ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" вересня 2025 р. м. Рівне Справа № 918/696/25

Господарський суд Рівненської області у складі судді Романюк Ю.Г., при секретарі судового засідання Редько К.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне німецько-українське підприємство Дракенберг" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперія-консалтинг" про розірвання договору та стягнення 40 000,00 грн

в судове засідання представники сторін не з`явилися

Згідно з ч. 3 ст. 222 ГПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.

ВСТАНОВИВ:

Заяви і клопотання сторін, процесуальні рішення.

29.07.2025 через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС до Господарського суду Рівненської області надійшов позов ТОВ "СНУП "Дракенберг" до ТОВ "Імперія-консалтинг" про розірвання договору та стягнення 40 000,00 грн.

Ухвалою від 04.08.2025 позовну заяву ТОВ "СНУП "Дракенберг" залишено без руху, запропоновано заявнику у 10-денний строк з дня отримання даної ухвали усунути недоліки позовної заяви шляхом подання до суду доказів сплати судового збору.

11.08.2025 від заявника надійшли докази сплати судового збору у розмірі 4 844,80 грн - судового збору.

Позивачем усунуто недоліки позовної заяви в межах процесуального строку, та у спосіб, встановлений судом.

Ухвалою від 18.08.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання з розгляду справи по суті призначено на 09.09.2025. Запропоновано сторонам подати заяви по суті спору та встановлено процесуальні строки для подання таких заяв.

08.09.2025 позивач звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи за відсутності повноважного представника.

Ухвалою від 09.09.2025 відкладено судове засідання на 30.09.2025.

Процесуальні дії у судовому засіданні з розгляду справи по суті

30.09.2025 судом встановлено, що позивач та відповідач не забезпечили явку уповноважених представників у судове засідання.

Позивач повідомлявся про хід розгляду справи через електронний кабінет, зареєстрований у системі "Електронний суд", що за умовами ч.11 ст. 242 ГПК України, вважається належним повідомленням сторони про час і дату судового засідання.

У зв`язку із тим, що у відповідача відсутній електронний кабінет, зареєстрований у підсистемі "Електронний суд", судом ухвала від 09.09.2025 направлялася ТОВ "Імперія-консалтинг" на адресу, яка зазначена як в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: вул. Казимира Любомирського, 4А, м. Рівне, Рівненський р-н, Рівненська обл., 33028.

Ухвала від 09.09.2025 (повідомлення ПАТ "Укрпошта" трек-номер відправлення 100) повернулась за зворотньою адресою до суду з відміткою "24.09.2025 адресат відсутній за вказаною адресою".

Відповідно до ч. 7 ст. 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.

Згідно з п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17).

Зважаючи на викладене, оскільки судом встановлено, що причиною невручення конверту з ухвалою від 09.09.2025 для відповідача є відсутність вказаної особи за адресою місця знаходження, відтак суд дійшов висновку, що в розумінні вимог ГПК України вказана ухвала вважається врученою відповідачу 24.09.2025 належним чином.

Відтак позивач та відповідач вважаються такими, що належним чином повідомлені про час, дату та місце проведення судового засідання з розгляду справи № 918/696/25 по суті.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Зважаючи на те, що явка представників учасників справи у судове засідання не визнавалася обов`язковою, а також з огляду на вчинену 08.09.2025 представником позивача заяву в порядку ст. 196 ГПК України, суд дійшов висновку про можливість проведення судового засідання з розгляду справи по суті без участі представників позивача і відповідача.

Стислий виклад позиції позивача.

Позов обґрунтований невиконанням ТОВ "Імперія-консалтинг" Договору №13/24 від 05.03.2024 про надання послуг з підбору та забезпечення персоналом. Відповідно до п.3.2. Договору ТзОВ "СНУП "Дракенберг" було авансовано 40 000,00 грн. від загальної вартості послуг. Невиконання договору порушило співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило позивача того, на що він розраховував при укладенні договору, порушено економічні, маркетингові та менеджерські потреби позивача. Відтак позивач просить суд розірвати Договір та стягнути з відповідача 40 000 грн 00 коп.

