ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" жовтня 2025 р. м. Київ Справа № 911/2474/25

Господарський суд Київської області у складі судді Колесника Р.М., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, матеріали справи за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Віраж» (65043, Одеська обл., місто Одеса, вулиця Комарова, будинок 12, код: 32287992)

до

Товариства з обмеженою відповідальністю «Радогост Плюс» (08200, Київська обл., місто Ірпінь, вулиця Джерельна, будинок 4, кімната 62, код: 40168588)

про стягнення 96924,85 гривень,

Представником Товариства з обмеженою відповідальністю «Віраж» (далі по тексту позивач/ТОВ «Віраж») в підсистемі «Електронний суд» до Господарського суду Київської області 31.07.2025 сформовано позовну заяву про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Радогост Плюс» (далі по тексту відповідач/ТОВ «Радогост Плюс») заборгованості за договором про надання послуг від 20.11.2024 № 20/11/2024-В у загальному розмірі 96924,85 гривень, з яких: 77750 гривень основний борг, 12876,68 гривень пеня, 5026,48 гривень інфляційні втрати, 1271,69 гривень 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що стягувана сума утворилася внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань з оплати наданих позивачем послуг за договором про надання послуг від 20.11.2024 № 20/11/2024-В, що стало підставою для додаткового нарахування та вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 14.08.2025 відкрито провадження у справі № 911/2474/25, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та без проведення судового засідання.

Відповідач, який належним чином повідомлений про розгляд справи, відзив на позов не подав.

Враховуючи те, що відповідач не скористався наданими йому процесуальними правами, а наявних у матеріалах справи доказів достатньо для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній матеріалами відповідно до ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Між ТОВ «Радогост Плюс» (замовник) та ТОВ «Віраж» (виконавець) 20.11.2024 укладено договір № 20/11/2024 (далі договір), предметом якого у відповідності до п. 1.1. є обов`язок виконавця в порядку та на умовах, визначеного договором, надавати послуги, зазначені у додатках до даного договору (у подальшому послуги), а замовник зобов`язується приймати та оплачувати вартість фактично наданих послуг на умовах цього договору.

Послуги, які виконуються виконавцем визначаються згідно з одиничними розцінками (додатки до договору), рахунками-фактури та актами здачі-приййняття робіт, окремими на кожні окремі послуги, які є невід`ємною частиною цього договору (пункт 1.2. договору).

Згідно пункту 2.1. договору вартість послуг, що надаються за цим договором, розраховується згідно з одиничними розцінками (додатки до договору) та зазначена у рахунках-фактури та актах здачі-прийняття робіт. Загальна вартість договору становить вартість всіх фактично виконаних виконавцем та прийнятих замовником послуг за цим договором.

За змістом п. 2.2. договору за результатами виконаних послуг складається акт (акти) здачі-прийняття робіт, який (які) підписується уповноваженими представниками сторін.

Пунктом 3.2. договору встановлено, що розрахунок за роботи, що надаються за цим договором, здійснюється на основі актів здачі-прийняття робіт шляхом перерахування замовником на розрахунковий рахунок виконавця, за вирахуванням сум передплати, на протязі 3 (трьох) банківських днів з моменту підписання акту здачі-прийняття робіт. Можлива повна передплата.

Відповідно до п. 7.1. договору за прострочення виконання зобов`язань, передбачених в п. 3.2. договору, замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної ставки Національного банку України від загальної вартості послуг, за кожен день такого прострочення.

У додатку № 1 до договору встановлено одиничні розцінки:

- послуги самоскидів 1250/машино-година;

- послуги екскаватора Caterpillar M322D 2000/машино-година;

- перебазування техніки на об`єкт замовника і у зворотньому напрямку 20000/грн.

Так, на виконання умов договору позивачем виконано, а відповідачем прийнято обумовлені договором послуги, що зазначені у додатку № 1 до договору, на загальну суму 277750 гривень, що підтверджується підписаним обома сторонами, підписи яких скріплені печатками, актом від 21.12.2024 № 934, який до того ж з боку замовника підписаний без будь-яких заперечень та зауважень.

Як стверджує позивач, відповідач покладений на нього умовами договору обов`язок щодо своєчасної та повної оплати наданих позивачем послуг виконав частково сплативши на користь позивача 200000 гривень.

