ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2025 року

м. Київ

cправа № 907/312/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицька Н. О. - головуючий, Мачульський Г. М., Случ О. В.,

розглянув у письмовому провадженні касаційну скаргу Приватного підприємства «РТС-Сталь»

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 29.07.2025 (Панова І. Ю. - головуючий, судді Зварич О. В., Скрпичук О. С.) у справі

за позовом Приватного підприємства «РТС-Сталь»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінербуд»

про стягнення 1 805 761,89 грн,

У зв`язку із перебуванням судді Могила С. К. у відрядженні, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 02.10.2025 для розгляду касаційної скарги визначено колегію: Волковицька Н. О., Мачульський Г. М., Случ О. В.

1. Короткий зміст судових рішень

1.1. Приватне підприємство «РТС-Сталь» (далі - ПП «РТС-Сталь» звернулося до Господарського суду Закарпатської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінербуд» (далі - ТОВ «Вінербуд»), згідно з якою, покликаючись на неналежне виконання відповідачем договору поставки №13/03.1 від 13.03.2024 щодо оплати коштів за поставлений товар на загальну суму 1 661 112,4 грн згідно видаткових накладних №41 від 10.05.2024, №42 від 10.05.2024 та №45 від 10.05.2024, просить стягнути з відповідача заборгованість за договором у сумі 1321152,12 грн та штрафні санкції в сумі 484 609,77 грн у вигляді 3% річних, пені та інфляційних збитків за поставлений товар за договором поставки від 13.03.2024 року № 13/03.1.

15.04.2025 від представника позивача ПП «РТС Сталь» - надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, до якої долучені докази усунення недоліків позовної заяви. Позивачем викладено у новій редакції прохальну частину позовної заяви, згідно з якою ПП «РТС-Сталь» просить стягнути на свою користь з ТОВ «Вінербуд» кошти у сумі 1321152,12 грн за поставлений товар за договором поставки від 13.03.2024 року № 13/03.1 та стягнути штрафні санкції за несвоєчасне повернення грошових коштів за договором поставки від 13.03.2024 № 13/03.1 в сумі 484 609,77 грн.

1.2. Від ПП «РТС-Сталь» 02.06.2025 надійшла заява про забезпечення позову, обґрунтована тим, що відповідач, маючи можливість своєчасно виконати зобов`язання щодо повернення заборгованості за поставлений товар, свідомо ухиляється від цього, що в майбутньому може ускладнити виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача.

На підставі викладеного, представник позивача просив вжити заходи забезпечення позову у вигляді:

- накладення арешту на рахунки ТОВ «Вінербуд» на користь ПП «РТС-Сталь» в межах суми 1 805 761,89 грн,

- накладання арешту та заборони відчуження ТОВ «Вінербуд» рухомого та нерухомого майна.

1.3. Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 04.06.2025 у справі №907/312/25 задоволено частково заяву про забезпечення позову. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать ТОВ «Вінербуд», які знаходяться на всіх його рахунках в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, та на майно, яке належить ТОВ «Вінербуд», у межах суми позову в розмірі 1 805 761,89 грн. Відмовлено у задоволенні решти вимог заяви про забезпечення позову. Застосовано зустрічне забезпечення шляхом зобов`язання позивача ПП «РТС-Сталь» внести на депозитний рахунок Господарського суду Закарпатської області грошові кошти в сумі 90 288,10 грн у десятиденний строк з дня постановлення ухвали.

Ухвала в частині накладення арешту на майно та грошові кошти мотивована тим, що накладення арешту на все майно та грошові кошти, які належать ТОВ «Вінербуд», що знаходяться на будь-яких рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах у межах суми стягнення, є адекватним, розумним, та співмірним із заявленими позовними вимогами та пов`язаними з ними заходами забезпечення позову, адже попередить можливе подальше порушення прав позивача щодо можливого ухилення відповідача від виконання рішення суду (у разі задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів). Такі заходи забезпечення позову відповідають вимогам процесуального законодавства щодо їх співмірності, розумності та обґрунтованості, збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретними заходами забезпечення позову і предметом позовної вимоги, адже враховують фактичні обставини, які є предметом розгляду справи, відповідно до яких відповідач (згідно доводів позовної заяви) не сплачує позивачу заборгованість за договором в розмірі 1 321 152,12 грн та штрафні санкції в сумі 484 609,77 грн у вигляді 3 % річних, пені та інфляційних збитків за поставлений товар за договором поставки від 13.03.2024 № 13/03.1.