Стислий виклад позиції відповідача.

Ухвалою від 18.08.2025 серед іншого, встановлено процесуальний строк для подання відповідачем відзиву на позовну заяву і всіх доказів (які можливо доставити до суду), що підтверджують заперечення проти позову (у разі їх наявності) 15-ть днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Оскільки відповідач вважається таким, що отримав ухвалу про відкриття провадження у справі (Повідомлення ПАТ "Укрпошта" за № 132 повернулось на адресу суду 01.09.2025 з відміткою "28.08.2025) адресат відсутній за вказаною адресою") - відтак строк на подання відзиву тривав до 16.09.2025 та наразі сплинув.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач не скористався процесуальним правом на подання відзиву у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 9 ст. 165 ГПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 2 ст. 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній матеріалами відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин.

05.03.2024 між ТОВ «СНУП «Дракенберг» (замовник) та ТОВ «Імперія-консалтинг» (виконавець) укладено Договір № 13/24 про надання послуг з підбору та забезпечення персоналом (далі - Договір).

Згідно з п. 1 Договору виконавець зобов`язується за завданням замовника надати послуги зазначені в розділі 2 «Відомості про послуги» Договору, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, а Замовник зобов`язаний своєчасно прийняти і оплатити належним чином надані виконавцем послуги.

Відповідно до п.2 Договору виконавець бере на себе зобов`язання надати послуги з пошуку та підбору персоналу (надалі - Послуги). Виконавець проводить всі заходи з підбору кандидатів, включаючи організацію співбесіди Кандидата з Замовником, а також забезпечує консультативне супроводження випробувального терміну.

Відповідно до п. 3.1. Договору розрахунки між Сторонами відбуваються по кожному підібраному виконавцем для замовника спеціалісту. Вартість послуг по вакансії Технолог на розробку поліровочної пасти становить 80 000 грн 00 коп. за кожного прийнятого на роботу Кандидата.

Порядок розрахунків визначено п.3.2. Договору, згідно з яким замовник: сплачує вартість підготовчих робіт по вакансії 40 000 грн., у якості авансу від загальної вартості послуг, зазначених в п. 3.1 в день підписання договору.

Остаточний розрахунок здійснюється Замовником окремо за кожного працівника протягом двох тижнів роботи над проектом: 40 000 грн.

Пунктом 3.3 Договору визначено, що робота виконавця по підбору кандидатури на конкретну посаду вважається виконаною в момент, коли кандидат фактично прийнятий на роботу на випробувальний термін/ стажування або з моменту прийняття рішення стосовно подальшого співробітництва, незалежно від того, оформлений цей факт документально чи ні Замовником.

Виконання робіт оформляється Актом прийому-здачі виконаних послуг, підписаним обома сторонами протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту виконання послуг.

Робота виконавця по підбору кандидатури на конкретну посаду також вважається виконаною незалежно від підписання Актів прийому-здачі виконаних послуг, якщо Замовник не надає мотивовану відмову від підписання Акту протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту отримання Актів.

Відповідно до п. 3.7. Договору виконавець повертає повну вартість підготовчих робіт по вакансії у разі не надання жодного кандидата протягом 3 (трьох) місяців з моменту підписання договору. Строк надання перших кандидатів: 30 днів.

Згідно з п. 7.1. Договору, договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2024, але в будь-якому випадку до моменту повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим Договором.

Як встановлено судом, відповідач 05.03.2024 виставив для позивача Рахунок на оплату (рахунок-фактура) № 15 на загальну суму 80 000 грн 00 коп.

11.03.3024 позивачем було здійснено перерахунок коштів на розрахунковий рахунок одержувача (відповідача) UA 54 45780 у сумі 40 000, 00 грн. (аванс згідно з п. 3.2 договору), що підтверджується платіжною інструкцією кредитового переказу коштів № 643 від 11.03.2024.

Однак ТОВ "ІМПЕРІЯ-КОНСАЛТИНГ" всупереч договору не надало послуги з пошуку та підбору персоналу.