Підставою звернення до суду із розглядуваним позовом, як зазначив позивач, стало неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань з оплати наданих позивачем послуг в повному обсязі за укладеним договором, внаслідок чого за відповідачем обліковується заборгованість у розмірі 77750 гривень, яку позивач просить суд стягнути з відповідача.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За договором підряду, як встановлено ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу України, одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Згідно з ч. 2 наведеної статті договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Основною суттєвою відмінністю договорів підряду та надання послуг є те, що правовою метою договору підряду є виконання певної роботи, тобто виготовлення, створення певного нового матеріального об`єкту або поліпшення існуючого, що належить до передання замовникові, коли як метою договору надання послуг є процес надання послуг, які споживаються в процесі їх надання.

Проаналізувавши умови укладеного між позивачем та відповідачем договору, беручи до уваги зміст правовідносин, які склалися між сторонами, та характер взятих ними зобов`язань, суд дійшов висновку, за своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором про надання послуг, доказів його розірвання чи визнання недійсним до матеріалів справи не надано, а отже він є належною правовою підставою для виникнення у сторін взаємних прав та обов`язків, обумовлених цим договором, правовідносини за яким підпадають під правове регулювання положення Цивільного кодексу України, що регулюють загальні умови виконання зобов`язання, а також глави 63 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як встановлено судом на виконання укладеного сторонами договору позивач надавав відповідачу обумовлені договором послуги на загальну суму 277750 гривень, що відображено у підписаному обома сторонами акті наданих послуг від 21.12.2024 № 934, копія якого наявна у матеріалах справи.

Суд зазначає, що долучений до матеріалів справи підписаний обома сторонами, акт надання послуг, засвідчує надання позивачем обумовлених договором послуг та їх отримання відповідачем і, відповідно, початок перебігу строку з їх оплати. Враховуючи, що акт надання послуг в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є первинним документом, а відтак є належним підтвердженням здійснення господарської операції.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України закріплено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За умовами п. 3.2. договору відповідач мав оплатити надані позивачем та прийнятті відповідачем послуги протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту підписання акту здачі-прийняття робіт, а відтак останнім днем для виконання відповідачем покладеного на нього обов`язку по оплаті є 24.12.2024.

Згідно вимог ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Проте, в порушення умов договору відповідач свій обов`язок щодо оплати наданих позивачем послуг в повному обсязі не виконав, у зв`язку з чим станом на дату звернення позивача до суду за відповідачем обліковується заборгованість у загальному розмірі 77750 гривень, що відповідачем в перебігу розгляду справи не спростовано.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи викладене вище, суд вважає доведеним факт існування простроченої заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 77750 гривень, а вимога позивача про стягнення з відповідача існуючої заборгованості є обґрунтованою, матеріалами справи підтверджена та належить до задоволення.

Також позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 12876,68 гривень пені, 5026,48 гривень інфляційних втрат та 1271,69 гривень 3% річних, розрахунок яких здійснено позивачем за загальний період з 14.01.2025 по 31.07.2025.

Судом встановлено, що пунктом 7.1. договору сторони погодили, що за прострочення виконання зобов`язань, передбачених в п. 3.2. договору, замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної ставки Національного банку України від загальної вартості послуг, за кожен день такого прострочення.

Вказаний пункт договору узгоджується з положеннями ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», за змістом яких платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до вимог ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з приписами ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Тому період обчислення пені починається з наступного дня після дати, в якій зобов`язання з оплати мало бути виконано. Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України (чинної на момент виникнення спірних правовідносин), нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 20.08.2021 у справі № 910/13575/20 уточнила правову позицію, викладену у справі № 911/634/19, вказавши, що у кожному конкретному випадку господарські суди повинні належним чином проаналізувати умови укладених між сторонами договорів щодо нарахування штрафних санкцій, та встановити, чи містить відповідний пункт договору або певний термін, шляхом вказівки на подію (день сплати заборгованості, день фактичної оплати, фактичний момент оплати), або інший строк, відмінний від визначеного ч. 6 ст. 232 ГК України, який є меншим або більшим шести місяців.