Щодо відмови у вжитті заходів забезпечення позову у вигляді заборони відчуження ТОВ «Вінербуд» рухомого та нерухомого майна суд зазначив, що, враховуючи задоволення заяви про забезпечення позову в частині накладення арешту на майно та грошові кошти відповідача, включає і обмеження на розпорядження таким майном.

В частині застосування зустрічного забезпечення суд першої інстанції вказав, що враховуючи доводи заяви про забезпечення позову, в якій позивач, діючи добросовісно, погоджується на застосування зустрічного забезпечення, доцільно застосувати захід зустрічного забезпечення шляхом зобов`язання позивача внести на депозитний рахунок суду грошові кошти в розмірі 90288,10 грн, що становить 5% від заявлених позивачем позовних вимог, що з урахуванням обставин справи є пропорційним застосованим судом заходам забезпечення позову.

1.4. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 29.07.2025 у справі № 907/312/25 ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 04.06.2025 в частині вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, яке належить ТОВ «Вінербуд», у межах суми позову в розмірі 1805761,89 грн скасовано.

В цій частині прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволенні вимог заяви про забезпечення позову, в частині вжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на майно, яке належить ТОВ «Вінербуд», у межах суми позову в розмірі 1805761,89 грн. В решті ухвалу залишено без змін.

Постанова аргументована тим, що суд першої інстанції, задовольняючи заяву про забезпечення позову в частині накладення арешту на майно відповідача у межах суми позову, не навів достатніх обґрунтувань про адекватність і співмірність вжитих заходів із позовними вимогами, зокрема в частині їх відповідності та взаємозв`язку, а також співвідношення наслідків вжитих заходів з правами та обов`язками інших осіб. Накладення одночасно арешту на грошові кошти та майно, яке належить ТОВ «Вінербуд» порушує розумний баланс між інтересами Позивача та Відповідача і третіх осіб, у зв`язку із чим здійснене судом втручання у діяльність Товариства і в інтересах Позивача не є пропорційним, та накладення одночасно арешту на грошові кошти та майно відповідача у даному випадку, є неадекватним, неспівмірним та не є необхідним заходом забезпечення позову.

Захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти відповідача у межах предмета позову є адекватним та таким, що забезпечує збалансованість інтересів учасників справи, у повному обсязі співвідноситься із заявленими вимогами майнового характеру та гарантує досягнення реального і ефективного захисту порушених прав у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову щодо стягнення коштів

2. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

2.1. ПП «РТС-Сталь» звернулося із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Західного апеляційного господарського суду від 29.07.2025 у справі № 907/312/25 і залишити в силі ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 04.06.2025.

Скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 27.02.2025 у справі № 910/268/23, від 13.03.2024 у справі № 916/4385/23, від 01.08.2024 у справі № 904/3000/23, від 21.03.2024 у справі № 910/15328/23, а також близькими за змістом висновками щодо застосування статей 136, 137 ГПК України, викладених у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/19256/16, від 14.05.2018 у справі № 910/20479/17, від 14.06.2018 у справі № 916/10/18, від 23.06.2018 у справі № 916/2026/17, від 16.08.2018 у справі № 910/5916/18, від 11.09.2018 у справі № 922/1605/18, від 14.01.2019 у справі № 909/526/18, від 21.01.2019 у справі № 916/1278/18, від 25.01.2019 у справі № 925/288/17, від 26.09.2019 у справі № 904/1417/19.

