адресою по вул. Семінарська, 97 у м. Харкові, та земельну ділянку з кадастровим номером :05:027:0002, шляхом укладання акту прийому-передачі.

Крім того, разом з позовною заявою, прокурором було подано заяву про забезпечення позову, в якій прокурор просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом встановлення Фізичній особі-підприємцю Черкашину Денису Олександровичу (РНОКПП НОМЕР_1 ) заборони на відчуження нежитлової будівлі літ.«А-1», загальною площею 63,2 кв.м, за адресою по АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 13.06.2025 у справі №922/2036/25 відмовлено у задоволенні заяви в.о. керівника Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області про вжиття заходів забезпечення позову (вх.№2036 від 12.06.2025).

Постановою Східного апеляційного Господарського суду від 22.07.2025 року скасовано ухвалу господарського суду Харківської області від 13.06.2025 у справі №922/2036/25 та ухвалено нове рішення, яким заяву в.о. керівника Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області про вжиття заходів забезпечення позову задоволено.

Вжито заходи до забезпечення позову шляхом встановлення Фізичній особі-підприємцю Черкашину Денису Олександровичу заборони на відчуження нежитлової будівлі літ.А-1, загальною площею 63,2 кв.м, за адресою по вул. Семінарська, 97 у м.Харкові (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 16.06.2024 року позовну заяву було залишено без руху.

17.06.2024 року прокурор надав до суду заяву про усунення недоліків (вх.№14378).

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 23.06.2025 року відкрито провадження у справі 922/2036/25 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 22.07.2025 року, яке протокольною ухвалою суду було відкладено на 12.08.2025 року.

Протокольною ухвалою суду від 12.08.2025 року продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 26.08.2025 року.

Протокольною ухвалою суду від 26.08.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 02.09.2025 року, яке протокольною ухвалою суду від 02.09.2025 було відкладено на 30.09.2025 року.

Прокурор в судовому засіданні 30.09.2025 року позовні вимоги підтримував в повному обсязі та просив позов задовольнити.

Представник позивача у судове засідання 30.09.2025 року не з`явився, про час та місце розгляд справи був повідомлений належним чином, про що свідчить довідка про доставку електронного листа (а.с.155).

Представник відповідача у судове засідання 30.09.2025 року не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, з огляду на наступне.

Ухвали суду направлялись на юридичну адресу відповідача, яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 61039, м. Харків, пров.Роздольський, буд.20.

Однак, ухвали повернулись до суду без вручення відповідачу, з відміткою пошти "адресат відсутній за вказаною адресою".

Згідно з ч.4 ст.89 Цивільного кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

Під час розгляду справи судом перевірено юридичну адресу відповідача згідно з даними ЄДРЮО, яка залишилася незмінною.

Інформації про іншу адресу відповідача у суду немає.

Згідно з 5 ч.6 ст.242 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

У разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто, повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Сам лише факт неотримання кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд, у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу (постанова Верховного Суду від 25.06.2018 у справі №904/9904/17).

Тобто, неотримання поштової кореспонденції в точці видачі є наслідком свідомого діяння (бездіяльності) відповідача щодо належного отримання листа, тобто є його власною волею.

Поряд з цим, суд зазначає, що відповідно до частин 3, 7 статті 120 ГПК України, виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відтак, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, і не вручено підприємством зв`язку з посиланням на "за закінченням терміну зберігання", вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Сам лише факт не отримання відповідачем кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та, яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Слід враховувати, що організація власної господарської діяльності забезпечується самим відповідачем, зокрема щодо призначення відповідальної особи на отримання поштової кореспонденції та подальшим її одержанням. Отже відповідач несе ризики та наслідки, пов`язані з неналежним отримання поштової кореспонденції.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач належним чином повідомлений про розгляд даної справи.

Відзив на позов відповідачем до суду надано не було.

Згідно з ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка ратифікована Україною 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Згідно з ч.4 ст.13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.2 ст.178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

При цьому, за висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у справі матеріалами.

Оскільки явка в судове засідання представника позивача та відповідача обов`язковою не визнавалася, їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне розглядати справу за відсутності останніх за наявними в справі матеріалами, як це передбачено ст.202 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення прокурора, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Рішенням Харківської міської ради від 19.08.2024 року за №635/24 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок» (п.43) ОСОБА_1 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки комунальної власності та надано в оренду земельну ділянку комунальної власності площею 0,0180 га (кадастровий номер :05:027:0002) за рахунок земель промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі (автомийка літ. «А-1 з оглядовою ямою та навісом) по АДРЕСА_2 .

В подальшому на підставі рішення Харківської міської ради від 19.08.2024 за №635/24 між останньою та Черкашиним Д.О. (РНОКПП НОМЕР_1 ) укладено договір оренди землі від 27.11.2024 щодо передачі в оренду земельної ділянки з цільовим призначенням - землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення, код КВЦПЗД - (12.11) - для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу, з кадастровим номером :05:027:0002, яка розташована по вул. Семінарській, 97, м. Харкова.

Договір укладено строком до 01.09.2029.

Вказана земельна ділянка з кадастровим номером :05:027:0002 передана в оренду для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі (автомийка літ. «А-1 з оглядовою ямою та навісом) по вул. Семінарській, 97 м.Харкова (п.15 Договору).

Відомості про державну реєстрацію вказаного договору оренди 03.12.2024 посвідчено державним реєстратором Департаменту реєстрації Харківської міської ради Глотовою К.О. в Державному реєстрі речових прав, номер відомостей про інше речове право 57866260.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що Черкашин Денис Олександрович зареєстрований як фізична особа-підприємець, номер запису про проведення державної реєстрації 0229024 від 07 червня 2019 року, до видів діяльності якого, у тому числі, відноситься технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів; ремонт і технічне обслуговування інших транспортних засобів.

Крім цього, згідно з ухвалою Новобаварського районного суду м. Харкова від 02.06.2025 у справі №639/3631/25 суд дійшов висновку, що спір між керівником Новобаварської окружної прокуратури м. Харкова Харківської області в інтересах держави в особі Харківської міської ради та фізичною особою-підприємцем Черкашиним Д.О. про усунення перешкод у користуванні майном, яке використовується відповідачем в підприємницькій діяльності, не підлягає розгляду в порядку цивільного, а має розглядатися в порядку господарського судочинства.

За твердженнями прокурора, в даному випадку окружною прокуратурою встановлено наявність порушень вимог чинного законодавства, пов`язаних з самовільним зайняттям під самочинне будівництво земельної ділянки комунальної форми власності, а також незаконного розміщення та реєстрації об`єктів нерухомого майна, що стало підставою для передачі в оренду земельної ділянки всупереч вимогам ст. 134 ЗК України.

Зокрема, встановлено порушення прав територіальної громади при самовільній забудові земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за адресою по АДРЕСА_2 зареєстровано нежитлову будівлю літ. «А-1», загальною площею 63,2 кв.м. з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна №101.

Державним реєстратором Печенізької районної державної адміністрації Харківської області Гаспаряном Г.А. 21.12.2018 прийнято рішення про державну реєстрацію, індексний номер: №44856760, з відкриттям розділу щодо об`єкта нерухомого майна №101 (номер запису про право власності №29675949), а саме: нежитлової будівлі літ. «А-1» розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , а також внесено відомості про право приватної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме: інформаційної довідки №413843260 від 18.02.2025, підставою виникнення права власності слугував технічний паспорт б/н, виданий ТОВ «АМРА ГРУП» у 2018 році.

Відповідно до технічного паспорту та експлікації, виданих 22.08.2018 ТОВ «АМРА ГРУП», нежитлова будівля літ. «А-1» займає загальну площу 63,2 кв.м. та розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

У подальшому право власності на згадану нежитлову будівлю, яке було зареєстроване за Міхєєвим Е.В., припинене 21.03.2019, у зв`язку з відчуженням часток будинку іншій особі та проведенням за нею в цей же день державної реєстрації права часткової власності на будівлю, а саме:

- за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на підставі договору дарування 1/2 частки нежитлової будівлі літ. «А-1» за адресою: АДРЕСА_2 , від 21.03.2019, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І. (реєстровий №651), номер відомостей про речове право - 30812087;

- за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на підставі договору дарування 1/2 частки нежитлової будівлі літ. «А-1» від 21.03.2019, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І. (реєстровий №656), номер відомостей про речове право 31225849.

В подальшому згідно з договором дарування від 17.04.2019 (реєстровий №1126), посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І., право власності на частки нежитлової будівлі літ. «А-1» за адресою: АДРЕСА_2 , перейшло до ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ), номер відомостей про речове право 31225849.

