РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

30.09.2025Справа № 910/1243/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Яніцького В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи №910/1243/25

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Акула Трейд»

до Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд»

про стягнення коштів

Представники учасників справи:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Акула Трейд» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» (далі - відповідач) про стягнення коштів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач отримав право вимоги до відповідача за неналежне виконання останнім договору поставки №723/з від 27.10.2020 в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлений товар, у зв`язку з чим позивачем заявлено до стягнення основний борг у розмірі 1265292,13 грн, 3% річних у розмірі 108632,70 грн та інфляційні втрати у розмірі 521138,92 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.02.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/1243/25, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, встановлено сторонам строки на подачу заяв по суті спору та призначено підготовче засідання у справі на 18.03.2025.

10.03.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» надійшов відзив на позовну заяву, в якій відповідач проти позову заперечив та вказав, що позивачем не доведено заявлену до стягнення суму боргу і не надано доказів її виникнення, так як заявляючи про те, що спір у даній справі стосується виключно належного виконання умов договору поставки №723/з від 27.10.2020, позивач заявляє сумарний борг з урахуванням договору поставки №923/з від 27.10.2021, який не є спірним у даній справі. Також відповідач вказав на те, що до матеріалів справи не додано будь-яких доказів несплати ПАТ «ХК «Київміськбуд» коштів позивачу за поставлений товар та зауважив на пропуску позивачем строку звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановленого статтею 256 Цивільного кодексу України. Разом з тим, відповідач з посиланням на лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 наголосив на обставинах настання форс-мажорних обставин, у зв`язку з чим невиконання чи/або прострочення виконання зобов`язань ПАТ «ХК «Київміськбуд» за спірним договором сталося чи могло статися з незалежних від нього обставин. Крім того, відповідач просив суд з урахування правової позиції Верховного Суду висвітленої в постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18, у разі визнання обґрунтованими вимоги позивача про стягнення компенсаційних втрат в порядку статті 625 Цивільного кодексу України зменшити їх розмір.

18.03.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Акула Трейд» надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач просить суд здійснювати розгляд справи за вимогою про стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 634272,25 грн, 3% річних у розмірі 56006,81 грн та інфляційних втрат у розмірі 279741,60 грн і належною ціну позову вважати 970020,66 грн.

Також, 18.03.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Акула Трейд» надійшла відповідь на відзив, в якій позивач проти доводів відповідача, викладених у відзиві, заперечив та вказав, що мотивувальна частина позову стосується належного виконання спірного договору поставки №723/з від 27.10.2020, у зв`язку з чим, позивачем було реалізовано право в порядку статті 46 ГПК України на зменшення розміру позовних вимог та приведення останніх до правовідносин, що виникли внаслідок спірного у даній справі договору поставки. Позивач наголосив, що надав вичерпний перелік документів, що підтверджує наявність заборгованості у відповідача, в той час як відповідач, стверджуючи про відсутність боргу, не надав жодного доказу. Також позивач зауважив, що в силу перехідних і прикінцевих положень Цивільного кодексу України строк позовної давності визначений статтею 256 цього Кодексу був продовжений на дію карантину, а в подальшому зупинений на час дії воєнного стану, відтак, позов є таким, що заявлений у визначений законом строк та наголосив, що посилання відповідача на лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 не є самостійним і безумовним підтвердженням настання форс-мажорних обставин, а інших доказів в розумінні статтей 76, 77 ГПК України, які б підтверджували існування форс-мажорних обставин в контексті належного виконання умов спірного договору поставки, відповідач до матеріалів справи не долучив. Крім того, позивач зазначив, що вимоги відповідача про зменшення розміру компенсаційних втрат нарахованих та заявлених до стягнення в порядку статті 625 Цивільного кодексу України є безпідставними, оскільки останні за своєю суттю і змістом є акцесорним зобов`язанням, а не штрафною санкцією, а відтак і не можуть бути зменшенні судом.

У судовому засіданні 18.03.2025 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про прийняття до розгляду заяви про зменшення розміру позовних вимог, у зв`язку з чим новою ціною позову є 970020,66 грн, встановлення відповідачу строку на подачу пояснень з урахуванням прийнятої судом заяви про зменшення розміру позовних вимог та відкладення підготовчого засідання у справі на 01.05.2025.

