ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2025 року м. ОдесаСправа № 915/775/25
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Богатиря К.В.

суддів: Поліщук Л.В., Таран С.В.

секретар судового засідання Шаповал А.В.

представники сторін у справі у судове засідання не з`явилися

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу: Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.07.2025, суддя суду першої інстанції Семенчук Н.О., м. Миколаїв, повний текст рішення складено 31.07.2025

по справі №915/775/25

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ОК Данаприс»,

до відповідача: Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

в особі: філії «Відокремлений підрозділ «Південноукраїнська атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»,

про: стягнення 908 993,59 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина.

Товариство з обмеженою відповідальністю «ОК Данаприс» звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою, в якій просило суд cтягнути з АТ «Національна атомна енергогенеруюча компанія «ЕНЕРГОАТОМ», від імені якого діє філія «Відокремлений підрозділ «Південноукраїнська атомна електрична станція» АТ «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОК Данаприс» заборгованість у розмірі 908 993, 59 грн., яка складається з суми основного боргу 880 078,32 грн. та понесених матеріальних втрат у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання у розмірі 28 915,27 грн., що включають 2 266,50 грн. 1% річних від несвоєчасно сплачених сум та 26 648,77 грн. інфляційних втрат.

В обґрунтування позову посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору на постачання товару № 53-123-01-24-08891 від 15.04.2024, а саме зобов`язання зі сплати за поставлений товар, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 880 078,32 грн.

За порушення виконання грошового зобов`язання позивачем нараховано відповідачу інфляційні втрати відповідно до положень ст. 625 ЦК України, а також 1% річних відповідно до умов п. 4.8 договору.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 30.07.2025 позовні вимоги задоволено; стягнуто з Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Південноукраїнська атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОК Данаприс» основний борг у розмірі 880 078,32 грн, 1 % річних у розмірі 2 266,50 грн, інфляційні втрати у розмірі 26 648,77 грн та судовий збір у розмірі 10 907,92 грн.

Приймаючи рішення в частині стягнення основного боргу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було порушено зобов`язання з оплати поставленого товару на суму 880 078,32 грн.

Задовольняючи в частині стягнення інфляційних втрат та 1% річних, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було порушено строк виконання зобов`язання з оплати поставленого товару.

Аргументи учасників справи.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.07.2025 по справі №915/775/25.

Відповідач вказує, що він припустився порушення строків оплати, у зв`язку із значним зростанням простроченої заборгованості ДП «Гарантований покупець» перед АТ НАЕК «Енергоатом», суттєвим зменшенням обсягу відпуску електроенергії, виникла фінансова криза неплатежів, що в свою чергу і призвело до несплати у передбачені договором терміни за надані послуги.

На думку Відповідача, додаткові стягнення у вигляді річних, які можуть бути стягнуті з Відповідача у цій справі, створять додаткові фінансові навантаження, та як наслідок можуть призвести до затримки у фінансуванні планових робіт на АЕС, що безпосередньо вплине на процес вироблення електроенергії та зростання ще більших фінансових наслідків для останнього, які можуть призвести до настання негативних наслідків для АТ «НАЕК «Енергоатом», що в подальшому може вплинути на споживачів електроенергії.

Апелянт вказує, що ухвалення судового рішення в частині стягнення річних, без урахування факту відсутності вини відповідача, не відповідає умовам вмотивованості та обґрунтованості, свідчить про однобокість висновків та невідповідність рішення у цій частині загальним критеріям законності, оскільки доводи та аргументи, а також надані для доведення певних обставин справи докази, не були належним чином оцінені судом, що в свою чергу призвело до прийняття неправосудного в цій частині рішення.

Керуючись викладеним вище, апелянт просить скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.07.2025 у справі №915/775/25 в частині стягнення 1% річних у сумі 2 266,50 грн та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «ОК Данаприс» до АТ «НАЕК «Енергоатом» в особі філії «ВП «ПАЕС» в частині стягнення 1% річних, залишити без задоволення.

Рух справи у суді апеляційної інстанції.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №915/775/25 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Богатир К.В., судді Поліщук Л.В., Таран С.В., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.08.2025.