Суд апеляційної інстанції в контексті скасування заходу забезпечення позову в частині накладення арешту на майно, необґрунтовано послався на особливості вжиття заходів забезпечення позову в немайнових спорах. Водночас метою застосування заходів забезпечення позову майнового характеру є обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача, на момент пред`явлення позову може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення суду.

Вимогами статті 137 ГПК України чітко вказано, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та/або на грошові кошти. Крім того, піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, що належить до предмета спору.

2.2. У відзиві на касаційну скаргу відповідач вказує на безпідставність доводів скаржника, підтримує позицію суду апеляційної інстанції, вважає, що відсутні докази можливого продажу майна ТОВ «Вінербуд»,а тому просить відмовити у задоволенні скарги.

3. Розгляд касаційної скарги та позиція Верховного Суду

3.1. За змістом статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

3.2. Здійснивши розгляд касаційної скарги у письмовому провадженні, дослідивши наведені у ній доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування норм процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

3.3. Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача (пункт 8.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20). Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити тощо. Метою вжиття заходів забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21.03.2024 у справі № 910/15328/23, від 01.05.2023 у справі № 914/257/23, від 06.03.2023 у справі № 916/2239/22.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24.05.2023 у справі № 906/1162/22, від 29.06.2023 у справі № 925/1316/22, від 18.05.2023 у справі № 910/14989/22, від 24.06.2022 у справі № 904/8506/21.

За загальним правилом достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Водночас слід зазначити, що законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення із заявою про забезпечення позову, а тому суди в кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачу вчиняти певні дії.

Крім того, заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає оцінку співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності прав чи законних інтересів, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він просить накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову повинні узгоджуватись з предметом та підставами позову, можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати права інших осіб.

Обрання належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову (аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17.12.2018 у справі № 914/970/18, від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20).

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22 при застосуванні заходів забезпечення позову ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

З наведеного слідує, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору.

3.4. Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 04.06.2025 у справі №907/312/25 задоволено частково заяву про забезпечення позову. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать ТОВ «Вінербуд», які знаходяться на всіх його рахунках в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, та на майно, яке належить ТОВ «Вінербуд», у межах суми позову в розмірі 1 805 761,89 грн. Відмовлено у задоволенні решти вимог заяви про забезпечення позову. Застосовано зустрічне забезпечення шляхом зобов`язання позивача ПП «РТС-Сталь» внести на депозитний рахунок Господарського суду Закарпатської області грошові кошти в сумі 90288,10 грн у десятиденний строк з дня постановлення ухвали.

Не погоджуючись із ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 04.06.2025 щодо вжиття заходів забезпечення позову, відповідач звернувся із апеляційною скаргою. Як слідує зі змісту апеляційної скарги, ТОВ «Вінербуд» стверджувало, що такий захід забезпечення позову не є арештом на конкретно визначене майно, не накладено арешт на грошові кошти на конкретному рахунку, а тому Товариство взагалі позбавлене можливості здійснювати діяльність, сплачувати податки та інші платежі. Відповідач вважав, що накладення арешту на грошові кошти та все майно порушує розумний баланс між інтересами позивача та відповідача, а тому таке втручання не є пропорційним. Враховуючи, що активи відповідача у понад 25 разів перевищують ціну позову - це свідчить про неможливість утруднення виконання рішення.

Частково скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, Західний апеляційний господарський суд зазначив, що накладення одночасно арешту на грошові кошти та майно, яке належить ТОВ «Вінербуд» порушує розумний баланс між інтересами Позивача та Відповідача і третіх осіб, не є пропорційним, адекватним та співмірним.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб

За своєю суттю арешт майна - це тимчасовий захід, який має наслідком накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження.

При вжитті такого заходу власник майна не обмежується у правах володіння та користування своїм майном, та не позбавляється їх.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення (правова позиція Верховного Суду викладена у постанові від 15.01.2020 у справі №915/1912/19).

Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.11.2021 у справі № 344/14718/20).