Згідно приписів пункту 2 частини 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Частиною 5 статті 46 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній на момент подання означених заяв) передбачено, що у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої, частиною третьою або четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає в ухвалі.

Судом встановлено, що заявником дотримано вимоги частини 5 статті 46 Господарського процесуального кодексу України, а тому заява про зменшення розміру позовних вимог підлягає прийняттю судом до розгляду.

У судовому засіданні 01.05.2025, виходячи з того, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи для розгляду по суті.

Під час розгляду справи по суті, у відповідності до приписів статті 216 Господарського процесуального кодексу України, оголошувались перерви, зокрема, до 30.09.2025.

У судове засідання 30.09.2025 представники сторін не з`явились, хоча про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

За таких обставин, враховуючи, що представники сторін були належним чином повідомлені про розгляд даної справи і не повідомили суду про причини неявки, суд на місці постановив розгляд справи по суті проводити за їх відсутності.

Відповідно до частини 3 статі 222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового розгляду за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

У судовому засіданні 30.09.2025 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.10.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Санпол» (у подальшому змінено найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «Санстор») (далі - постачальник) та Приватним акціонерним товариством «Холдингова компанія «Київміськбуд» (далі - замовник) було укладено договір поставки №723/з (далі - договір), предметом якого за умовами пункту 1.1 є те, що постачальник в порядку і на умовах, передбачених даним договором, протягом 2020-2021 років, зобов`язується поставити та передати у власність замовника ізоляційні та полімерні матеріали для об`єктів замовника, далі за текстом - товар, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити його вартість, відповідно до умов даного договору.

Відповідно до пункту 1.2 договору кількість товару, його характеристики, обумовлюються у заявках замовника.

Згідно пункту 3.1 договору загальна ціна цього договору становить 6000000,00 (шість мільйонів гривень 00 коп.), у тому числі ПДВ (20%) - 1000000,00 гривень.

Ціна за одиницю товару обумовлена у специфікації на поставку товару (додаток №1 до даного договору) та відображається у видаткових накладних постачальника (пункт 3.2 договору).

Пунктом 4.1 договору встановлено, що замовник здійснює оплату товару шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті України на поточний рахунок постачальника у строк не пізніше 20 (двадцяти) банківських днів після дати поставки партії товару постачальником на умовах, передбачених в п.5.4 даного договору.

За умовами пунктів 5.1 та 5.2 договору поставка товару здійснюється постачальником протягом не більше 5 календарних днів з дати отримання заявки замовника. Постачання товару відбувається автотранспортом постачальника, за його рахунок, на підставі заявок замовника.

Відповідно до пункту 5.4 договору датою поставки товару вважається день, в який товар фактично переданий від постачальника до замовника на місце поставки, визначене замовником у заявці, в належній якості, кількості та з необхідним пакетом документів, до якого входять: товарно-транспортна накладна; сертифікат (паспорт) якості виробника; видаткова накладна; гарантійні документи та документи, що гарантують якість та відповідність поставленого.

Замовник зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі, відповідно до розділу 4 цього договору, здійснювати оплату вартості товару; приймати поставлений товар, згідно з умовами цього договору (пункту 6.1 договору).

Згідно пункту 6.3 договору постачальник зобов`язаний, зокрема, забезпечити поставку товару у строки, встановлені цим договором та заявок замовника.

Пунктом 6.4 договору встановлено, що постачальник має право, зокрема, своєчасно та в повному обсязі отримувати оплату за товар, обумовлену у розділі 3 даного договору.

За умовами пункту 7.1 договору сторони несуть відповідальність за виконання передбачених цим договором зобов`язань. Винна у невиконанні зобов`язань сторона, зобов`язана компенсувати спричинені збитки іншій стороні, відповідно до умов цього договору.

Відповідно до пункту 11.6 договору невід`ємним додатком до цього договору є: Додаток №1 - специфікація на поставку товару.

Цей договір набирає чинності з дати його укладання обома сторонами і діє до 31.12.2021 року, але у будь-якому випадку, до повного виконання сторонами взятих на себе за цим договором зобов`язань (пункт 11.1 договору).

24.02.2021 року та 18.05.2021 сторонами підписано додаткову угоду №1 та відповідно додаткову угоду №2 до договору поставки №723/з від 27.10.2020, у яких у зв`язку із зміною номенклатури товару, специфікацію викладено у новій редакції.

