ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" жовтня 2025 р. Справа№ 910/4455/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яценко О.В.

суддів: Тищенко О.В.

Хрипуна О.О.

за участю секретаря судового засідання: Антонюк А.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 07.10.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного підприємства «ТРАНСОЙЛ ГРУП»

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2025 (повний текст складено і підписано 16.06.2025)

у справі № 910/4455/25 (суддя - Я.А.Карабань)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНСАЙДІНГ»

до Приватного підприємства «ТРАНСОЙЛ ГРУП»

про стягнення 314 944 грн. 00 коп.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНСАЙДІНГ» (далі - ТОВ «ІНСАЙДІНГ», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства «ТРАНСОЙЛ ГРУП» (далі - ПП «ТРАНСОЙЛ ГРУП», відповідач) про стягнення суми грошових коштів у розмірі 314 944 грн. 47 коп., з яких: 301 579 грн. 20 коп. безпідставно отримані грошові кошти, 2 997 грн. 78 коп. 3% річних та 10 367 грн. 49 коп. інфляційні втрати.

Позовні вимоги, з посиланням на ст. 16, 509, 625, 1212 Цивільного кодексу України ( далі - ЦК України) обґрунтовані тим, що:

- позивач помилково сплатив на банківський рахунок відповідача суму коштів у розмірі 301 579 грн. 20 коп. з призначенням платежу «Сплата за паливо згідно рахунку № 501 від 09.12.2024 року (договір №ПТ-509 від 09.12.2024)»;

- при цьому між позивачем та відповідачем не укладалося жодного договору № ПТ-509 вiд 09.12.2024, відповідач не виставляв рахунок на сплату коштів № 501 вiд 09.12.2024, а ТОВ «ІНСАЙДІНГ» не отримувало товарів, робіт чи послуг від ПП «ТРАНСОЙЛ ГРУП», які б підлягали оплаті;

- позивач неодноразово звертався до відповідача з усними та письмовими зверненнями про повернення коштів, які були проігноровані зі сторони відповідачем;

- 24.03.2025 позивачем направлено відповідачу претензію про повернення помилково сплачених коштів з вимогою негайно, але не пізніше ніж у семиденний строк з моменту отримання цієї вимоги повернути позивачу, грошові кошти в розмірі 301 579 грн. 20 коп. на банківський рахунок позивача, відповідь на яку не була отримана позивачем;

- з огляду на вказані обставини спірні кошти підлягають поверненню позивачу на підставі ст. 1212 ЦК України.

Крім цього, позивач просить суд зобов`язати орган (особу), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, проводити нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на суму основного боргу за прострочення виконання грошового зобов`язання, починаючи з 10.04.2025 до повної його сплати.

В суді першої інстанції відповідач правом на подання відзиву не скористався.

Рішенням Господарського міста Києва від 16.06.2025 у справі № 910/4455/25 позов задоволено повністю.

При розгляді спору сторін по суті суд першої інстанції, встановивши, що:

- позивачем здійснено перерахування відповідачу грошових коштів у сумі 301 579 грн. 20 коп., що підтверджується платіжною інструкцією від 09.12.2024 №237;

- матеріали справи не містять, а сторонами не надано доказів укладення між позивачем та відповідачем договорів, у тому числі договору, який вказаний в призначенні платежу - №ПТ-509 від 09.12.2024, а також рахунку №501 від 09.12.2024,

дійшов висновку, що позивачем було перераховано на рахунок відповідача кошти помилково, оскільки між сторонами не існувало та не існує жодних договірних правовідносин та зобов`язань, які були б підставою для перерахування грошових коштів у розмірі 301 579 грн. 20 коп., зокрема, зобов`язань по сплаті за паливо згідно рахунків та договору, як то вказано в призначенні платежу в платіжній інструкції від 09.12.2024 №237, з огляду на що, суд першої інстанції задовольнив вимогу позивача про стягнення з відповідача суми безпідставно набутих коштів в розмірі 301 579 грн. 20 коп.

При цьому суд першої інстанції, перевіривши виконані позивачем розрахунки 3 % річних за період з 10.12.2024 по 09.04.2025 та інфляційних втрат з грудня 2024 року по лютий 2025 року, встановив, що вони є арифметично вірними, з огляду на що задовольнив позовні вимоги про стягнення 3 % річних у розмірі 2 997 грн. 78 коп. та інфляційних втрат у сумі 10 367 грн. 49 коп.

