РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.05.2025Справа № 910/2567/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., за участі секретаря судового засідання Рябокінь Є.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Л К О" вул. Екскаваторна, 35, м. Київ, 03062

до Товариства з обмеженою відповідальністю "М Оіл" просп. Науки, 1/2, м. Київ, 03039

про стягнення 15 694 456,07 грн.

Представники сторін:

від позивача: не з`явився.

від відповідача: Павлік І.П.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Л К О" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "М Оіл" про стягнення 15 694 456,07 грн., а саме 8 260 240,04 грн. основного боргу та 7 434 216,03 грн. пені.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами Договору оренди № 20-10 транспортних засобів від 20.10.2022 року в частині своєчасної сплати орендної плати, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у вказаній сумі, за наявності якої позивачем нарахована пеня.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.03.2025 року позовну заяву залишено без руху та встановлено прокурору строк для усунення недоліків позовної заяви.

Через систему "Електронний суд" 26.03.2025 року від позивача на виконання вимог ухвали суду від 17.03.2025 року надійшла заява б/н від 25.03.2025 року про усунення недоліків позовної заяви, розглянувши яку суд встановив, що недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху, позивачем усунено.

Дослідивши матеріали позовної заяви, враховуючи, що позовна заява відповідає вимогам, викладеним у ст.ст. 162, 164, 172 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.04.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/2567/25, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі ч.3 ст. 12 ГПК України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 15.05.2025 року.

У підготовче засідання 15.05.2025 року з`явився уповноважений представник відповідача, представник позивача - не з`явився.

Суд зазначає, що відповідно до частини 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку встановленому статті 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини 4 статті 120 цього Кодексу.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами" від 29.06.2023 року, який набрав чинності 21.07.2023 року та введений в дію 18.10.2023 року, внесено зміни до ряду статей ГПК України.

Так, відповідно до частини 6 статті 6 ГПК України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

Відповідно до частини 11 статті 242 ГПК України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи чи її окремої системи (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасник справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно пункту 2 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Позивач про дату, час і місце проведення судового засідання відповідно до норм ст. 6 ГПК України повідомлений належним чином в електронному кабінеті шляхом надсилання копії ухвали суду від 01.04.2025 про відкриття провадження у справі № 910/2567/25, факт отримання якої 03.04.2025 року підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про доставку електронного листа до електронного кабінету учасника справи.

Про поважні причини неявки в судове засідання 15.05.2025 року представника позивача суд не повідомлено.

Судом доведено до відома, що до початку судового засідання через систему «Електронний суд» 24.04.2025 року від уповноваженого представника відповідача надійшла заява б/н від 24.04.2025 року, з доказами її надсилання на адресу позивача, в якій відповідач на підставі ст.ст. 46, 191 ГПК України визнає позов повністю, повідомляє, що відповідачу відомі і зрозумілі наслідки визнання позову та не заперечує проти задоволення позовних вимог. Заява судом долучена до матеріалів справи.

Суд зазначає, що пунктом 1 частини 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України встановлено право відповідача визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

У відповідності до частин 3, 4 статті 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 191 цього Кодексу.

Згідно зі статті 191 Господарського процесуального кодексу України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

Відповідно до частини 4 статті 191 Господарського процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Розглянувши заяву відповідача б/н від 24.04.2025 року, яку підписано від імені ТОВ «М Оіл» директором товариства Міщенко Борисом Леонідовичем, повноваження якого підтверджуються витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, та враховуючи, що визнання позову є правом Товариства з обмеженою відповідальністю «М Оіл», передбаченим статтею 46 ГПК України, не суперечить законодавству та не порушує прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб, вищевказана заява відповідача про визнання позову, приймається судом до розгляду та подальший розгляд спору здійснюється з її урахуванням.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також будь-яких інших заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, від сторін станом на час проведення судового засідання 15.05.2025 року до суду не надходило.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Наразі, від позивача станом на час розгляду справи 15.05.2025 року до суду не надходило жодних заперечень щодо заяви відповідача про визнання позову та/або про намір вчинення відповідних дій та/або продовження відповідних процесуальних строків та заперечень щодо розгляду справи по суті.

З огляду на вищевикладене, оскільки позивач не скористався наданими йому процесуальними правами, зокрема, представник позивача не з`явився в підготовче засідання 15.05.2025 року, суд здійснював розгляд справи 15.05.2025 року виключно за наявними матеріалами за відсутності уповноваженого представника позивача.

Уповноважений представник відповідача в підготовчому судовому засіданні 15.05.2025 року визнав позовні вимоги в повному обсязі та підтримав заяву про визнання позову.