У пунктах 88, 91, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2024 у справі № 911/952/22 зазначено про те, що період, за який нараховується пеня, має визначені часові межі - початок та кінець періоду (граничні строки) її нарахування, який, зазвичай, може бути пов`язаний з певною календарною датою або подією, що неминуче має настати. Наприклад, такий момент може бути визначений шляхом відображення, зазначення (погодження сторонами) в договорі умови про нарахування пені, зокрема, "до повного виконання зобов`язання", "до дати фактичного виконання", "до повної сплати заборгованості/погашення боргу", "протягом року/усього періоду існування заборгованості" тощо. Якщо умовами укладеного договору сторони передбачили більш тривалий, ніж визначений частиною шостою статті 232 ГК України, строк нарахування штрафних санкцій (зазначили про їх нарахування до дня фактичного виконання, протягом усього періоду існування заборгованості тощо), то їх нарахування не припиняється за період прострочення зобов`язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, а застосуванню підлягає саме строк, встановлений договором (див., для прикладу, постанову Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року у справі № 910/6379/14 (провадження № 3-53гс15), в якій умовами договору сторонами було погоджено нарахування пені по день фактичної оплати боргу). У разі відсутності подібних умов у договорі (використання/зазначення в договорі лише формулювання про нарахування пені "за кожен день прострочення") нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені) припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.

Аналізуючи умови пункту 7.1. укладеного між сторонами договору, в контексті вимог законодавства та судової практики Верховного Суду, суд встановив, що умовами договору не передбачено інших умов нарахування пені, ніж встановлено приписами ст. 232 Господарського кодексу України, тому пеня має розраховуватися з наступного дня після визначеного договором терміну оплати та до виконання грошового зобов`язання або до відповідного дня останнього місяця шестимісячного строку, встановленого ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України. У зв`язку із чим нарахування пені в межах заявленого позивачем періоду прострочення з 26.06.2025 до 31.07.2025 є неправомірним та в цій частині задоволенню не підлягає.

Таким чином, здійснивши перерахунок пені з урахуванням умов договору, встановлених судом періодів нарахування та сум, в межах розрахунку позивача, суд встановив, що вірно розрахований розмір належної до стягнення з відповідача пені становить 10499,45 гривень.

Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача 12876,68 гривень пені підлягають частковому задоволенню у розмірі встановленому судом.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат на предмет правильності та обґрунтованості, судом встановлено, що останній здійснено арифметично вірно, та у відповідності до умов договору, обставин справи та вимог закону, тож вимоги позивача про стягнення з відповідача 5026,48 гривень інфляційних втрат та 1271,69 гривень 3% річних є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю в заявленому розмірі.

Відповідач в перебігу розгляду справи контррозрахунок заявлених позивачем до стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат не надав, доводи позивача в цій частині не спростував.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі.

А саме суд приймає рішення про стягнення з ТОВ «Радогост Плюс» на користь ТОВ «Віраж» 77750 гривень основного боргу, 10499,45 гривень пені, 5026,48 гривень інфляційних втрат та 1271,69 гривень 3% річних.

Судові витрати по сплаті судового збору, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, суд покладає на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відтак стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума судового збору у розмірі 2362,99 гривень.

Суд зауважує, що при зверненні позивача до суду з розглядуваним позовом останнім, відповідно до платіжної інструкції від 31.07.2025 № 632 сплачено суму судового збору у розмірі 3028 гривень (1,5 відсотка ціни позову).

Водночас, згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з цим позовом в електронній формі за допомогою підсистеми «Електронний суд», судовий збір мав бути сплачений ним в розмірі 2422,40 гривень (3028*0,8).

Тобто, судовий збір у розмірі 605,60 гривень є зайво сплаченим та підлягає поверненню позивачу з державного бюджету шляхом постановлення відповідної ухвали, після набрання судовим рішенням законної сили та звернення позивача із відповідним клопотанням.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 73-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Віраж» задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Радогост Плюс» (08200, Київська обл., місто Ірпінь, вулиця Джерельна, будинок 4, кімната 62, код: 40168588) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Віраж» (65043, Одеська обл., місто Одеса, вулиця Комарова, будинок 12, код: 32287992) 77750 гривень основного боргу, 10499,45 гривень пені, 5026,48 гривень інфляційних втрат, 1271,69 гривень 3% річних та 2362,99 гривень судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення у відповідності до ст. ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 08.10.2025.

Суддя Р.М. Колесник