У підписаній сторонами специфікації, останніми було погоджено перелік товару - 793 одиниці, їх найменування та номенклатуру (найменування ресурсу), одиницю вимірювання - штуки / погонний метр та ціну без ПДВ.

09.09.2021 року сторонами підписано додаткову угоду №3 до договору поставки №723/з від 27.10.2020 (далі - додаткова угода №3), за умовами пункту 1 якої, у зв`язку із збільшенням кількості об`єктів будівництва та зміною ціни договору, сторони домовились викласти пункт 3.1 договору в наступній редакції: «Загальна ціна цього договору становить 9000000,00 (дев`ять мільйонів гривень 00 коп.), у тому числі ПДВ (20%) - 1500000,00 гривень».

Як вбачається з матеріалів справи і не заперечується відповідачем, ТОВ «Санпол» (нова назва Товариство з обмеженою відповідальністю «Санстор») поставило ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» обумовлений договором поставки №723/з від 27.10.2020 року товар на загальну суму 660331,44 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями видаткових накладних та товарно-транспортних накладних, що підписані уповноваженими представниками сторін без будь-яких зауважень та заперечень і скріплені печатками.

Позаяк, відповідач, в порушення взятих на себе зобов`язань, оплату отриманого товару здійснив частково, у зв`язку з чим виник борг в сумі 634272,25 грн.

19.03.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Санстор» (попереднє найменування ТОВ «Санпол»), як первісним кредитором, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Акула Трейд», як новим кредитором, на підставі статей 512-519 Цивільного кодексу України укладено договір про відступлення права вимоги (далі - договір відступлення), за умовами пункту 1.1 якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває права вимоги, що належать первісному кредитору до Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд», (далі - боржник) згідно договору поставки №723/з від 27.10.2020 року та договору поставки №923/з від 27.10.2021 року укладені між первісним кредитором і боржником, (надалі - «договір») на загальну суму 1265292,13 (один мільйон двісті шістдесят п`ять тисяч двісті дев?яносто дві гривні 13 копійок) грн за видатковими накладними, зокрема: №5875 від 25.11.2021 на суму 9517,81 грн; №5877 від 25.11.2021 на суму 13410,00 грн; №5878 від 25.11.2021 на суму 1809,00 грн; №5871 від 25.11.2021 на суму 1378,92 грн; №5936 від 29.11.2021 на суму 2760,00 грн; №5934 від 29.11.2021 на суму 35577,00 грн; №5937 від 29.11.2021 на суму 2760,00 грн; №5970 від 30.11.2021 на суму 7840,80 грн; №6039 від 03.12.2021 на суму 94932,00 грн; №6044 від 03.12.2021 на суму 34371,00 грн; №6058 від 06.12.2021 на суму 30150,00 грн; №6061 від 06.12.2021 на суму 4221,00 грн; №6062 від 06.12.2021 на суму 91800,00 грн; №6090 від 07.12.2021 на суму 3318,00 грн; №6091 від 07.12.2021 на суму 6636,00 грн; №6113 від 08.12.2021 на суму 98064,00 грн; №6115 від 08.12.2021 на суму 35577,00 грн; №6153 від 10.12.2021 на суму 12060,00 грн; №6152 від 10.12.2021 на суму 5049,00 грн; №6151 від 10.12.2021 на суму 1125,00 грн; №6182 від 13.12.2021 на суму 4698,00 грн; №6170 від 13.12.2021 на суму 4845,00 грн; №6171 від 13.12.2021 на суму 4845,00 грн; №6174 від 13.12.2021 на суму 7788,00 грн; №6175 від 13.12.2021 на суму 19656,00 грн; №6191 від 14.12.2021 на суму 1980,00 грн; №6205 від 15.12.2021 на суму 2856,00 грн; №6206 від 15.12.2021 на суму 3036,00 грн; №6207 від 15.12.2021 на суму 33082,92 грн; №6244 від 17.12.2021 на суму 7666,62 грн; №6243 від 17.12.2021 на суму 9313,62 грн; №6282 від 21.12.2021 на суму 15678,48 грн; №6303 від 22.12.2021 на суму 7884,00 грн та №6340 від 28.12.2021 на суму 18586,08 грн.