При цьому, оскільки відповідач визнав пред`явлений позов і таке визнання позову судом прийнято, суд, за згодою представника відповідача та за відсутності заперечень з боку позивача, враховуючи положення ч.ч. 3, 4 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України, вважав за можливе розглянути справу у даному підготовчому судовому засіданні та ухвалити рішення у справі.

Відповідно до статей 185, 191, 240 Господарського процесуального кодексу України в підготовчому судовому засіданні 15.05.2025 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши в судому засіданні 15.05.2025 року пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Суд зазначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Як встановлено судом за матеріалами справи, зазначено позивачем та відповідачем не заперечується, 20 жовтня 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Л К О» (позивач у справі, орендодавець за Договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "М Оіл" (відповідач у справі, орендар за Договором) укладено Договір оренди № 20-10 транспортних засобів (далі - Договір), за умовами п. 1.2 якого орендодавець передає в оренду орендареві за плату на умовах цього Договору майно (автомобілі, причепи, напівпричепи, інші транспортні засоби та майно).

Орендовані транспортні засоби - автомобілі та напівпричепи - цистерни використовуватимуться орендарем для перевезення вантажів по території України ат міжнародних перевезень (п.2.1 Договору).

Розділами 2-12 Договору сторони узгодили мету і термін оренди, строк дії договору, порядок передачі автомобілів в оренду, обов`язки сторін, порядок повернення автомобілів орендодавцю, дострокове розірвання договору, відповідальність сторін, форс - мажор, порядок розгляду спорів, інші умови тощо.

Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

За змістом ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Приписами ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України встановлено, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

Згідно п. 12.6 Договору останній набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін.

У відповідності до п.2.2 Договору термін оренди починається з моменту підписання даного Договору та закінчується 31 грудня 2027 року.

Якщо за 20 календарних днів до закінчення терміну оренди будь - яка зі сторін письмово не попередить іншу сторону про припинення терміну оренди, то він вважається автоматично пролонгованим на кожний наступний календарний рік на тих самих умовах (п.2.3 Договору).

Згідно п. 3.1 Договору останній набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє з 20 жовтня 2022 року до 31 грудня 2027 року.

Також сторонами було підписано Додаткові угоди № 1 від 24.10.2022 року та № 2 від 30.09.2023 року до Договору, якими внесені зміни до протоколу договірної ціни та п.п.2.2, 3.1 Договору.

Зокрема, згідно п. 2.2 Договору (в редакції Додаткової угоди № 2 від 30.09.2023 року) термін оренди починається з моменту підписання даного Договору та закінчується 30 вересня 2023 року.

Згідно п.3.1 Договору (в редакції Додаткової угоди № 2 від 30.09.2023 року) останній набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє з 20 жовтня 2022 року до 30 вересня 2023 року.

Вказаний Договір та Додаткові угоди до нього підписані представниками орендаря та орендодавця та засвідчені печатками сторін.

Судом встановлено, що укладений договір за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди) транспортного засобу, який підпадає під правове регулювання норм глави 58 Цивільного кодексу України та §5 глави 30 Господарського кодексу України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 283 Господарського кодексу України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). В силу частини 6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічне визначення договору оренди міститься і в статті 759 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 760 Цивільного кодексу України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом (частина 3 статті 760 Цивільного кодексу України).

Договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі (частина 1 статті 799 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 798 Цивільного кодексу України предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо.

За приписами статті 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк встановлений договором найму.

Пунктом 1.2 Договору передбачено, що передача майна (автомобілів, причепів, напівпричепів-цистерн тощо) в оренду здійснюється по мірі необхідності в цьому орендаря на підставі підписаного даного Договору та Акту прийому - передачі.

Орендовані автомобілі, напівпричепи - цистерни тощо передаються орендарю на підставі підписаного даного Договору та Актів прийому - передачі по мірі необхідності в цьому орендаря (п. 4.1 Договору).