В п.3 вказаних договорів дарування №651, 656, 1126 вказано, що земельна ділянка, на якій розташоване майно не приватизована. Документи на приватизацію не подавались, інших прав щодо земельної ділянки у третіх осіб не має.

Водночас, відомостей про площу та кадастровий номер відповідної земельної ділянки під нежитловою будівлею у згаданих договорах не міститься.

Надалі на підставі договору купівлі-продажу №759 від 27.02.2024, ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_3 ) та ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_4 ) здійснили продаж належних їм часток (по 1/2) нежитлової будівлі літ. «А-1», розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Вказаний договір купівлі-продажу також не містить будь-яких відомостей про земельну ділянку.

Прокурор стверджує, що укладення договорів дарування та купівлі-продажу без зазначення кадастрового номера земельної ділянки вказує на відсутність такого кадастрового номера, прав у дарувальника та продавців на земельну ділянку та відчуження розташованої на цій ділянці нежитлової будівлі всупереч встановлених законом вимог, що порушує права та інтереси Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради, як законного власника відповідної земельної ділянки.

На теперішній час, саме за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежитлову будівлю літ. «А-1», розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до даних Державного реєстру речових прав.

Так, право власності на зазначену нежитлову будівлю вперше з відкриттям розділу щодо об`єкта нерухомого майна №101 зареєстровано 21.12.2018 лише на підставі технічного паспорту, виданого ТОВ «АРМА ГРУП», тобто за відсутності правовстановлюючих документів як на нерухоме майно, так і на земельну ділянку під цим майном.

Як зазначає прокурор, документи, надані ОСОБА_2 для реєстрації об`єкта нерухомого майна вперше з відкриттям розділу державному реєстратору, не відповідали вимогам законодавства, а отже, не підлягало реєстрації право власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю літ. «А-1», розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

За твердженнями прокурора, жодних посилань на правовстановлюючі документи, якими б підтверджувалась належність ОСОБА_2 відповідного об`єкту нерухомого майна, наявність документів, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію вказаного закінченого будівництвом об`єкта, присвоєння йому у встановленому законом порядку відповідної поштової адреси, ні означений технічний паспорт, ні інші матеріали реєстраційної справи, всупереч чч.1, 3 п.41, п. 42 Порядку, не містять.

Вивченням відомостей з Єдиного адресного реєстру міста Харкова (https://geo portal.com.ua/kharkiv/index.html) встановлено відсутність відомостей щодо присвоєння адреси нежитловій будівлі: літ.«А-1», загальною площею 63,2 кв.м., по АДРЕСА_2 .

Вивченням даних Реєстру дозвільних документів (сайт https://dabi.gov.ua), а також Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (Реєстр будівельної діяльності, https://e construction.gov.ua/ua/sarch_in_registers/search), встановлено, що інформація про документи, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту нежитлової будівлі: літ.«А-1», загальною площею 63,2 кв.м., по АДРЕСА_2 , - відсутня.

Отже, на думку прокурора, рішенням державного реєстратора Гаспаряна Г.А. з індексним номером 44856760 узаконено самовільне присвоєння номеру об`єкту нерухомості, що суперечить затвердженому Порядку присвоєння адрес об`єктам нерухомості, розташованим на території міста Харкова.

Так, документи, надані державному реєстратору, не відповідали вимогам законодавства, а отже, не підлягало реєстрації право власності на нерухоме майно.

Водночас, як зазначає прокурор, такими діями державного реєстратора порушено інтереси Харківської міської територіальної громади, представником якої є Харківська міська рада, адже своїм рішенням державний реєстратор фактично легалізував самочинне будівництво на території міста Харкова, яке проведено на земельній ділянці комунальної власності.

Однак, за результатами опрацювання відомостей з Єдиного міського реєстру актів Харківської міської ради, встановлено відсутність рішень щодо збереження об`єкту самочинного будівництва, що є порушенням Порядку вирішення питань, пов`язаних із самочинним будівництвом, затвердженим рішенням Харківської міської ради від 17.08.2011 №390/11 «Про затвердження Порядку вирішення питань, пов`язаних із самочинним будівництвом», зі змінами.

Крім того, жодних речових прав на земельну ділянку по АДРЕСА_2 , на якій збудовано нежитлову будівлю літ. «А-1», жодна особа до 2024 року не набувала.

Окружною прокуратурою направлявся лист в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» від 20.02.2025 за №52-106-1157вих-25 до Харківської міської ради щодо встановлених порушень земельного законодавства.

Департаментом земельних відносин Харківської міської ради листом від 28.03.2025 за №2554/0/225-25 повідомлено про те, що за наявною в Департаменті інформацією, рішенням 29 сесії Харківської міської ради 8 скликання «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок» від 19.08.2024 №635/24 ОСОБА_1 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки комунальної власності площею 0,0180 га (кадастровий номер :05:027:0002) за рахунок земель промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі (автомийка літ.«А-1» з оглядовою ямою та навісом) по АДРЕСА_2 . Надано в оренду строком до 01.09.2029 вищевказану земельну ділянку.

На підставі вказаного рішення, між Харківською міською радою та Черкашиним Денисом Олександровичем укладено договір оренди землі від 27.11.2024 № б/н на користування земельною ділянкою, площею 0,0180 га, кадастровий номер :05:027:0002, для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі (автомийка літ. «А-1» з оглядовою ямою та навісом), строком до 01.09.2029 (номер запису про інше речове право: 57866260, дата державної реєстрації 03.12.2024).

Відповідно до пункту 3 зазначеного договору на земельній ділянці розташовані об`єкти нерухомого майна нежитлова будівля літ. «А-1».

За умови встановлення факту самовільного будівництва на земельній ділянці, площею 0,0180 га, кадастровий номер :05:027:0002, за адресою: АДРЕСА_2 , належним способом захисту порушених прав Харківської міської ради є звернення з вимогою про визнання права власності на самочинно побудоване майно.

Заходи цивільно-правового характеру щодо знесення об`єкту нерухомого майна або визнання права власності на вказаний об`єкт, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , з урахуванням листа окружної прокуратури, Департаментом не вживались.

Відповідно до відповіді КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради від 18.03.2025 №3108/04-12/25 в матеріалах інвентаризаційної справи за адресою АДРЕСА_2 , відомості щодо інвентаризації та реєстрації права власності станом на 31.12.2012 нежитлової будівлі літ. «А-1» загальною площею 63,2 кв.м. відсутні.

Оскільки Харківська міська рада, як власник відповідної земельної ділянки, не надавала згоди на будівництво на її земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, вона має право вимагати усунення будь-яких порушень її прав як власника земельної ділянки.

Оскільки відповідна нежитлова будівля літ. «А-1», загальною площею 63,2кв.м., є самочинним будівництвом, право власності на неї, незважаючи на проведену державну реєстрацію цього права, у Черкашина Д.О. не виникало.

Отже, на думку прокурора, вказане вище свідчить про передачу в оренду Харківською міською радою Черкашину Денису Олександровичу земельної ділянки з кадастровим номером :05:027:0002 за рахунок земель промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі (автомийка літ. «А-1 з оглядовою ямою та навісом) по вул. Семінарській, 97, м. Харкова (Новобаварський район), всупереч вимогам ст. 134 ЗК України.

Земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 , розташована у межах міста Харкова та не перебувала у приватній та державній власності, у зв`язку з чим в силу закону є комунальною власністю територіальної громади міста в особі Харківської міської ради.

Як вказує прокурор, оскільки зазначена земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , належить до земель комунальної власності територіальної громади міста Харкова, а нежитлова будівля літ. «А-1», розташована на ній, є об`єктом самочинного будівництва, то належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою (у даному випадку Харківська міська рада) є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.

Харківська міська рада визначила способом захисту порушених інтересів територіальної громади в даному випадку визнання права власності на самочинно побудоване майно.

Відповідно до Інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, земельну ділянку площею 0,0180 га з кадастровим номером :05:027:0002 зареєстровано 14 травня 2024 року; цільове призначення: 12.11 для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу; вид використання для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі (автомийка літ. «А-1» з оглядовою ямою та навісом).

В подальшому, сформовану земельну ділянку (кадастровий номер :05:027:0002) було надано в оренду із земель територіальної громади м.Харкова за рахунок земель промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі (автомийки літ. «А-1» по АДРЕСА_2 ) строком до 01.09.2029.