Необхідно розрізняти види (способи) забезпечення позову, які можуть застосовуватися до позовів майнового характеру, а які - для забезпечення немайнових позовних вимог, тобто фактично заходи забезпечення позову можна поділити на майнові та немайнові. Майнові заходи забезпечення мають застосовуватися для забезпечення позовних вимог майнового характеру, тобто таких, де матеріальна позовна вимога виражена саме в грошовій формі в ціні позову в розумінні статті 163 ГПК України.

Метою застосування заходів забезпечення позову майнового характеру є обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача, на момент пред`явлення позову може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення суду.

Заходи забезпечення немайнового характеру спрямовані на покладення на відповідача чи інших осіб обов`язку вчинити активні дії чи утриматись від їх вчинення, не пов`язаних з передачею грошових сум чи майна.

У постанові Верховного Суду від 24.05.2021 у справі № 910/3158/20 міститься висновок щодо застосування пункту 1 частини першої статті 137 ГПК України, відповідно до якого під час розгляду заяви про накладення арешту на майно або грошові кошти суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватися та розпоряджатися грошовими коштами або майном, а тому може застосовуватися в справі, у якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів.

При цьому, піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, що належить до предмета спору (такого висновку дотримується Верховний Суд у постановах: від 25.09.2020 у справі № 925/77/20, від 20.09.2022 у справі № 916/307/22, від 03.03.2023 у справі № 907/269/22 та інших).

У випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача у будь-який момент як розпорядитися коштами, що знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що у майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За наведених умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача у будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін. Такий висновок Верховного Суду викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду 03.03.2023 у справі № 905/448/22. Аналогічні висновки Верховного Суду містяться також у постановах від 06.12.2023 у справі № 917/805/23, від 11.10.2023 у справі № 916/409/21, від 22.04.2024 у справі № 922/3929/23 та інших.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 06.10.2022 у справі № 905/446/22, від 27.04.2023 у справі № 916/3686/22, від 07.11.2024 у справі № 915/538/24 та багатьох інших, у разі звернення з позовом про стягнення грошових коштів саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач.

Наведений підхід щодо розподілу тягаря доказування обставин співмірності заходів забезпечення позову є логічним та раціональним, адже інформація щодо дійсного фінансового стану відповідача (у тому числі відомості стосовно наявності банківських рахунків, фінансово-економічний стан клієнта) у розумінні статті 60 Закону України "Про банки і банківську діяльність" є банківською таємницею, а тому саме відповідач має можливість більш повно доводити наведені обставини. Зокрема спростувати підстави для накладення арешту на грошові кошти на відкритих ним рахунках в банківських установах в межах оспорюваної суми; обґрунтувати, яким чином накладення арешту на грошові кошти відповідача на відкритих ним рахунках в банківських установах в межах оспорюваної суми порушує його права; зазначити про наявність у нього на відкритих ним рахунках в банківських установах достатньої кількості грошових коштів, про наявність іншого майна (із конкретизацією переліку та вартості), що в сукупності свідчитиме про можливість реального та фактичного виконання судового рішення в разі задоволення позову. Тобто спростувати обставини імовірності утруднення виконання рішення суду у справі в разі задоволення позову у випадку невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту грошових коштів відповідача на відкритих ним рахунках в банківських установах та належного йому майна в межах спірної суми.

Відповідач не позбавлений права подати суду докази, які б дозволили оцінити дійсний майновий стан відповідача та в залежності від цього встановити, чи є ризики утруднення виконання судового рішення у разі задоволення позову або, що заходи забезпечення позову, про вжиття яких просить позивач, є неспівмірними (наприклад надати докази оцінки майна, які б підтверджували можливість накладення арешту лише на конкретне майно, вартість якого покриває спірну суму).

При цьому, у разі, коли відповідач не доводить, що наявних у нього грошових коштів та майна достатньо для виконання судового рішення у разі задоволення позову, накладення арешту на грошові кошти та майно в межах спірної суми є співмірним та виправданим. Аналогічний висновок Верховного Суду міститься у постанові від 07.01.2025 у справі № 910/1/21.