На момент надходження апеляційної скарги, матеріали справи №915/775/25 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.08.2025 відкладено вирішення питання про можливість відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.07.2025 по справі №915/775/25 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду Миколаївської області невідкладно надіслати матеріали справи 915/775/25 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №915/775/25.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.09.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.07.2025 по справі №915/775/25; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 27.09.2025; призначено справу №915/775/25 до розгляду на 09.10.2025 о 10:30; встановлено, що засідання відбудеться у приміщенні Південно-західного апеляційного господарського суду за адресою: м. Одеса, пр. Шевченка, 29, зал судових засідань № 7, 3-ій поверх; явка представників учасників справи не визнавалася обов`язковою; роз`яснено учасникам судового провадження їх право подавати до суду заяви про розгляд справ у їхній відсутності за наявними в справі матеріалами; роз`яснено учасникам судового провадження їх право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у тому числі із застосуванням власних технічних засобів.

09.10.2025 представники сторін у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце його проведення повідомлялися належним чином.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Як вбачається з матеріалів справи, копія ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.09.2024, якою призначено справу №915/775/25 до розгляду на 09.10.2025 о 10:30, була отримана в електронному кабінеті позивачем 09.09.2025, відповідачем 09.09.2025.

Крім того, апелянт клопотав розглянути справу за відсутності його представника.

Явка представників сторін у судове засідання, призначене на 09.10.2025, не визнавалась апеляційним господарським судом обов`язковою, про наявність у сторін доказів, які відсутні у матеріалах справи та без дослідження яких неможливо розглянути апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.07.2025 по справі №915/775/25, до суду не повідомлялося.

Таким чином, колегія суддів вважає, що в даному судовому засіданні повинен відбутися розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.07.2025 по справі №915/775/25 по суті, не дивлячись на відсутність представників сторін, повідомлених про судове засідання належним чином. Відсутність зазначених представників у даному випадку не повинно заважати здійсненню правосуддя.

Фактичні обставини, встановлені судом.

15.04.2024 між Акціонерним товариством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», від імені якого діє філія «Відокремлений підрозділ «Південноукраїнська атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», як покупцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОК Данаприс», як постачальником, був укладений Договір про постачання товару №53-123-0-24-08891 (далі Договір), відповідно до предмету якого постачальник зобов`язався передати покупцю, а покупець прийняв на себе зобов`язання прийняти і сплатити товар код CPV 24510000-2 по ДК 021:2015 Етиленові полімери у первинній формі (Електроізоляційні матеріали) (далі - товар), у кількості, асортименті і цінам, зазначеним у Специфікації №1 (Додаток до Договору №1), що є невід`ємною частиною цього Договору. Рік виготовлення товару не раніше 2023 року (п.1.1).

У відповідності до п.1.3 Договору, місцем виконання цього договору, у тому числі (але не виключно) місцем постачання, виконання грошових зобов`язань, місцем нарахування та сплати штрафних санкцій, виконання будь-яких зобов`язань, пов`язаних з якістю та комплектністю, є місто Южноукраїнськ.

Відповідно до п. 2.1 Договору, загальна вартість товару є твердою та складає: разом 740 000,00 грн без ПДВ; крім того ПДВ 20 %: 148 000,00 грн; всього з ПДВ: 888 000,00 грн.

Згідно з п. 2.2 Договору, оплата відбувається протягом 180 календарних днів після повного постачання товару згідно Специфікації №1 (Додаток до договору №1) та виконання постачальником умов п.п.3.2, 6.1 цього Договору. Штраф та пеня за несвоєчасну оплату не нараховується.

За умовами п. 3.1 Договору постачання здійснюється з дати публікації договору в системі ProZorro, але не пізніше 30.07.2024, на умовах DDP м. Южноукраїнськ, Миколаївська область, відповідно до правил INCOTERMS в редакції 2010 року. Вантажоодержувач ПВ філії «ВП «Складське господарство» АТ «НАЕК «Енергоатом» для філії «ВП «Південноукраїнська АЕС» НАЕК «Енергоатом».

Пунктом 3.4 Договору передбачено, що з товаром постачальник надає покупцю:

- видаткову накладну (в трьох примірниках) з відображенням коду товару згідно з УКТ ЗЕД по позиційно;

- електронну податкову накладну, складену належним чином та зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН) у порядку та протягом строку, які визначені Податковим кодексом України;

- документ, що підтверджує якість товару (паспорт або сертифікат тощо).

Згідно з п. 3.5 Договору, датою постачання є дата отримання товару на складі вантажоодержувача з відміткою в накладній на відвантаження товару.

За умовами п. 3.11 Договору при поставці продукції (якщо товар обчислюється в одиницях довжини, площу, об`єми та маси) допускається відхилення фактичних показників загальної кількості від зазначеної в специфікації в меншу сторону, пов`язане з особливостями фасування або пакування такої продукції безпосередньо виробником, а також особливостями її транспортування. При цьому, максимальний розмір допустимого відхилення не може перевищувати 10 % від встановленого специфікацією показника, за умови, що суму Договору не буде перевищено та буде забезпечено постачання всієї номенклатури позицій специфікації. Відхилення обов`язково має бути узгоджено безпосередньо з покупцем.