Судом встановлено за матеріалами справи, що предметом оренди є автомобілі, напівпричепи та інші транспортні засоби, які перебувають у власності позивача та у відповідності до умов Договору орендодавець передав в оренду, а орендар прийняв згідно Акту приймання - передачі від 24.10.2022 року та від 21.10.2022 року до Договору оренди № 20-10 від 20.10.2022 року, а саме:

- Напівпричіп-цистерна WINTON VIN number НОМЕР_2, 2022 року випуску;

- Напівпричіп-цистерна WINTON VIN number НОМЕР_3, 2022 року випуску;

- Напівпричіп-цистерна WINTON VIN number НОМЕР_4, 2022 року випуску;

- Напівпричіп-цистерна WINTON VIN number НОМЕР_5, 2022 року випуску;

- Сідловий тягач FORD TRUCKS F-MAX EURO-5 (ADR) НОМЕР_6, 2022 року випуску;

- Сідловий тягач FORD TRUCKS F-MAX EURO-5 (ADR) НОМЕР_7, 2022 року випуску;

- Сідловий тягач FORD TRUCKS F-MAX EURO-5 (ADR) НОМЕР_8, 2022 року випуску;

- Сідловий тягач FORD TRUCKS F-MAX EURO-5 (ADR) НОМЕР_9, 2022 року випуску;

- Сідловий тягач FORD TRUCKS F-MAX EURO-5 (ADR) НОМЕР_10, 2022 року випуску;

- Напівпричіп-цистерна WINTON VIN number НОМЕР_11, 2022 року випуску;

- Напівпричіп-цистерна WINTON VIN number НОМЕР_12, 2022 року випуску;

- Напівпричіп-цистерна WINTON VIN number НОМЕР_13, 2022 року випуску;

- Напівпричіп-цистерна WINTON VIN number НОМЕР_14, 2022 року випуску;

- Напівпричіп-цистерна WINTON VIN number НОМЕР_15, 2022 року випуску;

- Автомобіль Mercedes-Benz Actros (бензовоз) НОМЕР_16, 2022 року випуску;

- Напівпричіп-цистерна WINTON VIN number НОМЕР_17, 2022 року випуску;

- Сідловий тягач FORD TRUCKS F-MAX EURO-5 (ADR) НОМЕР_18, 2022 року випуску;

- Сідловий тягач FORD TRUCKS F-MAX EURO-5 (ADR) НОМЕР_19, 2022 року випуску;

- Автомобіль Mercedes-Benz Actros (бензовоз) 1851LS НОМЕР_20, 2022 року випуску;

- Автомобіль Mercedes-Benz Actros (бензовоз) НОМЕР_21, 2022 року випуску.

Копії вказаних Актів приймання - передачі від 21.10.2022 року та 24.10.2022 року до Договору, підписаних без зауважень та скріплених печатками сторін, наявні в матеріалах справи.

Факт отримання транспортних засобів в оренду, їх характеристики та подальше користування сторонами не заперечувався.

За таких обставин суд доходить висновку, що орендодавцем було належним чином виконано свій обов`язок з передачі в оренду ТОВ «М Оіл» транспортних засобів в кількості 20 одиниць на підставі Договору та згідно Актів приймання - передачі, а відповідачем як орендарем прийнято вказане майно у строкове платне користування без будь - яких зауважень.

Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Статтею 762 Цивільного кодексу України та статтею 286 Господарського кодексу України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму; плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Частинами 1, 4 статті 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до пункту 7.1 Договору орендна плата за місяць оренди одного автомобіля, напівпричепу - цистерни зазначається в протоколі договірної ціни, що оформлюється Додатком до даного Договору.

Так, в матеріалах справи наявний погоджений та підписаний обом сторонами відповідно до п. 7.1 Договору Протокол договірної ціни від 21.10.2022 року, згідно якого сторони погодили орендну плату за користування майном, а саме: Автомобілем Mercedes-Benz Actros (бензовоз) НОМЕР_21, 2022 року випуску, державний номер НОМЕР_1 в розмірі 80 000,00 грн. на місяць.

При цьому згідно Протоколу договірної ціни від 21.10.2022 року (в редакції Додаткової угоди № 1 від 24.10.2022 року), відповідно до п.7.1 Договору орендна плата вказується в рахунках та актах виконаних робіт/податкових накладних. За вимогою будь - якої зі сторін чи додаткового погодження передбачено підписання додатків із зазначенням договірних цін. У всіх інших випадках підтвердженням згоди орендаря з цінами орендодавця є оплата виставленого рахунку та/або підписання актів виконаних робіт/видаткових накладних.

Орендар сплачує орендну плату шляхом перерахування коштів на поточний рахунок орендодавця не пізніше 10 числа наступного місяця (пункт 7.2 Договору).

Доказів узгодження сторонами інших строків та/або порядку сплати орендної плати за Договором, матеріали справи не містять.

Суд звертає увагу, що відповідно до Цивільного кодексу України договір найму (оренди) не є договором про надання послуг, тож як наслідок, за висновками суду, зважаючи на специфіку правовідносин, незмінність об`єкту оренди, періодичність оплати та розмір відповідних платежів, визначених виключно умовами Договору, відсутня необхідність щомісячного засвідчення актом наданих послуг.