23.06.2025 на підставі пункту 7.2 укладеного договору позивачем направлено Досудову вимогу від 20.06.2025 про розірвання договору № 13/24 та повернення коштів, котра залишилася невиконаною з боку відповідача.

У позовній заяві позивач зазначає, що відповідач ТОВ «ІМПЕРІЯ-КОНСАЛТИНГ» ігнорує звернення та ухиляється від виконання договірних зобов`язань. При цьому відсутні будь-які об`єктивні підстави для невиконання договору, оскільки відповідач не надав доказів наявності форс-мажорних обставин, передбачених Розділом 6 договору.

Норми права, що підлягають до застосування, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів, наведених сторонами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються аргументи позивача, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Судом встановлено, що спірні правовідносини виникли з приводу невиконання виконавцем (відповідачем) договору з надання послуг.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином згідно умов договору та актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За умовами ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини 1 статті 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 905 Цивільного кодексу України строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином. (частини перша та сьома статті 193 Господарського кодексу України).

Як встановлено судом, між сторонами 05.03.2024 було укладено Договір №13/24 про надання послуг з підбору та забезпечення персоналом, за умовами якого позивач здійснив авансовий платіж у розмірі 40 000,00 грн на виконання пункту 3.2 договору. Однак відповідач у встановлені договором строки не надав жодного кандидата та фактично не виконав свої зобов`язання.

Крім того, у відповідь на направлену 23.06.2025 досудову вимогу про розірвання договору та повернення сплачених коштів відповідач не вчинив жодних дій і авансовані кошти позивачу не повернув, що свідчить про порушення умов договору та ухилення від його належного виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України - боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, при цьому ст. 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Умовою виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

У статті 631 ЦК України зазначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Як встановлено судом, відповідно до п. 3.7 Договору №13/24 від 05.03.2024 виконавець зобов`язувався повернути повну вартість підготовчих робіт по вакансії у разі ненадання жодного кандидата протягом трьох місяців із моменту підписання договору, при цьому строк подання перших кандидатів становив 30 днів. Втім, відповідач у визначені строки не виконав зобов`язання з надання послуг, у зв`язку з чим вважається таким, що прострочив виконання договору.

Незважаючи на це, відповідач також і не повернув позивачу 40 000 грн, сплачені останнім як аванс за договором у вигляді вартості підготовчих робіт по вакансії.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19 вказано, що попередня оплата - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар, який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані.

Суд також враховує, що аванс (попередня оплата) є грошовою сумою, яка перераховується наперед у рахунок майбутніх розрахунків і не має характеру забезпечення виконання зобов`язань. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (постанова Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №910/12382/17).

Розглядаючи даний спір суд перш за все, має встановити, зокрема: - чи виконана підрядником робота/частина роботи та на яку вартість; - які правові підстави існують для неповернення підрядником замовнику авансу/частини авансу. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.11.2024 у справі № 912/335/24.

З огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 11.11.2024 у справі № 912/335/24, суд у даній справі встановив, що:

- відповідачем не виконано жодної роботи та не надано жодної частини послуг за Договором № 13/24 від 05.03.2024;

- правові підстави для неповернення позивачу сплаченого авансу у розмірі 40 000,00 грн відсутні, оскільки аванс за своєю правовою природою є попередньою оплатою, що підлягає поверненню у разі невиконання зобов`язань.

Таким чином, оскільки відповідач не надав послуг і не повернув отриманий аванс, суд дійшов висновку про істотне порушення відповідачем умов Договору.

Згідно з п. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи зазначені норми, розірвання договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Повноваження сторони на одностороннє розірвання договору можуть бути встановлені законом або безпосередньо в договорі.

Одностороння відмова від договору не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання.

Розірванням договору є припинення договірного зобов`язання на підставах, встановлених у законі або договорі, та припинення прав та обов`язків сторін договірних зобов`язань.

Як встановлено судом, у п. 7.2. Договору сторони передбачили, що Договір може бути розірваний за взаємною згодою сторін. Одностороннє розірвання Договору можливе лише в випадках, передбачених цим Договором та чинним законодавством України.