Отже, на момент придбання ОСОБА_1 за Договором купівлі-продажу від 27.02.2024 об`єкту нерухомого майна - нежитлової будівлі літ. "А-1" загальною площею 63,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , спірна земельна ділянка з кадастровим номером :05:027:0002 не була сформована.

Однак, як вже було зазначено прокурором, Черкашин Д.О. не мав права отримати таку ділянку в користування на позаконкурентних засадах, оскільки самочинно збудоване майно не є об`єктом права власності.

Проте, всупереч зазначеним нормам земельного законодавства, Харківська міська рада шляхом прийняття підпункту 43 Додатку 1 до Рішення Харківської міської ради від 19.08.2024 за № 635/24 "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок", надала ОСОБА_1 в оренду земельну ділянку (кадастровий номер :05:027:0002) площею 0,0180 га із земель територіальної громади м. Харкова на позаконкурентних засадах (без проведення земельних торгів).

У подальшому на підставі вказаного рішення Харківської міської ради між останньою та Черкашиним Д.О. укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки від 27.11.2024.

Відповідно до п. 2 вказаного договору за земельній ділянці розміщено об`єкт нерухомого майна нежитлова будівля літ. «А-1».

Так, відповідно до ч. 2 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Однак, земельні торги не проводились та право оренди на земельну ділянку з кадастровим номером :05:027:0002 було надано Черкашину Д.О. Харківською міською радою всупереч вищевказаним законодавчим вимогам.

Таким чином, прокурор вважає, що з огляду на те, що рішення Харківської міської ради щодо надання земельної ділянки розташованої по АДРЕСА_2 в оренду ОСОБА_1 є незаконним і слугувало підставою для подальшого оформлення права користування (договору оренди) на зазначену земельну ділянку, то останній не відповідає закону та порушує права власника.

У зв`язку з наведеним, договір оренди землі підлягає визнанню недійсним у судовому порядку та оскільки у відповідача відсутнє право власності на зазначену земельну ділянку, вона підлягає поверненню територіальній громаді в особі Харківської міської ради.

Також прокурор вказує, що належними відповідачами за позовом власника землі про знесення самочинного будівництва є особи, які придбали об`єкт самочинного будівництва у забудовника та зареєстрували право власності на такий об`єкт: тобто не забудовник, а саме, останній набувач такого об`єкта, який зареєстрував за собою право власності на самочинне будівництво, про що вказав Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 19.03.2024 у справі №915/1439/21.

Таким чином, належним позивачем у справі про визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва за власником земельної ділянки та визнання недійсним договору оренди є Харківська міська рада, а належним відповідачем Черкашин Д.О., як останній набувач, за яким на теперішній час зареєстроване право власності на майно.

Прокурор наполягає на тому, що об`єкт нерухомого майна автомийка літ. «А-1 з оглядовою ямою та навісом) по вул. Семінарській, 97 у м. Харкові є самочинним будівництвом, а тому державна реєстрація права власності на неї незаконна, оскільки її здійснено за відсутності документа, що посвідчує речове право на земельну ділянку. Оскільки Харківська міська рада, як уповноважений орган не вжила заходів щодо поновлення інтересів територіальної громади м. Харкова, що призводить до негативних наслідків у вигляді незаконного заволодіння особами комунальним майном, то прокурор звернувся з цим позовом про визнання за позивачем права власності на цей об`єкт на підставі частини п`ятої статті 376 ЦК України.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Щодо підстав представництва прокурором інтересів держави.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 3 статті 131-1 Конституції України визначено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Стаття 53 Господарського процесуального Кодексу України (далі ГПК України) передбачає право прокурора звертатися до господарського суду з позовною заявою в інтересах держави.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (ч. 5 ст. 53 ГПК України).

За положеннями ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Ключовим для застосування цих норм є поняття «інтерес держави».

У Рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Оскільки «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Згідно з п. 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19.09.2012 на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15.01.2009 у справі «Менчинська проти Росії», заява № 42454/02, п. 35).

Звернення прокурора з позовом у цьому випадку зумовлено тим, що внаслідок незаконних дій щодо самочинного будівництва, а також щодо реєстрації права власності Харківська міська територіальна громада позбавлена можливості використовувати земельну ділянку під об`єктом самочинного будівництва.

Разом із тим аналіз положень ст. 53 ГПК України у взаємозв`язку зі змістом п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України та ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий відсутність такого органу.

Таким органом у вказаному випадку є Харківська міська рада, яка здійснює повноваження щодо володіння, користування та розпорядження землею комунальної власності як орган місцевого самоврядування.

При цьому в першому із згаданих «виключних випадків» прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

Чинним законодавством чітко не визначено, що необхідно розуміти під «нездійсненням або неналежним здійсненням суб`єктом владних повноважень своїх функцій», у зв`язку з чим прокурор у кожному випадку обґрунтовує та доводить наявність відповідних фактів самостійно з огляду на конкретні обставини справи.

Так, у постанові від 19.07.2018 у справі № 822/1169/17 Верховний Суд вказав, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор.

Однак, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. Неналежність захисту серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

У цьому випадку органом місцевого самоврядування не вжито жодних заходів щодо усунення порушень інтересів територіальної громади з боку Черкашина Д.О.

Згідно з абз. 1, 2 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

20.02.2025 року Окружною прокуратурою відповідно до вимог ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» письмово повідомлено позивача про намір звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.

Одночасно, запропоновано самостійно захистити інтереси держави шляхом пред`явлення відповідного позову.

28.03.2025 року до прокуратури надійшла відповідь Департаменту земельних відносин Харківської міської ради, з якої вбачається, що за умови встановлення факту самовільного будівництва на земельній ділянці, площею 0,0180 га, кадастровий номер :05:027:0002, за адресою: м. Харків, вул. Семінарська, 97, належним способом захисту порушених прав Харківської міської ради є звернення з вимогою про визнання права власності на самочинно побудоване майно.

Також зазначено, що Департаментом не вживалися заходи цивільно-правового характеру (пред`явлення позову) в даному випадку.

Таким чином, незважаючи на звернення прокурора до уповноваженого органу на виконання відповідних повноважень Харківської міської ради, жодних заходів щодо поновлення інтересів Харківської міської територіальної громади органом місцевого самоврядування не вжито.

Ця бездіяльність призводить до негативних наслідків у вигляді незаконного заволодіння фізичною особою комунальним майном земельною ділянкою та створює можливість отримати права на нею поза конкурсною процедурою.

Унаслідок нездійснення захисту згадані інтереси Харківської міської територіальної громади залишилися незахищеними.

Верховний Суд у постанові від 07.10.2020 у справі № 918/153/19 зазначив: «Інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також захист прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи».

Згідно з абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Листом від 06.06.2025 року №52-106-3539вих-25 на виконання вимог, визначених абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», окружною прокуратурою попередньо, до звернення з цим позовом до суду, повідомлено Харківську міську раду щодо прийняття рішення про представництво інтересів держави в її особі.

Таким чином, Харківська міська рада може бути визначена позивачем у справі за позовом прокурора про визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва за власником земельної ділянки та визнання недійсним договору оренди земельної ділянки. У свою чергу, відповідачем за вказаною позовною вимогою є особа, яка здійснила будівництво, особа, за якою зареєстровано право на майно, або інша особа, яка вважає себе власником такого об`єкта. Так, Верховний Суд у постанові від 15.03.2023 у справі №910/5501/21 зазначив, що визнання права власності міської ради на спірну будівлю за рішенням суду дозволить ввести спірний об`єкт в експлуатацію шляхом подання нею до відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю декларації про готовність до експлуатації за формою, наведеною в додатку 5 до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461, і таку невизначеність щодо прав власника (користувача) земельної ділянки може бути усунуто.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що при зверненні до суду з вказаним позовом окружною прокуратурою було дотримано вимоги статті 23 Закону України "Про прокуратуру", у зв`язку з невжиттям компетентним органом жодних заходів, спрямованих на захист інтересів держави у спірних відносинах протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо про порушення інтересів держави.

Щодо суті спору.

Спірним питанням у межах справи яка розглядається, є, зокрема, наявність підстав для визнання вказаного майна самочинним та правомірності передання міською радою земельної ділянки в оренду, з огляду на наявність державної реєстрації прав за відповідачем на відповідне нерухоме майно.

Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 373 ЦК України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина друга статті 373 ЦК України).

Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 ЦК України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва.

Стаття 376 ЦК України розміщена у главі 27 «Право власності на землю (земельну ділянку)», тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю.

Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18).

Самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.