Отже, чинне законодавство про оренду не вимагає щомісячного підтвердження факту користування майном актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), які притаманні здебільшого договорам підряду та/або договорам про надання послуг (ст.ст. 882, 901 Цивільного кодексу України), відтак, користуючись свободою договору, передбаченою приписами статті 627 Цивільного кодексу України, сторони у спірному правочині оренди узгодили положення щодо підтвердження факту користування об`єктами оренди шляхом складання та підписання видаткових накладних.

Як встановлено судом за матеріалами справи та відповідачем не заперечувалось, на виконання умов Договору у період листопад 2022 року - вересень 2023 року позивачем як орендарем складені та підписані видаткові накладні за Договором на загальну суму 12 776 596,80 грн., а саме: від 30.11.2022 року № ВН 278 на суму 21 840,00 грн., від 30.11.2022 року № ВН 281 на суму 75 150,00 грн., від 30.11.2022 року № ВН 282 на суму 8 010,00 грн., від 31.12.2022 року № ВН 279 на суму 92 129,05 грн., від 31.12.2022 року № ВН 280 на суму 84 580,62 грн., від 31.12.2022 року № ВН 283 на суму 65 322,58 грн., від 31.12.2022 року № ВН 307 на суму 215 000,00 грн., від 31.12.2022 року № ВН 308 на суму 43 000,00 грн., від 31.12.2022 року № ВН 309 на суму 152 000,00 грн., від 31.12.2022року № ВН 310 на суму 36 064,52 грн., від 31.01.2023 року № ВН 52 на суму 345 000,00 грн., від 31.01.2023року № ВН 53 на суму 82 000,00 грн., від 31.01.2023 року № ВН 54 на суму 240 000,00 грн., від 31.01.2023 року № ВН 55 на суму 147 000,00 грн., від 31.01.2023 року № ВН 56 на суму 197 000,00 грн., від 31.01.2023 року № ВН 57 на суму 186 000,00 грн., від 31.01.2023 року № ВН 58 на суму 134 500,00 грн., від 28.02.2023року № ВН 85 на суму 345 000,00 грн., від 28.02.2023 року № ВН 86 на суму 82 000,00 грн., від 28.02.2023 року № ВН 87 на суму 240 000,00 грн., від 28.022023 року № ВН 88 на суму 147 000,00 грн., від 28.02.2023 року № ВН 89 на суму 197 000,00 грн., від 28.02.2023 року № ВН 90 на суму 186 000,00 грн., від 28.02.2023 року № ВН 91 на суму 134 500,00 грн., від 31.03.2023 року № ВН 117 на суму 345 000,00 грн., від 31.03.2023 року № ВН 118 на суму 82 000,00 грн., від 31.03.2023 року № ВН 119 на суму 240 000,00 грн., від 31.03.2023 року № ВН 120 на суму 147 000,00 грн., від 31.03.2023 року № ВН 121 на суму 197 000,00 грн., від 31.03.2023 року № ВН 122 на суму 186 000,01 грн., 31.03.2023 року № ВН 123 на суму 34 500,00 грн., від 30.04.2023 року № ВН 150 на суму 345 000,00 грн., від 30.04.2023 року № ВН 151 на суму 82 000,00 грн., від 30.04.2023 року № ВН 152 на суму 240 000,00 грн., від 30.04.2023 року № ВН 153 на суму 147 000,00 грн., від 30.04.2023 року № ВН 154 на суму 197 000,00 грн., від 30.04.2023 року № ВН 155 на суму 186 000,00 грн., від 30.04.2023 року № ВН 156 на суму 134 500,00 грн., від 31.05.2023 року № ВН 161 на суму 345 000,00 грн., від 31.05.2023 року № ВН 162 на суму 82 000,00 грн., від 31.05.2023 року № ВН 163 на суму 240 000,00 грн., від 31.05.2023 року № ВН 164 на суму 147 000,00 грн., від 31.05.2023 року № ВН 165 на суму 197 000,00 грн., від 31.05.2023 року № ВН 166 на суму 186 000,00 грн., від 31.05.2023 року № ВН 167 на суму 134 500,00 грн., від 30.06.2023 року № ВН 179 на суму 345 000,00 грн., від 30.06.2023 року № ВН 180 на суму 82 000,00 грн., від 30.06.2023 року № ВН 181 на суму 240 000,00 грн., від 30.06.2023 року № ВН 182 на суму 147 000,00 грн., від 30.06.2023 року № ВН 183 на суму 197 000,00 грн., від 30.06.2023 року № ВН 184 на суму 186 000,00 грн., від 30.06.2023 року № ВН 185 на суму 134 500,00 грн., від 31.07.2023 року № ВН 200 на суму 345 000,00 грн., від 31.07.2023 року № ВН 201 на суму 82 000,00 грн., від 31.07.2023 року № ВН 202 на суму 240 000,00 грн., від 31.07.2023 року № ВН 203 на суму 147 000,00 грн., від 31.07.2023 року № ВН 204 на суму 186 000,01 грн., від 31.07.2023 року № ВН 205 на суму 197 000,00 грн., від 31.07.2023 року № ВН 206 на суму 134 500,00 грн., від 31.08.2023 року № ВН 226 на суму 345 000,00 грн., від 31.08.2023 року № ВН 227 на суму 82 000,00 грн., від 31.08.2023 року № ВН 228 на суму 240 000,00 грн., від 31.08.2023 року № ВН 229 на суму 147 000,00 грн., від 31.08.2023 року № ВН 230 на суму 186 000,01 грн., від 31.08.2023 року № ВН 231 на суму 197 000,00 грн., від 31.08.2023 року № ВН 232 на суму 134 500,00 грн., від 30.09.2023 року № ВН 236 на суму 345 000,00 грн., від 30.09.2023 року № ВН 237 на суму 82 000,00 грн., від 30.09.2023 року № ВН 238 на суму 240 000,00 грн., від 30.09.2023 року № ВН 239 на суму 147 000,00 грн., від 30.09.2023 року № ВН 240 на суму 186 000,00 грн., від 30.09.2023 року № ВН 241 на суму 197 000,00 грн., від 30.09.2023 року № ВН 242 на суму 134 500,00 грн., копії яких наявні в матеріалах справи.