Такий висновок узгоджується з пунктами 31, 32 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22: "31. За умови неможливості встановити достатність чи недостатність грошових коштів, що належать відповідачу і знаходяться на всіх його рахунках в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, для задоволення вимог про стягнення 23 238 041,19 грн. доцільно було накласти арешт на майно Відповідача саме у межах суми, яка була б достатньою для такого стягнення у випадку недостатності арештованих грошових коштів, тобто лише в межах різниці між сумами ціни позову та арештованих грошових коштів. 32. Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти та майно Відповідача, однак, не врахувавши вимог щодо співмірності таких заходів (або неналежно конкретизувавши вжиті заходи забезпечення позову), дійшов помилкового висновку про накладення арешту і на грошові кошти в межах загальної ціни позову (23 238 041,19 грн), і на майно відповідача у такому ж обсязі (23 238 041,19 грн.), фактично арештував грошові кошти і майно на загальну суму, що удвічі перевищує ціну позову.".

Аналогічні висновки викладені у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2025 у справі № 910/268/23, на яку посилається скаржник.

3.5. Як слідує із наведеного вище, Верховний Суд неодноразово зазначав про можливість накладення арешту одночасно на кошти і на майно відповідача саме в межах суми позову, а доведення недоцільності та неспівмірності таких заходів покладається на відповідача. З резолютивної частини ухвали Господарського суду Закарпатської області від 04.06.2025 у справі №907/312/25 слідує накладення арешту на кошти та майно виключно в межах спірної суми (1 805 761,89 грн).

Однак, зі змісту доводів відповідача, не вбачається обґрунтованого доведення наявності у нього на відкритих ним рахунках в банківських установах достатньої кількості грошових коштів або про наявність іншого майна (із конкретизацією переліку та вартості).

Попри посилання на те, що у ТОВ «Вінербуд» наявні активи, які у понад 25 разів перевищують ціну позову, ним не подані змістовно докази (наприклад, оцінки майна), які б підтверджували можливість накладення арешту лише на конкретне майно, вартість якого покриває суму коштів, яка є спірною у межах справи № 907/312/25.

Отже, внаслідок неможливості встановити достатність чи недостатність грошових коштів, що належать Відповідачу і знаходяться на всіх його рахунках в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, а також встановити на яке майно (із відповідною вартістю) можливо накласти арешт у межах забезпечення позову, колегія суддів вважає, що відповідач не довів недоцільність та неспівмірність таких заходів забезпечення.

Таким чином, накладення арешту на грошові кошти та майно в межах спірної суми є співмірним та виправданим, що узгоджується із наведеними вище правовими висновками Верховного Суду. Водночас апеляційний господарський суд зазначеного не врахував і дійшов помилкового висновку щодо часткового скасування ухвали Господарського суду Закарпатської області від 04.06.2025 у справі № 907/312/25.

У свою чергу, доводи відзиву на касаційну скаргу не спростовують зазначених обставин, а аргументи відповідача змістовно повторюють мотиви суду апеляційної інстанції, які Верховний Суд, з обставин наведених вище, вважає помилковими.

3.6. Зважаючи на викладене, Верховний Суд вважає, що доводи касаційної скарги підтвердилися, а суд апеляційної інстанції не спростував обґрунтованих висновків суду першої інстанції, що призвело до скасування законної ухвали суду першої інстанції.

4. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

4.1. Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону (стаття 312 ГПК України).

4.2. Оскільки в касаційній скарзі скаржник просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції, то касаційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 300, пунктом 4 частини першої статті 308, статтею 312, 315 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ :

1. Касаційну скаргу Приватного підприємства «РТС-Сталь» задовольнити.

2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 29.07.2025 у справі № 907/312/25 скасувати.

3. Ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 04.06.2025 у справі № 907/312/25 залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді Г. М. Мачульський

О. В. Случ