Водночас, суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення вимоги позивача про зазначення в рішенні на вказівку органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати на суму основного боргу до моменту виконання рішення суду.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями, 07.07.2025 Приватне підприємство «ТРАНСОЙЛ ГРУП» засобами поштового зв`язку (судом отримано і зареєстровано 09.07.2025) у встановлений процесуальний строк звернулось з апеляційною скаргою до Північного апеляційного господарського суду, у якій просить скасувати рішення Господарського міста Києва від 16.06.2025 у справі № 910/4455/25 та ухвалити у справі нове рішення - про відмову у задоволенні позовних вимог.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що він не погоджується з ухваленим рішенням суду, оскільки вказане рішення ухвалено з невідповідністю висновків встановленим обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач послався на те, що:

- позивач звернувся до відповідача щодо купівлі-продажу нафтопродуктів, між сторонами були узгоджені всі істотні умови, включаючи кількість, якість та вартість товару;

- 09.12.2024 відповідач сформував рахунок № 501 в межах договору №ПТ-509 від 09.12.2024 та направив позивачу, окрім цього, два примірники договору, підписані відповідачем, були направлені засобами поштового зв`язку позивачу, однак підписаний обома сторонами примірник не повернувся відповідачу;

- 09.12.2024 позивач здійснив платіж в сумі 301 579 грн. 20 коп., що дорівнює 5 200 літрів дизельного палива Pulis;

- відтак, матеріали справи містять докази не помилкового платежу, про що заявляє позивач, а оплату за товар з чітким визначенням товару та договору, в межах якого проводиться оплата;

- станом на сьогодні відповідач виконати умови договору №ПТ-509 від 09.12.2024 не може через спір зі своїм контрагентом щодо якості поставленого товару, про що усно повідомляв позивача;

- направлення відповідачем рахунку, який містив посилання на товар, кількість та вартість товару, договір постачання, фактично є пропозицією укласти договір (офертою), сплата коштів позивачем фактично є прийняттям умов договору (акцептом оферти);

- судом не надано тлумачення дій сторін відповідно до ст.ст. 640-642 ЦК України;

- відповідачем були здійснені всі конклюдентні дії, та, відповідно, волевиявлення щодо оферти та виконання умов саме договору поставки №ПТ-509 від 09.12.2024, а твердження позивача про те, що рахунок № 501 від 09.12.2024 на оплату товару за договором, який було сплачено позивачем, носить лише інформативний характер, не відповідає дійсності, оскільки вказаний рахунок містить чітке посилання на реквізити договору поставки №ПТ-509 від 09.12.2024.

В апеляційній скарзі відповідач просив долучити до матеріалів справи копію договору купівлі-продажу №ПТ-509 від 09.12.2024.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 09.07.2025 справа № 910/4455/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Гончаров С.А., Тищенко О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.07.2025 у справі № 910/4455/25 апеляційну скаргу Приватного підприємства «ТРАНСОЙЛ ГРУП» на рішення Господарського міста Києва від 16.06.2025 у справі № 910/4455/25 залишено без руху на підставі ст. 174, ч. 2 ст. 260 ГПК України; надано Приватному підприємству «ТРАНСОЙЛ ГРУП» строк десять днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме: надання доказів сплати (доплати) судового збору у розмірі 1 515 грн. 23 коп.; надання доказів щодо наявності електронного кабінету в ЄСІТС або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами.

На виконання вимог вищезазначеної ухвали, скаржник 18.07.2025 засобами поштового зв`язку (судом отримано і зареєстровано 22.07.2025) подав заяву про усунення недоліків апеляційної скарги, в додатках до якої міститься:

- квитанція до платіжної інструкції № 4320650 від 18.07.2025 про сплату 1 515 грн. 23 коп., в призначенні платежу вказано: «Судовий збір за позовом ТОВ «ІНСАЙДІНГ», на рішення від 16.06.2025 р. по справі № 910/4455/25, Північний апеляційний господарський суд»;

- відповідь № 12710976 про наявність зареєстрованого Електронного кабінету ЄСІТС.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 22.07.2025 № 09.1-08/1685/25 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/4455/25 у зв`язку з перебуванням суддів Тищенко О.В. та Гончарова С.А., які не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відрядженні.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 22.07.2025 справа № 910/4455/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Коробенко Г.П., Кравчук Г.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.07.2025 у справі № 910/4455/25 прийнято до свого провадження визначеною колегією суддів (головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Коробенко Г.П., Кравчук Г.А.) справу № 910/4455/25; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства «ТРАНСОЙЛ ГРУП» на рішення Господарського міста Києва від 16.06.2025 у справі № 910/4455/25; справу № 910/4455/25 призначено до розгляду на 10.09.2025 р. о 13 год. 20 хв.; витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/4455/25.

28.07.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 910/4455/25.

30.07.2025 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач зазначає, що оскаржуване рішення є законним та справедливим.