Відповідно до пункту 1.2 договору відступлення первісний кредитор відступає новому кредитору право вимоги до боржника, що виникають з зобов`язань, вказаних в п. 1.1 на визначену в п. 1.1 суму.

За цим договором новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника сплати грошового зобов`язання в розмірі встановленому п. 1.1. цього договору згідно розміру заборгованості боржника, а боржник зобов`язується сплатити суму визначену у п. 1.1. договору новому кредитору (пункт 1.3 договору відступлення).

Згідно пункту 1.4 договору відступлення до нового кредитора переходить також право на стягнення штрафних санкцій та інших компенсаційних платежів право на нарахування та стягнення яких передбачено законодавством за порушення строку сплати грошових зобов`язань боржником.

Пунктом 1.5 договору відступлення встановлено, що одночасно з переходом права вимоги до нового кредитора переходять також права пов`язані з фактом переходу права вимоги, включаючи право нового кредитора бути позивачем в судах по стягненню грошових зобов`язань з боржника, вказаних в п. 1.1.

За умовами пункту 2.1 договору відступлення право вимоги, що відступається за цим договором, визначається розміром грошових зобов`язань боржника, що становлять заборгованість боржника перед первісним кредитором по вказаним в п. 1.1. правовим підставам виникнення грошових зобов`язань.

Первісний кредитор не відповідає перед новим кредитором за невиконання боржником його обов`язку, визначеного в п. 1.1 (пункт 3.1 договору відступлення).

Відповідно до пунктів 4.1, 4.2 договору відступлення первісний кредитор зобов`язаний передати новому кредитору документи, що підтверджують права вимоги до боржника. Боржник оплачує свій борг новому кредитору на банківські реквізити, що додатково ним повідомляються.

Даний договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє до моменту виконання сторонами всіх своїх зобов`язань (пункт 6.1 договору відступлення).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно частини 1 статті 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 Цивільного кодексу України).

При цьому, стаття 516 Цивільного кодексу України передбачає, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Отже, починаючи з 19.03.2024 року кредитором у договірному зобов`язанні за договором поставки №723/з від 27.10.2020 та за спірними видатковими накладними є Товариство з обмеженою відповідальністю «Акула Трейд».

21.03.2024 року ТОВ «Акула Трейд», як новий кредитор, звернулося до ПАТ «ХК «Київміськбуд» з претензією №20/03-1 від 20.03.2024, в якій повідомило останнього про зміну кредитора у зобов`язаннях, що виникли на підставі договорів поставки та вимагав у боржника сплатити наявну загальну заборгованість в сумі 1265292,13 грн по договорам поставки №923/з від 27.10.2021 та №723/з від 27.10.2020.

Однак, відповідач відповіді на претензію не надав, заборгованість не сплатив, що і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Стаття 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання, в силу вимог статей 526, 525 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, а відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 вищевказаної статті унормовано, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Так, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ст. 692 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до пункту 4.1 договору замовник здійснює оплату товару шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті України на поточний рахунок постачальника у строк не пізніше 20 (двадцяти) банківських днів після дати поставки партії товару постачальником на умовах, передбачених в п.5.4. даного договору.

Втім, як встановлено судом, відповідач своїх зобов`язань за договором в частині оплати отриманого товару у встановлений договором строк в повному обсязі не здійснив.

Тоді як, частина 2 ст. 193 Господарського кодексу України (чинний на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт поставки обумовленого сторонами товару та факт порушення відповідачем своїх зобов`язань в частині повної оплати отриманого товару, підтверджений матеріалами справи та не спростований відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині стягнення основної заборгованості у розмірі 634272,25 грн.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі №915/880/18, від 26.09.2019 у справі №912/48/19, від 18.09.2019 у справі №908/1379/17.

Інфляційні втрати (індекс споживчих цін) - це показник, який характеризує зміни загального рівня цін на товари і послуги, які купує населення для невиробничого споживання (постанова Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №341/915/16-ц).

Визначене частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України право стягнення інфляційних втрат і 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2024 у справі №910/3243/23 та від 05.10.2023 у справі №904/4334/22.