Відповідно до п. 4.8 Договору сторони домовилися, що відповідно до ст. 625 ЦК України у разі невиконання умов оплати в установлений термін покупець сплачує 1 % річних від простроченої суми.

Відповідно до п. 6.1 Договору, приймання товару за якістю та кількістю здійснюється згідно з вимогами нормативних та виробничих документів АТ «НАЕК «Енергоатом», зокрема Стандарту ДП «НАЕК «Енергоатом» - «Управління закупівлями продукції. Організація вхідного контролю продукції для ВП Компанії» СОУ НАЕК 038:2021 (даний Стандарт є загальнодоступним в електронному вигляді і знаходиться на офіційному сайті АТ НАЕК «Енергоатом» в розділі Стандарти НАЕК «Енергоатом» за адресою: http://www.energoatom.com.ua/ua/about-6/company_standart-82).

Відповідно до п.9.1 Договору, всі спори і розбіжності, які можуть виникнути з цього Договору або у зв`язку з ним, будуть вирішуватись сторонами згідно претензійного порядку. Сторона яка порушила права і законні інтереси іншої сторони, зобов`язана поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензій чи позову.

За умовами п.п. 9.2, 9.3 Договору претензія підлягає розгляду в місячний строк, який обчислюється з дня її одержання.

У разі незадоволення претензій або не отримання відгуку у встановлений термін, а також неможливості врегулювання розбіжностей в претензійному порядку, спір вирішується в судовому порядку відповідно до чинного законодавства України.

Згідно з абз. 1 п. 10.1 Договору, будь-які зміни і доповнення до даного Договору мають силу тільки в тому випадку, якщо вони оформлені Додатковими угодами, що підписані уповноваженими особами та скріплені печаткою з боку покупця.

У відповідності до п.п. 12.1.1 та 12.1.2 Договору покупець зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлені товари; приймати поставлені товари згідно розділу 6.

Згідно з п. 12.3.1 постачальник зобов`язаний забезпечити постачання товарів у строки, встановлені цим Договором.

У відповідності до п. 13.1 Договір вступає в силу з моменту підпису обома сторонами, та скріплення печаткою з боку покупця і діє до 31.12.2025 включно, а в частині виконання сторонами гарантійних зобов`язань до повного їх виконання. Продовження строку дії Договору можливе до його закінчення, шляхом укладення відповідної Додаткової угоди.

За умовами п. 13.2 Договору закінчення терміну дії цього Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії терміну цього Договору та виконання діючих зобов`язань за Договором.

Договір підписаний та скріплений печатками сторін.

До договору сторонами укладено специфікацію №1 (додаток № 1), в якій погоджено поставку відповідачем позивачу товару на загальну суму 888 000,00 грн (81 найменування).

На виконання умов укладеного між сторонами Договору позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 880 078,32 грн, що підтверджується підписаними обома сторонами видатковими накладними:

- № 1091 від 29.04.2024 на суму 812 101,08 грн;

- № 2010 від 26.07.2024 на суму 67 977,24 грн.

На виконання умов Договору позивачем надано до матеріалів справи податкові накладні:

- № 330 від 29.04.2024 на 812 101,08 грн (з квитанцією про реєстрацію в ЄРПН від 17.05.2024) та розрахунками коригування кількісних і вартісних показників № 707 від 29.04.2024 (з квитанцією про реєстрацію в ЄРПН від 20.05.2024) та № 708 від 29.04.2024 (з квитанцією про реєстрацію в ЄРПН від 03.06.2024);

- № 353 від 26.07.2024 на суму 67 977,24 грн (з квитанцією про реєстрацію в ЄРПН від 15.08.2024).

Позивачем було виставлено відповідачу рахунки на оплату поставленого товару: № 180424ЮУ від 29.04.2024 та № 230724ЮУ від 23.07.2024.

З метою досудового врегулювання спору, позивач направив відповідачу вимогу щодо сплати заборгованості та компенсаційних нарахувань, зазначаючи, зокрема про те, що з 23.01.2025 покупець є таким, що прострочує оплату вартості товару.

Відповідач у відповіді на претензію №23-0030.06/4896-вих від 20.02.2024 вказав, що оскільки податкова накладна зареєстрована в ЄРПН лише 15.08.2024, проведений розрахунок 1 % річних від простроченої суми з 23.01.2025 є безпідставним та необґрунтованим.