Наразі, як встановлено судом, вказані видаткові накладні підписані без зауважень повноважними представниками орендодавця та орендаря, і скріплені печатками сторін. При цьому, доказів пред`явлення відповідачем заперечень щодо якості та обсягів наданих послуг з оренди транспортних засобів та відмови відповідача від приймання останніх та підписання видаткових накладних, а також будь-які заперечення щодо повного та належного виконання позивачем зобов`язань з надання транспортних засобів в оренду з боку орендаря відсутні.

Окрім цього, докази опротестування відповідачем видаткових накладних на момент реалізації сторонами орендних правовідносин та під час розгляду спору судом в матеріалах справи відсутні.

За таких обставин суд доходить висновку, що позивачем виконано прийняті на себе зобов`язання щодо надання транспортних засобів в оренду у відповідності до умов Договору та в обсягах, зазначених в видаткових накладних, а відповідачем як орендарем, свою чергу, прийнято надані послуги оренди у вказаних обсягах без будь - яких зауважень.

Таким чином, підписання орендарем (відповідачем) видаткових накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і які відповідають вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за надані позивачем послуги з оренди транспортних засобів.

За умовами пункту 5.1.4 Договору орендар зобов`язується вчасно й у повному обсязі сплачувати орендну плату.

При цьому, як зазначено позивачем позовній заяві та не заперечувалось відповідачем, останній на виконання умов Договору станом на 30.09.2023 року здійснив лише частково оплату орендної плати в сумі 2 706 356,76 грн., внаслідок чого розмір заборгованості склав 10 070 240,04 грн.

Відповідно до частини 1 статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 3 статті 291 Господарського кодексу України договір оренди може бути розірваний за згодою сторін.

За умовами п. 8.1 Договору останній підлягає достроковому розірванню за вимогою орендодавця в випадку, зокрема, якщо орендар більше ніж на три місяці затримує виплат орендної плати (п.п.8.1.3).

Даний Договір може бути достроково розірваний також за обопільною згодою сторін (п.8.2 Договору).

Будь - яка зміна і доповнення до цього Договору дійсні лише в тому випадку, якщо вони зроблені в письмовій формі і підписані уповноваженими на те особами обох сторін (п. 12.2 Договору).

Судом за матеріалами справи встановлено, що 30.09.2023 року між сторонами у справі було укладено Додаткову угоду № 2 про розірвання Договору оренди № 20-10 від 20.10.2022 року, відповідно до пункту 2 якої сторони зазначили, що Договір вважається розірваним за згодою сторін 30 вересня 2023 року.