Позивачем на підставі вищенаведених приписів чинного законодавства, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, нараховано та заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 56006,81 грн та інфляційних втрат у розмірі 279741,60 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, у визначений позивачем період, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки позивачем не вірно визначено початок періоду прострочення, так як відповідно до статей 253, 255 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок і зобов`язання може бути виконане до закінчення останнього дня строку, відтак, враховуючи, наведені приписи чинного законодавства та положення пункту 4.1 договору поставки, період прострочення по видатковим накладним від 25.11.2021 починається з 24.12.2021, по видатковим накладним від 29.11.2021 починається з 28.12.2021, по видатковим накладним від 30.11.2021 починається з 29.12.2021, по видатковим накладним від 03.12.2021 починається з 01.01.2022, по видатковим накладним від 06.12.2021 починається з 04.01.2022, по видатковим накладним від 07.12.2021 починається з 05.01.2022, по видатковим накладним від 08.12.2021 починається з 06.01.2022, по видатковим накладним від 10.12.2021 починається з 07.01.2022, по видатковим накладним від 13.12.2021 починається з 11.01.2022, по видатковим накладним від 14.12.2021 починається з 12.01.2022, по видатковим накладним від 15.12.2021 починається з 13.01.2022, по видатковим накладним від 17.12.2021 починається з 15.01.2022, по видатковим накладним від 21.12.2021 починається з 19.01.2022, по видатковим накладним від 22.12.2021 починається з 20.01.2022, по видатковим накладним від 28.12.2021 починається з 26.01.2022.

Таким чином, за розрахунком суду, стягненню з відповідача підлягають 3% річних в сумі 55915,19 грн, в іншій частині цих позовних вимог позивачу належить відмовити.

У той же час, це не вплинуло на розрахунок інфляційних втрат, оскільки з урахуванням методики їх розрахунку, розрахунок індексу інфляції здійснюється не за окремі інтервали часу, а в цілому за весь період прострочення, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі.

Разом з цим, у відзиві на позовну заяву відповідач заявив про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що позивачем пропущено строк на звернення до суду за захистом свого права.

Як визначено ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами ст. 257, 258 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність, зокрема, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 262 Цивільного кодексу України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З викладеного вбачається, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, необхідно з`ясувати чи порушене право або охоронюваний законом інтерес особи, з метою захисту якого подано позов до суду. Відсутність порушення такого права чи інтересу є підставою для відмови в позові з підстави його необґрунтованості. І лише за умови дійсного порушення права або охоронюваного законом інтересу особи та одночасного спливу строку позовної давності, про що зроблено відповідну заяву іншою стороною у справі, в позові необхідно відмовити у зв`язку із закінченням вказаного строку за відсутності поважних причин пропуску позовної давності.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Тобто, застосування інституту позовної давності є одним з інструментів, який забезпечує дотримання принципу юридичної визначеності, тому, вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд має повно з`ясувати усі обставини, пов`язані з фактом обізнаності та об`єктивної можливості особи бути обізнаною щодо порушення її прав та законних інтересів, ретельно перевірити доводи учасників справи у цій частині, дослідити та надати належну оцінку наданим ними в обґрунтування своїх вимог та заперечень доказів.

У даному випадку, основна заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений товар становить 634272,25 грн, і виникла за період з грудня 2021 року по січень 2022 року.

Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами), відповідно до ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020, встановлено з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України карантин, який неодноразово продовжувався до 30 червня 2023 року включно.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктами 12-14 такого змісту, зокрема: « 12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2120-IX, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».

Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» від 8 листопада 2023 року № 3450-IX, внесено до Цивільного кодексу України такі зміни, зокрема, у розділі «Прикінцеві та перехідні положення»: пункт 19 викладено в такій редакції: « 19. У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану».

24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та наразі не є припиненим.

Відтак, у зв`язку з продовженням строків, визначених ст. 257 Цивільного кодексу України, у суду відсутні правові підстави для застосування строків позовної давності за заявленими у даній справі вимогами.

Отже, оскільки станом на момент звернення позивача до суду в Україні діяв воєнний стан, строк загальної позовної давності останнім не пропущено.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги.