Вказані обставини стали підставою звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 880 078,32 грн за поставлений відповідачу товар, а також 1% річних у розмірі 2 266,50 грн та інфляційних втрат у розмірі 26 648,77 грн.

Мотивувальна частина.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 ст. 269 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У даному випадку, рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.07.2025 по справі №915/775/25 оскаржується виключно в частині задоволення позовних вимог про стягнення 1% річних в розмірі 2 266,50 грн.

Таким чином, колегія суддів переглядає рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.07.2025 по справі №915/775/25 виключно в частині позовних вимог про стягнення 1 % річних. В іншій частині оскаржуване рішення не переглядається.

Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню, виходячи з таких підстав.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір №53-123-0-24-08891 від 15.04.2024 є договором поставки.

Частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу частини другої статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За умовами частини першої статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина перша статті 692 Цивільного кодексу України).

Отже, договір №53-123-0-24-08891 від 15.04.2024 став підставою виникнення у сторін за цим договором господарського зобов`язання відповідно до статей 11, 202, 509, 712 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ст. 536 Цивільного Кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Так, на виконання умов договору, позивач здійснив поставку відповідачу товару на загальну суму 880 078,32 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними та підтверджено відповідачем.

Товар отримано відповідачем без зауважень, про що свідчить підпис уповноваженої особи філії ВП «Складське господарство» АТ «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на вказаних вище видаткових накладних.

Суд зауважує, що за умовами Договору сторони погодили поставку товару на загальну суму 888 000,00 грн, при цьому передбачивши можливість відхилення фактичних показників загальної кількості товару від зазначеної в специфікації в меншу сторону, розмір якого (відхилення) не може перевищувати 10 % від встановленого специфікацією показника, за умови, що суму Договору не буде перевищено та буде забезпечено постачання всієї номенклатури позицій специфікації (п. 3.11 Договору).

На виконання Договору позивачем було передано відповідачу товару на загальну суму 880 078,32 грн, зокрема, з урахуванням поставки меншої кількості (маси) товару щодо позицій 2, 5, 11-13, 17, 23, 77, 79-81 Специфікації, що узгоджується з умовами п. 3.11 Договору, оскільки розмір відхилення фактичних показників загальної кількості товару від зазначеної в специфікації в меншу сторону не перевищив 10 % від встановленого специфікацією показника, при цьому суму Договору не було перевищено та було забезпечено постачання всієї номенклатури позицій специфікації.

Згідно з ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як визначено умовами договору (п. 2.2), оплата відбувається протягом 180 календарних днів після повного постачання товару згідно Специфікації №1 (Додаток до договору №1) та виконання постачальником умов п.п.3.2, 6.1 цього Договору.

Пунктом 3.2 Договору передбачено, що з товаром постачальник надає покупцю, зокрема, електронну податкову накладну, складену належним чином та зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН) у порядку та протягом строку, які визначені Податковим кодексом України.

З матеріалів справи вбачається, що повне постачання товару за Договором (з урахуванням передбаченого умовами п.3.11 допустимого відхилення) відбулося 26.07.2024, при цьому реєстрація податкової накладної щодо вказаної господарської операції відбулася 15.08.2024, що визнається учасниками справи.

З урахуванням наведеного, відповідно до умов п. 2.2 Договору оплата поставленого товару мала відбутися протягом 180 календарних днів після 15.08.2024, тобто не пізніше ніж 11.02.2025.

З матеріалів справи вбачається та не спростовано відповідачем, що останній, всупереч умовам Договору та приписам чинного законодавства, своєчасно та в повному обсязі не сплатив вартість поставленого товару, у зв`язку з чим за ним утворилась заборгованість в загальному розмірі 880 078,32 грн.

Колегія суддів також зазначає, що невиконання грошового зобов`язання правильно кваліфіковане судом першої інстанції як його порушення у розумінні Цивільного кодексу України, а самого відповідача визначено таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні частини першої статті 612 цього Кодексу.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статті 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів зауважує, що проценти, що сплачуються відповідно до ст. 625 ЦК України, складають зміст додаткових вимог, оскільки законодавець опосередковано визнає їх мірами відповідальності (відповідальність за порушення грошового зобов`язання).

При цьому, сплата відсотків річних від простроченої суми не має характеру штрафних санкцій, а виступає способом захисту майнового права та інтересу кредитора, та компенсації користування цими коштами.

Ст. 625 Цивільного кодексу України застосовується до всіх грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов`язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов`язання.

Отже, на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України позивач правомірно нарахував та просив суд стягнути з відповідача проценти річних за відповідні періоди.