Разом із цим сам по собі факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду, не слід розглядати як окреме відносно факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки.

Здійснення самочинного будівництва порушує права власника земельної ділянки, у тому числі у разі відсутності державної реєстрації права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за відповідною особою. Факт самочинного будівництва змушує власника земельної ділянки діяти з урахуванням того, що на відповідній земельній ділянці наявні певні об`єкти нерухомості - що обмежує можливості як користування, так і розпорядження земельною ділянкою.

Отже самочинно побудоване нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване за жодною особою, все одно обмежує власника відповідної земельної ділянки в користуванні та розпорядженні такою земельною ділянкою.

Права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження.

Частинами третьою - п`ятою статті 376 ЦК України, відповідно, встановлено таке:

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (див. постанови від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 (пункт 8.5), від 03.04.2019 у справі № 921/158/18 (пункт 51), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 37-38), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 54), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 34)).

Згідно з вказаним принципом особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42), від 31.08.2021 у справі №903/1030/19 (пункт 54), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 34)).

Крім того, не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункти 92-94), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 35)).

Визнання права власності в порядку частини третьої або п`ятої статті 376 ЦК України призводить до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна - або особі, яка здійснила самочинне будівництво, надається земельна ділянка у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно як обов`язкова умова для визнання права власності на таке майно (частина третя статті 376 ЦК України); або право власності на самочинно збудоване нерухоме майно визнається за особою - власником земельної ділянки (частина п`ята статті 376 ЦК України).

Отже застосування положень частини третьої або п`ятої статті 376 ЦК України призводить до вирішення спору між особою - власником земельної ділянки та особою, що здійснила самочинне будівництво, і, зокрема, захищає права власника земельної ділянки.

Відповідно до частини другої статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті (пункти 6.31-6.33 постанови від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13; пункти 53-56 постанови від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц; пункт 46 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20).

Тобто, відповідно до приписів частин третьої та п`ятої статті 376 ЦК України як особа, що здійснила самочинне будівництво, так і власник земельної ділянки, на якій здійснили самочинне будівництво, можуть набути самочинно збудоване майно у власність. Однак для цього їм необхідно дотримуватись чіткого алгоритму дій, передбаченого в зазначеній статті.

Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 ЦК України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 ЦК України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22.

Як встановлено судом, та підтверджується матеріалами справи, Рішенням Харківської міської ради від 19.08.2024 за №635/24 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок» (п.43) ОСОБА_1 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки комунальної власності та надано в оренду земельну ділянку комунальної власності площею 0,0180 га (кадастровий номер :05:027:0002) за рахунок земель промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі (автомийка літ. «А-1 з оглядовою ямою та навісом) по АДРЕСА_2 .

В подальшому на підставі рішення Харківської міської ради від 19.08.2024 за №635/24 між останньою та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) укладено договір оренди землі від 27.11.2024 щодо передачі в оренду земельної ділянки з цільовим призначенням - землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення, код КВЦПЗД - (12.11) - для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу, з кадастровим номером :05:027:0002, яка розташована по АДРЕСА_2 . Договір укладено строком до 01.09.2029.

Вказана земельна ділянка з кадастровим номером :05:027:0002 передана в оренду для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі (автомийка літ. «А-1 з оглядовою ямою та навісом) по АДРЕСА_2 (п.15 Договору).

Відомості про державну реєстрацію вказаного договору оренди 03.12.2024 посвідчено державним реєстратором Департаменту реєстрації Харківської міської ради Глотовою К.О. в Державному реєстрі речових прав, номер відомостей про інше речове право 57866260.

Згідно з аналізом відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за адресою по АДРЕСА_2 , зареєстровано нежитлову будівлю літ. «А-1», загальною площею 63,2 кв.м. з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна №101.

Так, державним реєстратором Печенізької районної державної адміністрації Харківської області Гаспаряном Г.А. 21.12.2018 прийнято рішення про державну реєстрацію, індексний номер: №44856760, з відкриттям розділу щодо об`єкта нерухомого майна №101 (номер запису про право власності №29675949), а саме: нежитлової будівлі літ. «А-1» розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , а також внесено відомості про право приватної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме: інформаційної довідки №413843260 від 18.02.2025, підставою виникнення права власності слугував технічний паспорт б/н, виданий ТОВ «АМРА ГРУП» у 2018 році.

Відповідно до технічного паспорту та експлікації, виданих 22.08.2018 ТОВ «АМРА ГРУП», нежитлова будівля літ. «А-1» займає загальну площу 63,2 кв.м. та розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

У подальшому право власності на згадану нежитлову будівлю, яке було зареєстроване за ОСОБА_2 , припинене 21.03.2019, у зв`язку з відчуженням часток будинку іншій особі та проведенням за нею в цей же день державної реєстрації права часткової власності на будівлю, а саме:

- за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на підставі договору дарування 1/2 частки нежитлової будівлі літ. «А-1» за адресою: АДРЕСА_2 , від 21.03.2019, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І. (реєстровий №651), номер відомостей про речове право - 30812087;

- за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на підставі договору дарування 1/2 частки нежитлової будівлі літ. «А-1» від 21.03.2019, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І. (реєстровий №656), номер відомостей про речове право 31225849.

В подальшому відповідно до договору дарування від 17.04.2019 (реєстровий №1126), посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І., право власності на частки нежитлової будівлі літ. «А-1» за адресою: АДРЕСА_2 , перейшло до ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ), номер відомостей про речове право 31225849.

В п.3 вказаних договорів дарування №№651, 656, 1126 вказано, що земельна ділянка, на якій розташоване майно не приватизована. Документи на приватизацію не подавались, інших прав щодо земельної ділянки у третіх осіб не має.

Водночас, відомостей про площу та кадастровий номер відповідної земельної ділянки під нежитловою будівлею у згаданих договорах не міститься.

Надалі на підставі договору купівлі-продажу №759 від 27.02.2024, ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_3 ) та ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_4 ) здійснили продаж належних їм часток (по 1/2) нежитлової будівлі літ. «А-1», розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Вказаний договір купівлі-продажу також не містить будь-яких відомостей про земельну ділянку.

За змістом ч.2 ст.377 ЦК України та ч.6 ст.120 ЗК України кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

Положення зазначених правових норм спрямовані на впровадження принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та об`єктів нерухомості, які на ній розташовані. Таким чином, у договорі про відчуження будівлі, повинно бути позначено кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на будівлю. Такий правовий висновок ВС викладено у постанові від 05.02.2018 у справі №604/917/15-ц.

Укладення договорів дарування та купівлі-продажу без зазначення кадастрового номера земельної ділянки вказує на відсутність такого кадастрового номера, прав у дарувальника та продавців на земельну ділянку та відчуження розташованої на цій ділянці нежитлової будівлі всупереч встановлених законом вимог, що порушує права та інтереси Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради, як законного власника відповідної земельної ділянки.

На теперішній час, саме за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежитлову будівлю літ. «А-1», розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до даних Державного реєстру речових прав.

Так, право власності на зазначену нежитлову будівлю вперше з відкриттям розділу щодо об`єкта нерухомого майна №101 зареєстровано 21.12.2018 лише на підставі технічного паспорту, виданого ТОВ «АРМА ГРУП», тобто за відсутності правовстановлюючих документів як на нерухоме майно, так і на земельну ділянку під цим майном.

Документи, надані ОСОБА_2 для реєстрації об`єкта нерухомого майна вперше з відкриттям розділу державному реєстратору не відповідали вимогам законодавства, а отже, не підлягало реєстрації право власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю літ. «А-1», розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Суд зауважує, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності (пункт 123 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).

Державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту.

Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.

Оскільки положення статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за особою - власником земельної ділянки у будь-який інший спосіб, окрім визначеного цією статтею (на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником земельної ділянки), також не змінює правовий режим самочинного будівництва. За вказаних обставин особа - власник земельної ділянки не набуває право власності на самочинно побудоване нерухоме майно.

Вказаний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 та постанові Верховного Суду від 16.09.2025 року у cправі № 916/757/24.

Відповідно до ч.4 ст.19 Закону державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Частиною 2 статті18 Закону визначено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Пунктом 1 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127 (далі Порядок) визначено, що цей Порядок визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону державної реєстрації прав, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Частиною 3 статті 10 Закону (у редакції, чинній на момент реєстрації права власності на майно) передбачено, що державний реєстратор:

1. Встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації;

2. Перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;

3. Під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав, похідних від права власності, здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.