При цьому, суд відхиляє доводи відповідача, як підставу для відмови у позові про те, що позивачем не подано до суду жодних доказів несплати ПАТ «ХК «Київміськбуд» спірної заборгованості за поставлений товар по договору поставки №723/з від 27.10.2020.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на виконання приписів статті 161, 162 Господарського процесуального кодексу України у позові навів зміст позовних вимог, визначив спосіб захисту прав або інтересів, виклав обставини, якими обґрунтовує свої вимоги, долучив докази на підтвердження вказаних обставин, зокрема, видаткові накладні на поставку товару та договір поставки №723/з від 27.10.2020.

У той же час, ПАТ «ХК «Київміськбуд», стверджуючи про ненадання позивачем доказів несплати відповідачем заборгованості за поставлений товар за умовами спірного договору, на спростування позову в порядку статті 80, 165 ГПК України не надає жодних доказів повної чи часткової сплати боргу за поставлений товар, як і не заперечує сам факт наявності заборгованості.

Відхиляє суд і доводи відповідача про те, що виконанню грошового зобов`язання за договором перешкоджає введений в Україні режим воєнного стану, який згідно листа Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 визнається форс-мажорною обставиною.

Так, відповідно до листа Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 визнано форс-мажорною обставиною військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану 24.02.2022 року. Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними. Це означає, що війна є форс-мажором, тобто обставиною непереборної сили, яка звільняє від відповідальності у випадку несвоєчасного виконання зобов`язання, виконання якого настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно якого стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків, згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт та ситуації, що з ним пов`язані (включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, ембарго, діями іноземного ворога): загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибухи, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані положеннями відповідних рішень або актами державних органів влади, закриття морських проток, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також обставини, викликані винятковими погодними умовами чи стихійним лихом - епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха, тощо (ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України»).

Відповідно до ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Згідно з положеннями статті 218 Господарського кодексу України, у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Таким чином, в той час як форс-мажорні обставини унеможливлюють виконання договірного зобов`язання в цілому, істотна зміна обставин змінює рівновагу стосунків за договором, суттєво обтяжуючи виконання зобов`язання лише для однієї із сторін.

У постановах Верховного Суду від 30.11.2021 у справі №913/785/17 та від 07.06.2023 у справі №906/540/22 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Торгово-промислова палата України листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 засвідчила, що військова агресія Російської Федерації проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили). Вказаний лист ТПП України адресований "Всім, кого це стосується", тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні. Лист ТПП від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не є безумовною підставою вважати, що форс-мажорні обставини настали для всіх без виключення суб`єктів. Кожен суб`єкт, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07.06.2023 у справі №906/540/22.

При цьому, як зазначено у постанові Верховного Суду від 25.01.2022 у справі №904/3886/21, належним підтвердженням існування форс-мажорних обставин (доказом існування обставин непереборної сили, які звільняють сторону від відповідальності за невиконання умов договору) є відповідний сертифікат.

Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Отже, в будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

Тоді як, у даному випадку, прострочення виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань розпочалось до введення в Україні воєнного стану.

Водночас, відповідачем не наведено будь-яких обставин, які б перешкоджали йому оплатити надані послуги як до, так і після початку повномасштабної військової агресії проти України.

При цьому, умовами пунктів 9.3 та 9.4 договору визначено, що якщо виконання зобов`язань за цим договором стає неможливим через форс-мажорні обставини, сторони повинні негайно повідомити одна одну про виникнення форс-мажорних обставин та про припинення їхньої дії. У цьому випадку строк виконання зобов`язань за цим договором відкладається пропорційно до часу дії форс-мажорних обставин. Початок та період дій вказаних обставин підтверджує сторона, яка підпала під дію таких обставин, довідкою відповідного органу.

Верховний Суд у постанові від 31.08.2022 у cправі №910/15264/21 звернув увагу на те, що потрібно розрізняти вчасне повідомлення сторони про виникнення форс-мажорних обставин (яке сторона має зробити у передбачений договором строк) від звернення до ТПП за отриманням сертифікату, яке є можливим лише після порушення виконання зобов`язання. Через це сертифікат ТПП може бути отриманий значно пізніше за дату, коли сторона з`ясувала неможливість виконання договору через вплив форс-мажорних обставин.