У пункті 3 Додаткової угоди № 2 від 30.09.2023 року до Договору сторони зафіксували, що у зв`язку з неналежним виконання орендарем своїх зобов`язань, пов`язаних із своєчасною оплатою станом на 30.09.2023 року розмір загальної заборгованості по договору оренди № 20-10 від 20.10.2022 року становить 10 070 240,04 грн. Зазначену заборгованість орендар зобов`язаний сплатити орендодавцю не пізніше 31.05.2024 року.

Згідно п.4 Додаткової угоди № 2 від 30.09.2023 року до Договору у випадку несплати орендарем заборгованості у терміни та розмірі, які передбачені п. 3 даної Додаткової угоди, орендодавець має право нарахувати пеню у розмірі, який передбачений п. 9.2 Договору: « 9.2 У раях прострочення виплати орендної плати орендар сплачує орендодавцю пеню в розмірі 0,5% від суми несвоєчасно сплаченої орендної плати за кожен день прострочення».

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України розірвання договору є підставою для припинення зобов`язання.

Згідно з частиною 2 статті 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Згідно з частиною 4 статті 291 Господарського кодексу України правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

Відповідно до приписів статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Як погоджено сторонами в п. 6.1 Договору, автомобілі, напівпричепи - цистерни повинні бути повернуті орендодавцю протягом 5 (п`яти) днів з моменту закінчення терміну дії оренди в повній комплектації та тому технічному стані, в якому він був отриманий, з урахуванням нормального зносу, що виник у період експлуатації.

Так, у зв`язку з розірванням Договору Додатковою угодою № 2 від 30.09.2023 року сторонами складено Акт приймання-передачі від 30.09.2023 року до Договору, відповідно до якого орендодавець прийняв, а орендар повернув із строкового платного користування майно в кількості 20 одиниць, а саме:

- Напівпричіп-цистерна WINTON VIN number НОМЕР_2, 2022 року випуску;

- Напівпричіп-цистерна WINTON VIN number НОМЕР_3, 2022 року випуску;

- Напівпричіп-цистерна WINTON VIN number НОМЕР_4, 2022 року випуску;

- Напівпричіп-цистерна WINTON VIN number НОМЕР_5, 2022 року випуску;

- Сідловий тягач FORD TRUCKS F-MAX EURO-5 (ADR) НОМЕР_6, 2022 року випуску;

- Сідловий тягач FORD TRUCKS F-MAX EURO-5 (ADR) НОМЕР_7, 2022 року випуску;

- Сідловий тягач FORD TRUCKS F-MAX EURO-5 (ADR) НОМЕР_8, 2022 року випуску;

- Сідловий тягач FORD TRUCKS F-MAX EURO-5 (ADR) НОМЕР_9, 2022 року випуску;

- Сідловий тягач FORD TRUCKS F-MAX EURO-5 (ADR) НОМЕР_10, 2022 року випуску;

- Напівпричіп-цистерна WINTON VIN number НОМЕР_11, 2022 року випуску;

- Напівпричіп-цистерна WINTON VIN number НОМЕР_12, 2022 року випуску;

- Напівпричіп-цистерна WINTON VIN number НОМЕР_13, 2022 року випуску;

- Напівпричіп-цистерна WINTON VIN number НОМЕР_14, 2022 року випуску;

- Напівпричіп-цистерна WINTON VIN number НОМЕР_15, 2022 року випуску;

- Автомобіль Mercedes-Benz Actros (бензовоз) НОМЕР_16, 2022 року випуску;

- Напівпричіп-цистерна WINTON VIN number НОМЕР_17, 2022 року випуску;

- Сідловий тягач FORD TRUCKS F-MAX EURO-5 (ADR) НОМЕР_18, 2022 року випуску;

- Сідловий тягач FORD TRUCKS F-MAX EURO-5 (ADR) НОМЕР_19, 2022 року випуску;

- Автомобіль Mercedes-Benz Actros (бензовоз) 1851LS НОМЕР_20, 2022 року випуску;

- Автомобіль Mercedes-Benz Actros (бензовоз) НОМЕР_21, 2022 року випуску.

Як зазначено в Акті, сторони погоджуються, що майно повертається з оренди в належному стані, придатному для його використання за цільовим призначенням.

Вказаний Акт приймання-передачі підписаний повноважними представниками орендаря та орендодавця та скріплений печатками сторін.

Суд зазначає, що законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря щодо сплати орендної плати та інших платежів з фактом повернення об`єкта договору оренди, тобто з моментом підписання акта приймання-передачі.