4. Під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав, у тому числі відомості, що містять персональні дані особи.

Так, п.40 Порядку передбачено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, іншими законами України та цим Порядком.

Згідно з п. 7 Порядку Для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачені Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, іншими законами України та цим Порядком.

Частиною 1 статті 27 Закону передбачено перелік документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності та інших речових прав. Пунктом 14 ч. 1 ст. 27 Закону зазначено серед підстав «інші документи, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно".

Проте, технічний паспорт та довідка про інвентаризацію об`єкту не є правовстановлюючими документами. Технічний паспорт - це документ, який містить відомості щодо проведеної технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, зокрема інформацію про його місцезнаходження (адресу), склад, технічні характеристики, план та опис об`єкта, ім`я/найменування власника/замовника, відомості щодо права власності на об`єкт нерухомого майна, щодо суб`єкта господарювання, який виготовив технічний паспорт, тощо. Технічний паспорт не є правовстановлюючим документом на нерухомість, а тільки інформаційним, він лише описує об`єкт та визначає його складові для подальших дій. При цьому, довідка є лише підтвердженням проведення технічної інвентаризації, що є підставою для складання технічного паспорту. Довідка не є правовстановлюючим документом та не може слугувати підставою для державної реєстрації.

Водночас, з урахуванням того, що державним реєстратором проведено державну реєстрацію права власності на окремий індивідуально визначений об`єкт нерухомого майна вперше з відкриттям нового розділу в Державному реєстрі прав та присвоєнням реєстраційного номера цьому об`єкту нерухомого майна, під час розгляду заяви про реєстрацію державному реєстратору слід було керуватися п.41 Порядку, яким встановлено перелік документів, що подаються для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна.

Так, відповідно до п.41 Порядку (у редакції, чинній на момент реєстрації права власності на майно) для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються:

1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта;

2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;

3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси;

4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність);

5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).

Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалась в Єдиному реєстрі документів.

У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у режимі реального часу отримує відомості Єдиного реєстру документів про документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, та перевіряє, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі. Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки, за яким державним реєстратором отримуються відомості Державного земельного кадастру з метою встановлення місця розташування земельної ділянки, на якій споруджено відповідний об`єкт, для подальшого відображення таких відомостей як адреси об`єкта нерухомого майна.

Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, також не вимагається у разі, коли адреса отримана під час реалізації експериментального проекту з присвоєння адрес об`єктам будівництва та об`єктам нерухомого майна та зазначена в документі, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. У такому разі державний реєстратор відповідно до зазначених заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що згідно з вимогами законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє відсутність суперечностей між заявленою адресою та відомостями, що містяться в Єдиному реєстрі документів.

Крім того, п. 42 Порядку передбачено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992, подаються: технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки, за яким державним реєстратором отримуються відомості Державного земельного кадастру з метою встановлення місця розташування земельної ділянки, на якій споруджено відповідний об`єкт, для подальшого відображення таких відомостей як адреси об`єкта нерухомого майна.

У разі коли індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених цим пунктом, можуть бути подані документи, передбачені статтею 31 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Проте, як встановлено судом, жодних посилань на правовстановлюючі документи, якими б підтверджувалась належність ОСОБА_2 відповідного об`єкту нерухомого майна, наявність документів, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію вказаного закінченого будівництвом об`єкта, присвоєння йому у встановленому законом порядку відповідної поштової адреси, ні означений технічний паспорт, ні інші матеріали реєстраційної справи, всупереч чч.1, 3 п.41, п. 42 Порядку, не містять.

Присвоєння адрес об`єктам нерухомого майна є компетенцією уповноважених державних органів (органів місцевого самоврядування).

Відповідно до пункту 41 частини першої статті 26 та пункту 26 частини першої статті 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до повноважень сільської, селищної, міської, районної, обласної рад відносить, зокрема, прийняття рішень з питань адміністративно-територіального устрою в межах і порядку, визначених цим та іншими законами

Стаття 37 вказаного Закону закріплює такі власні (самоврядні) повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад щодо вирішення питань адміністративно-територіального устрою: підготовка і внесення на розгляд ради питань щодо найменування (перейменування) вулиць, провулків, проспектів, площ, парків, скверів, мостів та інших споруд, розташованих на території відповідного населеного пункту, а також підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо питань адміністративно-територіального устрою в порядку і межах повноважень, визначених законом.

Отже питання щодо найменування (перейменування) вулиць, провулків, проспектів, площ, парків, скверів, мостів та інших споруд, в тому числі щодо присвоєння адрес об`єктам нерухомого майна на місцевому рівні, місцевими радами, законодавцем розглядаються в рамках повноважень місцевих рад щодо вирішення питань адміністративно-територіального устрою.

Рішенням Харківської міської ради №325/11 від 06.07.2011 (з подальшими змінами та доповненнями) затверджено Порядок присвоєння адрес об`єктам нерухомості, розташованим на території міста Харкова.

Порядок присвоєння адрес об`єктам нерухомості, розташованим на території міста Харкова (далі - Порядок), розроблено відповідно; до Земельного кодексу України, Цивільного кодексу України, законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Положення про містобудівний кадастр, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.2011 № 559, ДБН Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій», ДБН В.2.3-5:2018 «Вулиці і дороги населених пунктів».

Порядок визначає єдині правила присвоєння адрес земельним ділянкам, а також об`єктам нерухомого майна, розташованим на них, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, встановлює єдині правила визначення адрес, їх склад і структуру.

Дія Порядку поширюється на фізичних та юридичних осіб, що використовують адресну інформацію щодо об`єктів нерухомого майна всіх форм власності, розташованих на території міста Харкова.

Кожному об`єкту нерухомого майна присвоюється унікальна адреса на території міста Харкова. Адреса об`єкта нерухомого майна після проведення процедури присвоєння, зміни або анулювання підлягає реєстрації у Єдиному адресному реєстрі міста Харкова.

Розгляд питань щодо присвоєння, зміни або анулювання адреси об`єкта нерухомого майна здійснюється за заявами юридичних та фізичних осіб - власників об`єктів нерухомості, інших правонабувачів, у яких виникло право господарського відання або оперативного управління, спадкоємців (у разі зміни адреси об`єкта нерухомості, речові права на який входять до складу спадщини), відповідних органів місцевого самоврядування, а також органів державної виконавчої влади щодо об`єктів нерухомості державної власності (далі - заявники).

Присвоєння та зміна адреси земельних ділянок здійснюється на підставі рішення Харківської міської ради.

Адреса земельної ділянки, що формується із земель комунальної форми власності, визначається у складі рішення Харківської міської ради, яким надається дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або погоджується документація із землеустрою щодо поділу або об`єднання земельних ділянок.

Присвоєння, зміна та анулювання адрес житлових будинків, будівель, споруд, квартир, нежитлових приміщень здійснюється на підставі наказу Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану Харківської міської ради.

Наказ про присвоєння, зміну або анулювання адреси об`єкта нерухомості погоджується з керівником Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради та керівником відділу правового забезпечення Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради.

Копія наказу про присвоєння, зміну або анулювання адрес об`єктів нерухомості та копії документів, на підставі яких його прийнято, не пізніше наступного робочого дня з моменту його прийняття направляється до комунального підприємства «Міський інформаційний центр» для внесення відповідних даних до Єдиного адресного реєстру.

Адреса не присвоюється спорудам, які встановлено тимчасово без улаштування фундаменту, у тому числі пересувним і тимчасовим спорудам торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, малим архітектурним формам та приміщенням допоміжного і технічного призначення, розташованим у житлових та нежитлових будинках, інженерним мережам.

Адреса об`єктам нерухомості у складі гаражно-будівельного кооперативу, будівництво яких завершено до 05 серпня 1992 та право власності на які не зареєстровано, присвоюється за умови відповідності місця їх розташування містобудівній документації та ДБН Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій».

Підставами для зміни адреси є перейменування вулиць, включення територій адміністративно-територіальних одиниць до меж міста Харкова, поділ або об`єднання об`єктів нерухомості, зміна функціонального призначення, виявлення невідповідності адреси існуючого об`єкта нерухомого майна його фактичному розміщенню на території міста, упорядкування елементів забудови, упорядкування нумерації з метою усунення виявлених дублювань, виправлення технічних помилок.

Присвоєння адреси об`єкту нерухомого майна не тягне за собою виникнення або припинення прав на такий об`єкт.

Копія рішення Харківської міської ради про присвоєння або зміну адреси земельним ділянкам та копії документів, на підставі яких його прийнято, не пізніше 10 робочих днів з моменту його прийняття направляється до комунального підприємства «Міський інформаційний центр» для внесення відповідних даних до Єдиного адресного реєстру.