Як вбачається із матеріалів справи, 23.06.2025 на підставі п. 7.2 договору позивачем направлено Досудову вимогу від 20.06.2025 про розірвання договору та повернення коштів, котра залишилася невиконаною з боку відповідача.

Відтак суд констатує, що Договір № 13/24 від 05.03.2024 не був розірваний за взаємною згодою сторін ТОВ "Спільне німецько-українське підприємство Дракенберг" та ТОВ "Імперія-консалтинг".

Згідно з ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У ст. 653 Цивільного кодексу України визначені правові наслідки розірвання договору: зобов`язання сторін припиняються з моменту досягнення домовленості про розірвання договору, якщо інше не встановлено договором. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Тобто одним із наслідків розірвання договору є припинення зобов`язань сторін, що виникли у сторін такого Договору відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 та статті 509 Цивільного кодексу України.

Втім за змістом зазначених норм розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір. Відповідний висновок також міститься у постановах Верховного Суду від 07.08.2018 у справі №910/7981/17, від 18.11.2019 №910/16750/18.

Строк дії договору» та «строк/термін виконання зобов`язання» за своїм юридичним змістом не є тотожними поняттями, та в залежності від умов договору, укладеного між сторонами, останні можуть як співпадати між собою, так і бути відмінними один від одного. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 03 квітня 2024 року у справі № 910/21315/21.

Навіть після припинення дії договору, невиконані стороною зобов`язання за ним залишаються чинними для такої сторони-боржника, і вказана обставина не звільняє останнього від виконання обов`язку протягом того часу, коли існує відповідне зобов`язання.

Судом встановлено, що Договір № 13/24 від 05.03.2024 наразі є діючим, позаяк згідно з п. 7.1. Договору, договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2024, але в будь-якому випадку до моменту повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим Договором.

Тобто, суд дійшов висновку, що Договір № 13/24 від 05.03.2024 є чинним, оскільки відповідач, будучи таким, що прострочив виконання зобов`язань, фактично не виконав їх, а отже умови п. 7.1 Договору щодо його дії «до моменту повного виконання сторонами зобов`язань» залишаються невиконаними.

Адже припинення строку договору не є наслідком припинення його зобов`язань. Строк дії Договору не може бути менший за строк виконання зобов`язання, позаяк на сторін розповсюджуються права і обов`язки, визначені таким договором. Водночас розірвання договору є підставою для припинення невиконаних або не припинених зобов`язань за Договором.

Одним із наслідків розірвання договору є припинення зобов`язань сторін, що виникли у сторін такого договору відповідно до п.1 ч.2 ст.11 та ст.509 ЦК.

Згідно з статтями 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 188 Господарського кодексу України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Судом встановлено, що сторони не досягли згоди щодо розірвання договору, Договір залишається чинним, відповідач істотно порушив умови Договору, а відтак наявні підстави для розірвання Договору № 13/24 про надання послуг з підбору та забезпечення персоналом від 05.03.2024, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Спільне німецько-українське підприємство Дракенберг" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Імперія-консалтинг".

Згідно із ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Верховним Судом у постанові від 15.02.2019 у справі №910/21154/17, було наголошено, що з припиненням дії договору, аванс втрачає ознаки авансу та стає майном (грошовими коштами), набутими без достатньої правової підстави. Відтак, ст. 1212 ЦК України, застосовується за наявності сукупності таких умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав; або коли така підстава згодом відпала. Випадок, коли зобов`язання було припинено на вимогу однієї із сторін відповідно до закону чи умов договору належить до таких підстав.

Отже, зобов`язання щодо повернення вказаних грошових коштів за правовою природою є таким, що виникло у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, тобто є окремим від зобов`язань, які виникли з Договору.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, і набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Зокрема, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Тобто зобов`язання з безпідставного набуття та збереження майна можуть бути наслідком таких юридичних фактів: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що правова підстава для набуття відповідачем авансу у розмірі 40 000 грн 00 коп. за Договором відпала.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 201/6498/20, від 08.09.2021 у справі № 206/2212/18, від 28.01.2020 у справі № 910/16664/18, від 06.03.2019 у справі № 910/1531/18.