Відтак, зважаючи на встановлені судом обставини розірвання спірного Договору за згодою сторін шляхом підписання Додаткової угоди № 2 від 30.09.2023 року, а також фактичного повернення орендованих транспортних засобів орендарем, які підтверджуються наведеним вище Актом приймання-передачі від 30.09.2023 року до Договору, зобов`язання відповідача як орендаря сплачувати орендну плату за користування транспортними засобами, за висновками суду, припиняються з 01.10.2023 року.

Окрім цього, як свідчать матеріали справи, після укладення Додаткової угоди № 2 від 30.09.2023 року про розірвання Договору відповідачем було здійснено часткове погашення заборгованості з орендної плати в сумі 1 810 000,00 грн., що підтверджується копіями відповідної виписки банку за 27.11.2023 року на суму 1 700 000,00 грн., а також платіжних інструкцій № 870 від 02.11.2023 року на суму 40 000,00 грн. та № 843 від 12.10.2023 року на суму 70 000,00 грн., у зв`язку з чим залишок заборгованості відповідача з орендної плати складає 8 260 240,04 грн.

Зобов`язанням, згідно зі статті 509 Цивільного кодексу України є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до положень частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 251 Цивільного кодексу України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

За приписами статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, як зазначено позивачем в позовній заяві, встановлено судом та відповідачем не заперечувалось, відповідач свої зобов`язання щодо здійснення орендних платежів за оренду транспортних засобів на загальну суму 8 260 240,04 грн. у встановлений строк всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору та Додаткової угоди № 2 не виконав, в результаті чого у нього утворилась прострочена заборгованість перед позивачем (орендодавцем) за наведеним Договором у зазначеному вище розмірі, які останній просив стягнути в поданій суду позовній заяві.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу за Договором або письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів.

Суд звертає увагу, що відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсним Договору оренди № 20-10 транспортних засобів від 20.10.2022 року та Додаткових угод до нього та/або їх окремих положень суду також не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору оренди на час його підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

В свою чергу, судом враховано обставини визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті у поданій суду через систему «Електронний суд» 24.04.2025 року заяві б/н від 24.04.2025 року, а також наявний в матеріалах справи підписаний обома сторонами Акт звірки взаємних розрахунків за період 01.11.2022 -18.11.2024 року за Договором, згідно якого станом на 18.11.2024 року заборгованість ТОВ «М Оіл» становить 8 260 240,04 грн.

Господарський суд наголошує, що відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим, а лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій.

Проте, підписання акту звірки, в якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу, позаяк акт звірки фактично є дією у розумінні статті 264 Цивільного кодексу України, яка свідчить про визнання орендарем боргу.

Отже, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема, в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо, за умови, що інформація, відображена в акті, підтверджена первинними документами, а сам акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.04.2018 у справі № 905/1198/17; від 24.10.2018 у справі № 905/3062/17, від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18 та від 04.12.2019 у справі № 916/1727/17.

Таким чином суд зазначає, що акт звірки взаєморозрахунків за умови відсутності заперечень щодо повноважень осіб, якими він підписаний, з урахуванням конкретних обставин даної справи розцінюється як додаткова обставина, що підтверджує розмір заборгованості ТОВ «М Оіл» за Договором у загальній сумі 8 260 240,04 грн.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань за Договором у встановлений строк, розмір основної заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів повної оплати орендних платежів відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, а також враховуючи визнання позову відповідачем, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 8 260 240,04 грн. боргу за вказаним Договором підлягають задоволенню.

Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції.

Так, виходячи з положень частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно частини 1 статті 546 та статті 547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 статті 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Так, за умовами п 4. Додаткової угоди №2 від 30.09.2023 року до Договору у випадку несплати орендарем заборгованості у терміни та розмірі, які передбачені п. 3 Даної Додаткової угоди, орендодавець має право нарахувати пеню у розмірі, який передбачений п. 9.2 Договору оренди № 20-10 від 20.10.2022 року: « 9.2. У разі прострочення виплати орендної плати Орендар сплачує Орендодавцю пеню в розмірі 0,5 % від суми несвоєчасно сплаченої орендної плати за кожен день прострочення».

Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань зі своєчасної сплати орендної плати за Договором, позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення на підставі п. 9.2 Договору та п. 4 Додаткової угоди № 2 від 30.09.2023 року пеню в розмірі 7 434 216,03 грн. за період 01.06.2024 року - 07.11.2024 року, які останній просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку.

З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Тобто, визначаючи розмір заборгованості за Договором, зокрема, в частині штрафних санкцій (пені), суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості та нарахувань), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

В свою чергу, відповідачем не надано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку, позаяк відповідачем визнано позовні вимоги в заяві б/н від 24.04.2025 року.