Комунальне підприємство «Міський інформаційний центр» забезпечує внесення відповідних даних до Єдиного адресного реєстру в порядку, передбаченому

Положенням про Єдиний адресний реєстр міста Харкова.

З огляду на зазначене, належним документом, який би підтверджував присвоєння об`єкту нерухомого майна поштової адреси, може бути рішення виконкому Харківської міської ради або довідка (витяг) з Єдиного адресного реєстру міста Харкова.

Аналогічного висновку дійшов Верховний суд України в своїй постанові від 20.04.2016 по справі №826/1112/15.

Вивченням відомостей з Єдиного адресного реєстру міста Харкова (https://geo portal.com.ua/kharkiv/index.html) встановлено відсутність відомостей щодо присвоєння адреси нежитловій будівлі: літ.«А-1», загальною площею 63,2 кв.м., по вул. Семінарській, 97 у м. Харкові.

Вивченням даних Реєстру дозвільних документів (сайт https://dabi.gov.ua) а також Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (Реєстр будівельної діяльності, https://e construction.gov.ua/ua/sarch_in_registers/search), встановлено, що інформація про документи, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту нежитлової будівлі: літ.«А-1», загальною площею 63,2 кв.м., по вул. Семінарській, 97 в м. Харкові, - відсутня.

Отже рішенням державного реєстратора Гаспаряна Г.А. з індексним номером 44856760 узаконено самовільне присвоєння номеру об`єкту нерухомості, що суперечить вищевказаному Порядку.

Зі змісту ч.1 ст.18 Закону вбачається, що після отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрації заяви про державну реєстрацію прав в базі даних заяв (п.1) прийняттю рішення про державну реєстрацію прав (п.5) передує перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів, автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для, зокрема, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень (п.4).

Відповідно до ст.24 Закону у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом та не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Враховуючи викладене, за результатами розгляду поданих документів, державний реєстратор відповідно до вимог законодавства, чинного на момент прийняття відповідного рішення, мав відмовити у державній реєстрації речових прав на об`єкт нерухомості.

Таким чином, вищевказане рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно саме по собі не може вважатися підставою виникнення у Міхєєва Е.В. права власності на означене нерухоме майно, є незаконним та не може слугувати підставою для набуття права власності, оскільки фактично спрямоване на легалізацію здійсненого самочинного будівництва, що порушує інтереси держави в особі Харківської міської ради.

Так, документи, надані державному реєстратору, не відповідали вимогам законодавства, а отже, не підлягало реєстрації право власності на нерухоме майно.

Вказане є порушенням вимог статей 3,10, 24,27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 25.12.2015 №1127, що має наслідком скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю.

Водночас, такими діями державного реєстратора порушено інтереси Харківської міської територіальної громади, представником якої є Харківська міська рада, адже своїм рішенням державний реєстратор фактично легалізував самочинне будівництво на території міста Харкова, яке проведено на земельній ділянці комунальної власності.

Крім того, процедуру вирішення питань, пов`язаних із самочинним будівництвом на території міста Харкова, регулює Порядок вирішення питань, пов`язаних із самочинним будівництвом, затверджений рішенням Харківської міської ради від 17.08.2011 №390/11 «Про затвердження Порядку вирішення питань, пов`язаних із самочинним будівництвом», зі змінами.

Відповідно до п.3.1 вищевказаного Порядку для збереження об`єкту самочинного будівництва забудовником подається клопотання на ім`я міського голови за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку та документами визначеними п. 3.1.

Однак, за результатами опрацювання відомостей з Єдиного міського реєстру актів Харківської міської ради, встановлено відсутність рішень щодо збереження об`єкту самочинного будівництва.

Крім того, нормами статей 90, 95, 102-1 Земельного кодексу України визначено, що право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок, землекористувачі та особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки або з інших передбачених законом підстав.

За змістом чч. 4, 5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (у редакції, чинній на момент реєстрації права власності на майно) право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3)затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 4-1) проведення контрольного геодезичного знімання закінчених будівництвом об`єктів (крім об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1)) та здійснення їх технічної інвентаризації (крім об`єктів, перелік яких визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування); 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Таким чином, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Проте, жодних речових прав на земельну ділянку по АДРЕСА_2 , на якій збудовано нежитлову будівлю літ. «А-1», жодна особа до 2024 року не набувала.

Як вже зазначалось судом, рішенням 29 сесії Харківської міської ради 8 скликання «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок» від 19.08.2024 №635/24 Черкашину Денису Олександровичу затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки комунальної власності площею 0,0180 га (кадастровий номер :05:027:0002) за рахунок земель промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі (автомийка літ.«А-1» з оглядовою ямою та навісом) по вул. Семінарській, 97. Надано в оренду строком до 01.09.2029 вищевказану земельну ділянку.

На підставі вказаного рішення, між Харківською міською радою та Черкашиним Денисом Олександровичем укладено договір оренди землі від 27.11.2024 № б/н на користування земельною ділянкою, площею 0,0180 га, кадастровий номер :05:027:0002, для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі (автомийка літ. «А-1» з оглядовою ямою та навісом), строком до 01.09.2029 (номер запису про інше речове право: 57866260, дата державної реєстрації 03.12.2024).

Відповідно до пункту 3 зазначеного договору на земельній ділянці розташовані об`єкти нерухомого майна нежитлова будівля літ. «А-1».

За умови встановлення факту самовільного будівництва на земельній ділянці, площею 0,0180 га, кадастровий номер :05:027:0002, за адресою: АДРЕСА_2 , належним способом захисту порушених прав Харківської міської ради є звернення з вимогою про визнання права власності на самочинно побудоване майно.

Згідно з відповіддю КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради від 18.03.2025 №3108/04-12/25 в матеріалах інвентаризаційної справи за адресою: м. Харків, вул. Семінарська, 97, відомості щодо інвентаризації та реєстрації права власності станом на 31.12.2012 нежитлової будівлі літ. «А-1» загальною площею 63,2 кв.м. відсутні.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Вказана правова норма беззаперечно свідчить про те, що спірний об`єкт нерухомого майна є об`єктом самочинного будівництва.

Частинами другою - п`ятою статті 376 ЦК України, відповідно, встановлено таке: особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті (пункти 6.31-6.33 постанови від 07.04.2020 у справі №916/2791/13; пункти 53-56 постанови від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц; пункт 46 постанови від 20.07.2022 у справі №923/196/20)

Подібний висновок викладений також у постанові Верховного суду від 16.09.2025 року по cправі № 916/757/24.

Тобто, відповідно до приписів частин третьої та п`ятої статті 376 ЦК України як особа, що здійснила самочинне будівництво, так і власник земельної ділянки, на якій здійснили самочинне будівництво, можуть набути самочинно збудоване майно у власність. Однак для цього їм необхідно дотримуватись чіткого алгоритму дій, передбаченого в зазначеній статті.

Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 ЦК України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті.

Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 ЦК України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (див. постанови від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 (пункт 8.5), від 03.04.2019 у справі № 921/158/18 (пункт 51), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 37-38), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 54), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 34)).

Згідно з вказаним принципом не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або іншого речового права на земельну ділянку.

За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.

Згідно з ст.377 ЦК України (в редакції, чинній на час первинної реєстрації права власності) передбачені наступні положення.

Так, згідно ч.1 вказаної статті ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Водночас, земельна ділянка під нежитловою будівлею літ. «А-1» за адресою: м. Харків, вул. Семінарська, 97, яка належить до земель комунальної власності, у приватну власність або користування забудовника чи інших осіб до прийняття рішення 29 сесії Харківської міської ради 8 скликання від 19.08.2024 №635/24 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок», не передавалася.

Згідно з ч.1 ст.376 ЦК України самочинно збудованим вважається об`єкт нерухомості, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного документа чи належно затвердженого проєкту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже наявність хоча б однієї із трьох зазначених у ч.1 ст.376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Такий правовий висновок неодноразово підтверджений Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10.10.2018 у справі №520/17520/14-ц, від 02.12.2015 у справі №6-1328цс15 тощо.

За ч.2 ст.376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до чинного законодавства, зокрема статей 178, 316, 317, 376 ЦК України, не можуть бути в цивільному обороті об`єкти самочинного будівництва. Зазначене підтверджується правовими позиціями Верховного Суду України у справах №№6-286цс15, 3-202гс15, 6-265цс16. З урахуванням положень ст.331 ЦК України та роз`яснень, наведених в п.15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», до виникнення права власності на самочинно збудоване майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна.