Таким чином, враховуючи, що відповідач в порушення вимог ЦК України та ГК України взяті на себе зобов`язання за Договором не виконав, суд розірвав Договір № 13/24, а відтак відпала правова підстава набуття відповідачем грошових коштів у розмірі 40 000 грн 00 коп..

Зважаючи на викладене, господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог у частині стягнення з відповідача 40 000 грн 00 коп. авансованого платежу сплачений по Договору №13/24.

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За результатами з`ясування обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні, і з наданням оцінки всім аргументам у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами ст. ст. 75-79, 86 ГПК України, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та про розірвання Договору і стягнення з відповідача на користь позивача 40 000 грн 00 коп. - авансованого платежу.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно ч.2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб; позовної заяви майнового характеру - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн з 01.01.2024) і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", при поданні до суду процесуальних документів, передбачених ч.2 цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Відповідно до абз. 1 та 2 ч. 3 ст. 6 Закону України "Про судовий збір" за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Відтак, ТОВ "СНУП "Дракенберг", звертаючись до суду позовом, який містить 2 позовні вимоги (1. розірвання договору - немайнового характеру; 2. стягнення коштів - майнового характеру), слід було сплатити судовий збір у розмірі 4 844,80 грн (3028*2*0,8), де 3028 - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2025; 2 - к-ть позовних вимог; 0,8 - коефіцієнт для пониження.

Судом встановлено, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 4 844 грн 80 коп., що підтверджується квитанцією № 8823-0209-1338-1575 від 11.08.2025.

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, відтак судовий збір у розмірі 4 844 грн 80 коп. покладається на відповідача.

Щодо витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд не здійснює їх розподілу у даному рішенні, позаяк позивачем заявлено їх попередній орієнтовний розрахунок (у позовній заяві визначено 10 000 грн 00 коп), однак у прохальній частині позовної заяви та в подальшому у жодній заяві/клопотанні не визначив розмір, який просить покласти на відповідача. У прохальній частині позовної заяви відсутній конкретний розмір, який позивач просить суд покласти на відповідача. З огляду на принцип диспозитивності, визначений ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд підкреслює, що зазначення у прохальній частині позовної заяви чи відзиву узагальненої вимоги про розподіл чи стягнення судових витрат за результатами вирішення спору не може розцінюватись як належне звернення до суду із заявою, зокрема, про відшкодування витрат на правову допомогу, адже за такого викладу прохальної частини, без наведення жодних мотивів та обґрунтувань суд фактично позбавлений можливості встановити склад таких витрат, факт їх понесення та розмір.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 91, 123, 124, 126, 129, 196, 222, 236-241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Розірвати Договір № 13/24 про надання послуг з підбору та забезпечення персоналом від 05.03.2025, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Спільне німецько-українське підприємство Дракенберг" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Імперія-консалтинг".

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперія-консалтинг" (вул. Казимира Любомирського, 4А, м. Рівне, Рівненський р-н, Рівненська обл., 33028, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне німецько-українське підприємство Дракенберг" (вул. Геологів, 7, /1, м. Хмельницький, Хмельницький р-н, Хмельницька обл., 29016, ) сплачений аванс згідно з Договором №13/24 про надання послуг з підбору та забезпечення персоналом від 05.03.2024 у розмірі 40 000 (сорок тисяч) грн 00 коп.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперія-консалтинг" (вул. Казимира Любомирського, 4А, м. Рівне, Рівненський р-н, Рівненська обл., 33028, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне німецько-українське підприємство Дракенберг" (вул. Геологів, 7, /1, м. Хмельницький, Хмельницький р-н, Хмельницька обл., 29016, ) понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 4 844 (чотири тисячі вісімсот сорок чотири) грн 80 коп.

5. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 261 ГПК України.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повний текст рішення складено та підписано "06" жовтня 2025 року.

Суддя Ю.Г. РОМАНЮК