В обґрунтування своєї позиції позивач посилається на те, що:

- жодного примірника цього договору № ПТ-509 від 09.12.2024, підписаного обома сторонами, матеріали справи не містять, цей документ підписано виключно відповідачем, позивач жодної згоди на укладення договору не надавав та не підписував, а отже, цей документ не має сили укладеного договору відповідно до ч. 3 ст. 639 ЦК України;

- пункти 6.1., 7.1., 7.5, 7.11. цього документу (наданого відповідачем) вимагають активного волевиявлення сторін шляхом проставлення підпису під його умовами для того, щоб вважати договір укладеним;

- в апеляційній скарзі відповідач одночасно намагається обґрунтувати правову підставу отримання коштів посиланням на нібито укладений договір № ПТ-509 від 09.12.2024, а також - на вчинення позивачем конклюдентних дій, зокрема оплату рахунку № 501, проте ці аргументи взаємовиключні: якщо сторони уклали договір у письмовій формі, то саме його підписання обома сторонами є моментом виникнення зобов`язання (ч. 2,3 ст. 639 ЦК України), а не односторонні дії;

- те, що оплата в розмірі 301 579 грн. 20 коп. позивачем на рахунок відповідача була помилковою підтверджується, зокрема: відсутністю будь-якого листування, погоджень, підписаних документів на підтвердження замовлення товару; відсутністю видаткових накладних, актів приймання-передачі, реєстрації податкової накладної тощо; ігноруванням письмової вимоги про повернення коштів - жодної відповіді на претензію позивача від 24.03.2025 не надано.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2025 № 09.1-08/2105/25 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/4455/25 у зв`язку з перебуванням судді Кравчука Г.А., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці у період з 01.09.2025 по 14.09.2025.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2025 справа № 910/4455/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Тищенко О.В., Коробенко Г.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2025 у справі № 910/4455/25 прийнято до свого провадження визначеною колегією суддів (головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Тищенко О.В., Коробенко Г.П.) справу № 910/4455/25; розгляд апеляційної скарги Приватного підприємства «ТРАНСОЙЛ ГРУП» на рішення Господарського міста Києва від 16.06.2025 у справі № 910/4455/25 призначено на 07.10.2025 об 11 год. 20 хв.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2025 № 09.1-08/2263/25 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/4455/25 у зв`язку з перебуванням судді Коробенка Г.П., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці у період з 06.10.2025 по 09.10.2025.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2025 справа № 910/4455/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Хрипун О.О., Тищенко О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2025 справу № 910/4455/25 прийнято до свого провадження визначеною колегією суддів (головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Тищенко О.В., Хрипун О.О.), учасників справи повідомлено, що розгляд апеляційної скарги Приватного підприємства "ТРАНСОЙЛ ГРУП" на рішення Господарського міста Києва від 16.06.2025 у справі № 910/4455/25 відбудеться у раніше визначені дату та час, а саме 07.10.2025 об 11:20 год.

30.09.2025 до суду від відповідача надійшло клопотання, в якому заявник, з посиланням на неможливість керівника прийняти участь в судовому засіданні з огляду на перебування у відрядженні, просить відкласти розгляд справи 910/4455/25 на іншу дату.

Порадившись на місці, колегія суддів не знайшла підстав для задоволення поданого відповідачем клопотання про відкладення з огляду на наступне.

За приписами ч. 11 ст. 270 ГПК України, яка встановлює порядок розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Колегія суддів зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення справи у відповідному судовому засіданні.

Відтак, колегія суддів в цьому випадку не визнає поважними причини неявки у судове засідання 07.10.2025 у цій справі уповноваженого представника відповідача та зауважує відповідачу на тому, що матеріалами справи підтверджується, що він має представника - адвоката Зудінова О.С. (довіреність № 1 від 04.07.2025), доказів неможливості взяти участь в судовому засіданні якого суду не надано.

Окрім того, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією із засад здійснення судочинства встановлено розумні строки розгляду справи судом.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, учасником якої є Україна, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі «Фрідлендер проти Франції»). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 у справі «Красношапка проти України»).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе розглядати апеляційну скаргу в судовому засіданні 07.10.2024 за відсутності уповноваженого представника відповідача. Відсутність представника відповідача в цьому випадку не перешкоджає розгляду апеляційної скарги та не повинна заважати здійсненню правосуддя, оскільки процесуальну позицію відповідача викладено у апеляційній скарзі, а участь представників в судовому засіданні не була визнана обов`язковою.

Близька за змістом правова позиції щодо відсутності підстав для задоволення клопотання учасника справи про відкладення розгляду справи викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.07.2022 у справі № 910/11818/18.

Щодо наданого відповідачем додаткового доказу, а саме копії договору купівлі-продажу №ПТ-509 від 09.12.2024, колегія суддів зазначає про таке.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства, зокрема є: змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Законом можуть бути визначені також інші засади судочинства.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема: верховенство права; змагальність сторін; пропорційність; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами тощо.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм процесуального законодавства, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, зобов`язаний забезпечувати дотримання принципу змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, доведенні перед судом їх переконливості, сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом задля прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, яке буде відповідати завданням господарського судочинства.