Саме ж повідомлення про форс-мажор має бути направлено іншій стороні як найшвидше. Хоча й форс-мажорні обставини впливають, як правило, на одну сторону договору (виконавця), але вони мають негативні наслідки насамперед для іншої сторони договору, яка не отримує його належного виконання. Отже, своєчасне повідомлення іншої сторони про настання форс-мажорних обставин спрямоване на захист прав та інтересів іншої сторони договору, яка буде розуміти, що не отримає вчасно кошти, товар (роботи, послуги) та, можливо, зможе зменшити негативні наслідки форс-мажору.

Водночас неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про форс-мажорні обставини позбавляє сторону, яка порушила цей обов`язок, права посилатися на ці обставини як на підставу звільнення від відповідальності, якщо це передбачено договором (втрата стороною права посилання на форс-мажор).

Відповідач під час розгляду справи доказів повідомлення первісного кредитора та/або нового кредитора про настання форс-мажорних обставин, у разі їх наявності, в порядку пунктів 9.3 та 9.4 договору суду не надав, як і не надав жодних доказів об`єктивної неможливості виконати зобов`язання за договором.

До того ж, у випадку неможливості відповідачем через введення воєнного стану в державі здійснювати діяльність, останній не був позбавлений можливості, провести за погодженням з позивачем розстрочення чи відстрочення сплати боргу за спірним договором, втім жодних доказів звернення до позивача з відповідною пропозицією відповідачем не надано.

Щодо клопотання відповідача викладеного у відзиві на позовну заяву про зменшення розміру річних з посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №902/417/18, суд дійшов висновку про відмову у його задоволенні з огляду на наступне.

Так, у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла з урахуванням того, що у справі №902/417/18 умовами договору сторони передбачили відповідальність за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання у вигляді пені та штрафу, збільшили позовну давність за відповідними вимогами, а також умовами пункту 5.5 договору змінили розмір процентної ставки, передбаченої в частині другій статті 625 Цивільного кодексу України, і встановили її в розмірі 40% річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем та 96% річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яносто календарних днів.

Таким чином, відповідне зменшення відсотків річних Велика Палата Верховного Суду допустила з урахуванням конкретних обставин справи №902/417/18, а саме - встановлення відсотків річних на рівні 40% та 96%, і їх явну невідповідність принципу справедливості, в той час як у даній справі №910/1243/25 відсотки річних нараховані за встановленою у статті 625 Цивільного кодексу України ставкою у розмірі 3%.

Порушення принципів розумності, справедливості та пропорційності, як винятковий випадок для зменшення відсотків річних, під час нарахування позивачем відповідачу 3% річних судом у спірних правовідносинах не встановлено і відповідачем не доведено.

Відтак, правовідносини у справі №902/417/18 та №910/1243/25 не є подібними за встановленими фактичними обставинами, а тому висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у справі №902/417/18 не можуть бути застосовані до правовідносин у даній справі.

Водночас, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

Суд також зважає, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі «Шевельов проти України»).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.05.2023 у справі №924/1351/20(924/214/22).

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Приймаючи до уваги вищевикладене в сукупності, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача в сумі 11639,15 грн.

Так, позовну заяву подано в електронній формі з використанням системи «Електронний суд» у зв`язку з чим має бути застосований понижуючий коефіцієнт у розмірі 0,8, визначений частиною третьою статті 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, при цьому, позивач в частині надмірно сплаченого судового збору в сумі 2000,00 грн, не позбавлений права звернутися до суду з відповідним клопотанням про його повернення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №916/228/22.

Керуючись статями 13, 73, 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Акула Трейд» до Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» про стягнення коштів задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» (01010, м. Київ, вул. Михайла Омеляновича-Павленка, буд. 4/6, ідентифікаційний код 23527052) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Акула Трейд» (03191, м. Київ, вул. Кістяківських Родини, буд. 6, кв. 7-155, ідентифікаційний код 38810093) основний борг у розмірі 634272 (шістсот тридцять чотири тисячі двісті сімдесят дві) грн 25 коп., 3% річних у розмірі 55915 (п`ятдесят п`ять тисяч дев`ятсот п`ятнадцять) грн 19 коп., інфляційні втрати у розмірі 279741 (двісті сімдесят дев`ять тисяч сімсот сорок одна) грн 60 коп. та судовий збір у розмірі 11639 (одинадцять тисяч шістсот тридцять дев`ять) грн 15 коп.

3. Видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

4. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 13.10.2025.

СуддяТ.В. Васильченко