Крім того, судом враховано, що виходячи зі змісту п. 4.8 Договору сторони домовилися, що відповідно до ст. 625 ЦК України у разі невиконання умов оплати в установлений термін покупець сплачує 1 % річних від простроченої суми.

Колегією суддів перевірено виконані позивачем розрахунок 1 % річних за період прострочення виконання основного зобов`язання з 12.02.2025 по 16.05.2025 та встановлено, що товариством відповідний розрахунок виконано правильно, а, отже відповідні вимоги позивача про стягнення 1% річних у сумі 2 266,50 грн є обґрунтованими та підтверджені матеріалами справи.

Щодо посилань відповідача про необхідність зменшення суми відсотків річних, колегія суддів зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру.

Великою Палатою Верховного суду у постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24 виклала правовий висновок про те, що з огляду на правову природу процентів річних як визначеної законом плати боржника за користування грошовими коштами кредитора, їх розмір може бути зменшено.

При цьому суд під час визначення розміру, до якого можна зменшити проценти річних, обмежений нормою ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) від простроченої суми.

Розмір процентів річних, який становить три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), це законодавчо встановлений і мінімальний розмір процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником, який не підлягає зменшенню судом.

З огляду на викладене визе, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем не доведено, що належні до сплати проценти річних є надмірно великі, оскільки заявлена до стягнення сума процентів річних (2 266,50 грн) складає близько 0,26 % від суми основної заборгованості (880 078,32 грн), яка станом на дату розгляду справи судом першої інстанції залишалася непогашеною.

Крім того, колегією суддів враховано те, що за умовами договору сторонами уже було зменшено ставку процентів річних з законодавчо встановлених 3 % до 1 %.

Колегія суддів також зазначає про безпідставність доводів скаржника щодо того, що скрутне матеріальне становище його підприємства, яке не залежить від нього, а від інших державних підприємств, які не сплачують йому борги, є в даному випадку виключною підставою для звільнення відповідача від відповідальності, зважаючи на таке.

Так, укладаючи договір, що є підставою позову, сторони чітко, на власний розсуд, погодили умови проведення розрахунків за поставлений товар і не ставили їх в залежність від інших обставин, при цьому спірний правочин за своїми умовами не передбачає проведення відповідачем розрахунків лише за наявності відповідного фінансування.

Відтак, зважаючи на вимоги ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України та принципи свободи договору, у даному випадку, відповідач не може бути звільнений від відповідальності за неможливість виконання ним грошового договірного зобов`язання.

У ст. 614 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Проте, ст. 617 Цивільного кодексу України визначено, що відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику цього суду як джерело права.

У рішеннях Європейського Суду з прав людини від 18.10.2005 у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" та від 30.11.2004 у справі "Бакалов проти України" зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (пункти 48 та 40 рішень відповідно).

Відсутність у боржника необхідних коштів або взяття ним зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень не звільняє його від обов`язку виконати господарські зобов`язання. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 30.03.2020 у справі №910/3011/19, від 03.04.2018 у справі №908/1076/17.

Крім того, посилання скаржника на факт перебування ринку електричної енергії України в кризовому стані, колегією суддів також до уваги не приймається з огляду на те, що підприємство веде самостійну господарську діяльність, яка здійснюється на власний ризик, відтак сам по собі основний вид господарської діяльності відповідача у вигляді виробництва електроенергії жодним чином не свідчить про наявність правових підстав взагалі для звільнення останнього від відповідальності за порушення саме грошових зобов`язань за нормами ст.625 Цивільного кодексу України.

Також, відповідачем не подано суду жодних доказів на підтвердження вжиття усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правової підстави для звільнення відповідача від відповідальності за порушення взятого на себе зобов`язання у зв`язку з відсутністю вини, оскільки вказані обставини не доведені належними та допустимими доказами у справі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків, до яких дійшла колегія суддів та не доводять неправильність чи незаконність рішення, прийнятого судом першої інстанції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Висновки апеляційного господарського суду.

Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Будь-яких підстав для скасування рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.07.2025 по справі №915/775/25, за результатами його апеляційного перегляду, колегією суддів не встановлено.

За вказаних обставин оскаржуване рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.07.2025 по справі №915/775/25 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення із віднесенням витрат на оплату судового збору за подачу апеляційної скарги на апелянта.

Керуючись статтями 269-271, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.07.2025 по справі №915/775/25 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.07.2025 по справі №915/775/25 залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 09.10.2025.

Головуючий К.В. Богатир

Судді: Л.В. Поліщук

С.В. Таран