У відповідності до частини 1 статті 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

При цьому перебіг часу, за який нараховуються штрафні санкції, проценти річних та інфляційні втрати, починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

За приписами статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Також суд зазначає, що згідно з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 жовтня 2024 року у справі № 911/952/22 (провадження № 12-79гс23) зазначила, що на практиці необхідно розмежовувати механізм (формулу) обчислення пені, який характеризує таку її ознаку, як нарахування за кожен день прострочення (поденне нарахування), та строк нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені), який регулює ч. 6 ст. 232 ГК України. Формулювання, яке містить ч. 3 ст. 549 ЦК України та кореспондуючі їй норми інших нормативних актів, у тому числі умови договору (у разі відображення, зазначення сторонами подібного в договорі), лише вирізняють (ідентифікують) пеню серед неустойки (інших штрафних санкцій) та визначають механізм (формулу) її обчислення, однак жодним чином не стосуються питання щодо граничного строку, за який може бути нарахована пеня.

Якщо умовами укладеного договору сторони передбачили більш тривалий, ніж визначений ч. 6 ст. 232 ГК України, строк нарахування штрафних санкцій (зазначили про їх нарахування до дня фактичного виконання, протягом усього періоду існування заборгованості тощо), то їх нарахування не припиняється за період прострочення зобов`язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, а застосуванню підлягає саме строк, установлений договором.

У разі відсутності подібних умов у договорі (використання / зазначення в договорі лише формулювання про нарахування пені «за кожен день прострочення») нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені) припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України.

Таким чином, оскільки, як встановлено судом, умови спірного Договору не містять будь-яких додаткових застережень (зокрема, «до повного виконання зобов`язання», «до повної сплати заборгованості», «до повного погашення боргу» тощо), які свідчили б про визначення в ньому іншого строку нарахування штрафних санкцій, ніж визначеного ч. 6 ст. 232 ГК України, тому пеня за прострочення виконання відповідачем як платником зобов`язань за Договором в частині сплати орендної плата має нараховуватися за період шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконане.

Додатково суд зазначає, що відповідно до частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України розмір штрафних санкцій встановлюється законом. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Законодавець пов`язує можливість застосування штрафних санкцій за порушення строків виконання зобов`язань саме з умовами їх встановлення у договорі за відсутності законодавчого врегулювання розміру таких санкцій.

Водночас, частиною 6 статті 231 ГК України передбачено можливість встановлення санкції за порушення грошових зобов`язань у відсотках до облікової ставки НБУ як одиниці вимірювання такої санкції. Однак саме зобов`язання зі сплати пені має визначатися згідно з укладеним сторонами договором, інакше буде порушуватися принцип свободи договору, оскільки сторони мають право і не встановлювати жодних санкцій за порушення строків розрахунку.

Суд звертає увагу, що право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов`язань визначено частиною другою статті 546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За таких обставин суд вважає, що суб`єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, зокрема, неустойки (пені) у визначеному розмірі, а саме передбаченому пунктом 9.2 Договору та п. 4 Додаткової угоди № 2.

Окрім того, за приписом статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та частини 2 статті 343 Господарського кодексу України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Отже зважаючи на визначений в п. 9.2 Договору порядок нарахування пені за кожен день прострочення, суд вважає на необхідне застосувати обмеження граничного розміру нарахування пені подвійною обліковою ставкою НБУ, передбачені ч. 2 ст. 343 ГК України та Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

За результатами здійсненої за допомогою інформаційно-правової системи «ЛІГА: Закон» перевірки нарахування позивачем заявленої до стягнення пені за прострочення оплати орендних платежів судом встановлено, що розмір пені, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства, в межах визначеного позивачем періоду прострочення та з урахуванням обмежень, передбачених ч. 2 ст. 343 ГК України та Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», становить 1 059 161,37 грн. пені, а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені підлягають частковому задоволенню в сумі, визначеній судом, а саме 1 059 161,037 грн. пені.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до приписів ч.ч.1, 2, 5 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухвалюватись у відповідності до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом та з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ч. 5 ст. 29, ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "М Оіл" (просп. Науки, 1/2, м. Київ, 03039, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Л К О" (вул. Екскаваторна, 35, м. Київ, 03062, ) 8 260 240,04 грн. боргу, 1 059 161,37 грн. пені та витрати по сплаті судового збору в розмірі 139 791,02 грн.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно частини 2 статті 256 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 10 жовтня 2025 року.

Суддя А.М. Селівон