Водночас, відповідно до ч.1 ст.375 ЦК України право давати дозвіл на будівництво на своїй земельній ділянці будівель та споруд іншим особам має власник земельної ділянки.

Оскільки Харківська міська рада, як власник відповідної земельної ділянки, не надавала згоди на будівництво на її земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, вона має право вимагати усунення будь-яких порушень її прав як власника земельної ділянки (ч.2 ст.152 ЗК України).

Крім цього, відповідно до ч. 2 ст. 135 Земельного кодексу України продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) здійснюється виключно на земельних торгах, крім випадків, встановлених частинами другою і третьою статті 134 цього Кодексу.

Оскільки відповідна нежитлова будівля літ. «А-1», загальною площею 63,2кв.м., є самочинним будівництвом, право власності на неї, незважаючи на проведену державну реєстрацію цього права, у Черкашина Д.О. не виникало.

Отже вказане вище свідчить про передачу в оренду Харківською міською радою Черкашину Денису Олександровичу земельної ділянки з кадастровим номером :05:027:0002 за рахунок земель промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі (автомийка літ. «А-1 з оглядовою ямою та навісом) по вул. Семінарській, 97 м. Харкова (Новобаварський район), всупереч вимогам ст. 134 ЗК України.

Суд зазначає, що при вирішенні питання про відведення земельної ділянки територіальної громади міста поза процедурою аукціону, у зв`язку з переходом права власності на майно, Харківська міська рада повинна була діяти виключно на підставі закону та як орган, що діє від імені власника землі та в його інтересах, має перевіряти законність набуття права власності на майно, що знаходиться на земельній ділянці комунальної власності, яка ніколи не надавалась під будівництво.

Натомість, будучи обізнаною про відсутність законних прав на нерухоме майно у відповідача, з огляду на його самочинність, Харківська міська рада, в порушення вимог ст.328, 377 ЦК України надала комунальну земельну ділянку без проведення земельних торгів для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі (автомийка літ. «А-1 з оглядовою ямою та навісом).

Водночас, з огляду на актуальну судову практику розгляду спорів відповідної категорії, самочинність будівництва відповідного об`єкту зумовлює необхідність звернення до суду з відповідним позовом з обранням ефективного способу захисту порушених прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво.

Так, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно. Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.11.2023 у справі №916/1174/22.

У силу ч.5 ст.376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. При цьому, згідно ч.6 вказаної статті ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.

Про те, що позовні вимоги про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію прав, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсними договорів, які заявлені у зв`язку зі здійсненням самочинного будівництва є неефективними способами захисту, Верховний Суд вказував також у постанові від 27.04.2022 у справі №521/21538/19.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 373 ЦК України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина друга статті 373 ЦК України).

Відповідно до ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Земельна ділянка за адресою: м. Харків, вул. Семінарська, 97, розташована у межах міста Харкова та не перебувала у приватній та державній власності, у зв`язку з чим в силу закону є комунальною власністю територіальної громади міста в особі Харківської міської ради.

Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18).

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду у п. 88 постанови від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 зробила висновок, що самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.

Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодуванням завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, крім іншого, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи №202/7377/16-ц.

Оскільки зазначена земельна ділянка, що розташована за адресою: м. Харків, вул.Семінарська, 97, належить до земель комунальної власності територіальної громади міста Харкова, а нежитлова будівля літ. «А-1», розташована на ній, є об`єктом самочинного будівництва, то належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою (у даному випадку Харківська міська рада) є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.

Прокурор в інтересах держави в особі Харківської міської ради визначив способом захисту порушених інтересів територіальної громади в даному випадку визнання права власності на самочинно побудоване майно.

Відповідна позовна вимога є різновидом негаторного позову, передбаченого статтею 391 ЦК України, згідно з якою власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном на протязі всього часу існування перешкод.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що сам по собі факт державної реєстрації без наявності відповідних правових підстав, передбачених законодавством, не тягне за собою легітимізацію самочинно збудованого майна.

Ураховуючи наведене, коли належний власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника земельної ділянки (частина друга статті 152 Земельного кодексу України).

Таким чином, виходячи із вищенаведених законодавчих положень та судової практики, враховуючи позицію власника земельної ділянки, розташованої за адресою по вул. Семінарській, 97, м. Харкова - Харківської міської ради, то належним способом захисту є усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом визнання права власності на самочинно побудоване майно, відповідно до частини 5 статті 376 ЦК України.

Відповідно до статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Так, згідно з Інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, земельну ділянку площею 0,0180 га з кадастровим номером :05:027:0002 зареєстровано 14 травня 2024 року; цільове призначення: 12.11 для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу; вид використання для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі (автомийка літ. «А-1» з оглядовою ямою та навісом).

В подальшому, сформовану земельну ділянку (кадастровий номер :05:027:0002) було надано в оренду із земель територіальної громади м. Харкова за рахунок земель промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі (автомийки літ. «А-1» по АДРЕСА_2 ) строком до 01.09.2029.

Отже, на момент придбання ОСОБА_1 за Договором купівлі-продажу від 27.02.2024 об`єкту нерухомого майна - нежитлової будівлі літ. "А-1" загальною площею 63,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , спірна земельна ділянка з кадастровим номером :05:027:0002 не була сформована.

Водночас, Черкашин Д.О. не мав права отримати таку ділянку в користування на позаконкурентних засадах, оскільки самочинно збудоване майно не є об`єктом права власності.

Таким чином, в силу частини другої статті 124, частини першої статті 134 Земельного кодексу України, відповідач у спірних правовідносинах мав право отримати спірну земельну ділянку лише за результатами проведених земельних торгів.

Проте, всупереч зазначеним нормам земельного законодавства, Харківська міська рада шляхом прийняття підпункту 43 Додатку 1 до Рішення Харківської міської ради від 19.08.2024 за № 635/24 "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок", надала ОСОБА_1 в оренду земельну ділянку (кадастровий номер :05:027:0002) площею 0,0180 га із земель територіальної громади м. Харкова на позаконкурентних засадах (без проведення земельних торгів).

У подальшому на підставі вказаного рішення Харківської міської ради між останньою та Черкашиним Д.О. укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки від 27.11.2024.

Відповідно до п. 2 вказаного договору за земельній ділянці розміщено об`єкт нерухомого майна нежитлова будівля літ. «А-1».

Так, відповідно до ч. 2 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 1 ст. 134 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 135 ЗК України земельні торги проводяться у формі аукціону, за результатами проведення якого укладається договір купівлі-продажу, оренди, суперфіцію, емфітевзису земельної ділянки з учасником (переможцем) земельних торгів, який запропонував найвищу ціну за земельну ділянку, що продається, або найвищу плату за користування нею, зафіксовану в ході проведення земельних торгів.

Відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 135 ЗК України продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) здійснюється виключно на земельних торгах, крім випадків, встановлених частинами другою і третьою статті 134 цього Кодексу.

Однак, земельні торги не проводились та право оренди на земельну ділянку з кадастровим номером :05:027:0002 було надано Черкашину Д.О. Харківською міською радою всупереч вищевказаним законодавчим вимогам.

При цьому, відповідно до чч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

У разі набуття права оренди земельної ділянки на конкурентних засадах підставою для укладення договору оренди є результати аукціону.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною 1 ст.203 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Таким чином, невідповідність спірного рішення міської ради та договору оренди землі вимогам статей 124, 134, 135 ЗК України, є підставою для визнання незаконними та скасування вказаного рішення, визнання недійсним договору оренди та застосування правових наслідків недійсності правочину.

Пунктами «г», «д» ч.3 ст.152 ЗК України в якості способів захисту прав на землю передбачено: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади; визнання угоди недійсною; застосування інших, передбачених законом, способів.

Пунктами 2,4,10 ч.2 ст.16 ЦК України в якості способів захисту цивільних прав передбачено: визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування.

З огляду на те, що рішення Харківської міської ради щодо надання земельної ділянки розташованої по вул. Семінарській, 97 у м. Харкові в оренду Черкашину Д.О. є незаконним і слугувало підставою для подальшого оформлення права користування (договору оренди) на зазначену земельну ділянку, то останній не відповідає законові та порушує права власника.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17 і від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17).

При цьому суд зазначає, що позовна вимога про визнання правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування/повернення майна з володіння відповідача (висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.03.2024 у справі № 904/192/22, від 07.05.2024 у справі №910/11383/23).

З огляду на встановлену вище судом обставину того, що рішення Харківської міської ради щодо надання земельної ділянки, розташованої по вул. Семінарській, 97 у м.Харкові, є незаконним та підлягає скасуванню, суд вважає, що договір від 27.11.2024 оренди земельної ділянки з кадастровим номером :05:027:0002, по вул. Семінарській, 97 в м. Харкові, площею 0,0180 га, укладений між Харківською міською радою та Черкашиним Денисом Олександровичем на підставі незаконного рішення, має бути визнаний недійсним, а земельна ділянка має бути повернута територіальній громаді міста Харкова.

Задоволення позовної вимоги прокурора в інтересах держави в особі Харківської міської ради про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, враховуючи одночасне пред`явлення позовної вимоги про зобов`язання фізичну особу-підприємця Черкашина Дениса Олександровича передати територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради нежитлову будівлю літ.«А-1», загальною площею 63,2 кв.м., за адресою по вул. Семінарська, 97 у м. Харкові, та земельну ділянку з кадастровим номером :05:027:0002, шляхом укладання акту прийому передачі, в цьому випадку є ефективним способом захисту права держави.

Суд також зауважує, що у постанові від 31.05.2023 у справі № 201/4483/20 Верховним Судом наведено висновок про те, що: «належними відповідачами за вимогами про знесення самочинно збудованого майна, приведення приміщень у первісний стан шляхом знесення самовільно збудованих об`єктів нерухомого майна, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом перебудови самовільно збудованих об`єктів нерухомого майна мають бути чинні власники спірного майна, а визнання незаконними та скасування рішень державних реєстраторів та визнання недійсними договорів купівлі-продажу не є ефективним способом захисту та не забезпечує усунення порушень спричинених самочинним будівництвом».

Належними відповідачами за позовом власника землі про знесення самочинного будівництва є особи, які придбали об`єкт самочинного будівництва у забудовника та зареєстрували право власності на такий об`єкт: тобто не забудовник, а саме останній набувач такого об`єкта, який зареєстрував за собою право власності на самочинне будівництво, про що вказав Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 19.03.2024 у справі №915/1439/21.

Таким чином, належним позивачем у справі про визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва за власником земельної ділянки та визнання недійсним договору оренди є Харківська міська рада, а належним відповідачем ФОП Черкашин Д.О., як останній набувач, за яким на теперішній час зареєстроване право власності на майно.

Щодо дотримання гарантій, закріплених у ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Правовідносини, пов`язані з користуванням земельною ділянкою комунальної власності безумовно становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а її самовільна забудова впливає на можливість органу місцевого самоврядування користуватися та розпоряджатися цією ділянкою, а отже такому суспільному інтересу не відповідає.

У зв`язку з цим, визнанням права власності на об`єкт самочинного будівництва не порушується принцип справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи.

У даному випадку позбавлення відповідача майна, яке самовільно збудоване на самовільно зайнятій земельній ділянці, не порушуватиме принципу пропорційності втручання у право власності, оскільки самочинне будівництво цього майна здійснено з порушенням вимог чинного законодавства за відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку, у зв`язку з чим, право власності на таке майно в силу чинного законодавства не виникло у Міхєєва Е.В., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та, відповідно, не перейшло до Черкашина Д.О. (незважаючи на проведену за ним державну реєстрацію права власності на підставі договору купівлі-продажу нежитлової будівлі).

У випадку, коли особа збудувала об`єкт нерухомого майна самочинно, вона не стає його власником. Приписи статей 331 та 376 ЦК України означають, що особа залишається власником будівельних матеріалів і робіт, але не стає власником саме об`єкта нерухомого майна. Навіть якщо суд погодиться з тим, що об`єкт незавершеного будівництва є об`єктом нерухомого майна (будівлею або спорудою), відповідач не є його власником, бо не набув права власності на нього з огляду на імперативний припис частини другої статті 376 ЦК України.

За змістом статті 376 ЦК України особа може набути самочинно збудований об`єкт у власність «виключно у судовому порядку» за умови виділення земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно. Відповідного рішення суду відповідач не має, а тому не є власником нерухомого майна і не міг набути права користування на земельну ділянку на підставі абзацу другого частини другої статті 134 ЗК України.

Відповідач діяв недобросовісно, адже незаконно отримав в оренду первинну земельну ділянку.

У постанові від 20.07.2022 №923/196/20 Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що можливість втручання у право власності шляхом визнання недійсними правочинів передбачена у ЦК України. Підстави для такого визнання є доступними, чіткими, а наслідки їхнього застосування - передбачуваними для сторін правочинів.

За обставин цієї справи, метою позивача як сторони спірного договору купівлі-продажу, в інтересах якого прокурор звернувся до суду, був контроль за користуванням земельною ділянкою через недобросовісне заволодіння нею з боку відповідача, який для того, аби оминути конкурентні засади її придбання, надав недостовірну інформацію про наявність у нього права власності на об`єкт незавершеного будівництва позивачеві. Такий об`єкт був і є самочинним будівництвом, право власності на яке не могло виникнути з факту його державної реєстрації та за відсутності будь-якого права на спорудження цього об`єкта на первинній земельній ділянці. А тому у відповідача завідомо не було підстав претендувати на її придбання на неконкурентних умовах.

Таким чином, гарантії, передбачені ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у даному випадку не порушуються.

Частиною третьою статті 2 ГПК України визначено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; розумність строків розгляду справи судом; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з чч.1,3 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною першою статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.5 ст.236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом були досліджені всі документи, які надані до матеріалів справи, та надана їм правова оцінка.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Керівника Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області про визнання недійсним договору від 27.11.2024 оренди земельної ділянки з кадастровим номером :05:027:0002, по вул. Семінарській, 97 в м. Харкові, площею 0,0180 га, укладеного між Харківською міською радою та Черкашиним Денисом Олександровичем, скасувавши право оренди у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про інше речове право: 57866260), усунення перешкоди територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради у здійсненні права на користування та розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером :05:027:0002, розташованою за адресою: м. Харків, вул. Семінарська, 97, шляхом визнання за Харківською міською радою права власності на самочинно збудовану нежитлову будівлю літ.«А-1», загальною площею 63,2 кв.м., за адресою по вул. Семінарська, 97, у м. Харкові та зобов`язання фізичної особи-підприємця Черкашина Дениса Олександровича передати територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради нежитлову будівлю літ.«А-1», загальною площею 63,2 кв.м., за адресою по вул. Семінарська, 97, у м. Харкові, та земельну ділянку з кадастровим номером :05:027:0002, шляхом укладання акту прийому передачі, є обґрунтованими, правомірними, підтверджуються матеріалами справи, відповідачем не спростовані, отже, підлягають повному задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями ст.129 ГПК України, відповідно до яких судовий збір покладається на відповідача, з вини якого виник спір.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 2, 5, 7, 11, 13, 14, 15, 42, 46, 73, 74, 79, 80, 86, 129, 236, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір від 27.11.2024 оренди земельної ділянки з кадастровим номером :05:027:0002, по вул. Семінарській, 97 в м. Харкові, площею 0,0180 га, укладений між Харківською міською радою та Черкашиним Денисом Олександровичем, скасувавши право оренди у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про інше речове право: 57866260).

Усунути перешкоди територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради у здійсненні права на користування та розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером :05:027:0002, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом визнання за Харківською міською радою права власності на самочинно збудовану нежитлову будівлю літ.«А-1», загальною площею 63,2 кв.м., за адресою по вул. Семінарська, 97 у м. Харкові.

Зобов`язати фізичну особу-підприємця Черкашина Дениса Олександровича (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) передати територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради (адреса: 61003, м.Харків, майдан Конституції,7; ) нежитлову будівлю літ.«А-1», загальною площею 63,2 кв.м., за адресою по вул.Семінарська, 97 у м.Харкові, та земельну ділянку з кадастровим номером :05:027:0002, шляхом укладання акту прийому передачі.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Черкашина Дениса Олександровича (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Харківської обласної прокуратури (адреса: м.Харків, вул.Б. Хмельницького,4; код 02910108, банк отримувач: Державна казначейська служба України м. Київ, рахунок UA0007171, МФО 820172, код класифікації видатків бюджету 2800) 11941,12 грн судового збору за подання позовної заяви, 1211,20 грн судового збору за подання заяви про забезпечення позову, 2422,40 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення Господарського суду Харківської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги в порядку, встановленому статтями 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "10" жовтня 2025 р.

Суддя К.В. Аріт