У рішенні від 03.01.2018 «Віктор Назаренко проти України» (Заява №18656/13) ЄСПЛ наголосив, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони матимуть змогу висловити свої думки щодо кожного документа в матеріалах справи (див. рішення у справі «Беер проти Австрії» (Beer v. Austria), заява №30428/96, пункти 17, 18, від 06 лютого 2001 року)

Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992).

У пункті 7 розділу II рішення у справі «Мінак та інші проти України» ЄСПЛ указав, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною (рішення від 27.10.1993 у справах «Авотіньш проти Латвії», заява №17502/07, пункт 119 та «Домбо Бехеєр Б. В. проти Нідерландів», пункт 33). Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі з апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи (пункти 17 - 18 рішення від 06.02.2021 у справі «Беер проти Австрії», заява №30428/96).

Колегія суддів вважає за доцільне, для забезпечення сторонами рівних прав під час судового розгляду, розглядати справу по суті з врахуванням наданої апелянтом в суді апеляційної інстанції копії договору купівлі-продажу нафтопродуктів №ПТ-509 від 09.12.2024.

Станом на 07.10.2025 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу, інших клопотань від учасників справи не надходило.

Відповідач в судове засідання представників не направив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників відповідача за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню або зміні, з наступних підстав.

Колегією суддів встановлено і підтверджується матеріалами справи наступне.

09.12.2024 Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНСАЙДІНГ» (позивачем) здійснено перерахування грошових коштів з банківського рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на банківський рахунок Приватного підприємства «ТРАНСОЙЛ ГРУП» (відповідача) НОМЕР_2 в АТ «ОТП БАНК» у сумі 301 579 грн. 20 коп., що підтверджується платіжною інструкцією від 09.12.2024 №237.

Як вбачається з реквізитів платіжної інструкції від 09.12.2024 №237 одержувачем вказано відповідача, а в призначенні платежу зазначено: «сплата за паливо згідно рахунку №501 від 09.12.2024 (договір №ПТ-509 від 09.12.2024) у сумі 251 316 грн. 00 коп., ПДВ - 20% 50 263 грн. 00 коп.».

Позивач вказує, що між ним та відповідачем відсутні договірні відносини, а відтак і відсутні підстави набуття відповідачем коштів у сумі 301 579 грн. 20 коп.

24.03.2025 позивач надіслав засобами поштового зв`язку претензію до відповідача вих. 240325 вимогою негайно, але не пізніше ніж у семиденний строк з моменту отримання цієї вимоги повернути позивачу помилково сплачені кошти, які були перераховані відповідно до платіжної інструкції від 09.12.2024 №237. Направлення претензії підтверджується описом вкладення №235 та фіскальним чеком АТ «Укрпошта» від 24.03.2025.

Відповіді на зазначену претензію матеріали справи не містять.

Оскільки станом на дату подання цього позову відповідач не повернув позивачу грошові кошти в розмірі 301 579 грн. 20 коп., позивач звернувся за захистом своїх прав щодо повернення грошових коштів з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат.

Крім цього, позивач просить суд зобов`язати орган (особу), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, проводити нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на суму основного боргу за прострочення виконання грошового зобов`язання, починаючи з 10.04.2025 до повної його сплати.

Правові позиції сторін детально викладені вище.

Рішенням Господарського міста Києва від 16.06.2025 у справі № 910/4455/25 позов задоволено повністю.

Водночас, суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення вимоги позивача про зазначення в рішенні на вказівку органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати на суму основного боргу до моменту виконання рішення суду.

За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як слідує зі змісту апеляційної скарги, у цій справі рішення суду першої інстанції відповідачем оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, а відтак, враховуючи, що рішення в частині відмови у задоволенні позивача про зазначення в рішенні на вказівку органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати на суму основного боргу до моменту виконання рішення суду апелянтом не оскаржується, згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України в цій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядається.

При цьому колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно з ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 14 ГПК України).

Касаційний суд неодноразово звертав увагу на те, що принцип «заборони повороту до гіршого» («non reformatio in peius») відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення).

Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.05.2023 у справі № 179/363/21 (провадження № 61-4060св23, 21.06.2023 у справі № 757/42885/19-ц (провадження № 61-9060св22).

Верховний Суд у постанові від 24.05.2023 у справі № 179/363/21зауважив на тому, що обсяг апеляції був обмежений рішенням суду щодо заборгованості за аліментами, які ще не були виплачені, та скасування списання заборгованості у разі недотримання цього зобов`язання, а відтак суд не повинен був самостійно погіршувати позицію заявника скарги в тій частині, в якій рішення суду не було оскаржене.

Аналогічна за змістом позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.07.2025 та від 08.10.2025 у справі № 922/1715/22, якими були скасовані постанови апеляційного суду в частині розгляду тих позовних вимог, які апелянтом не оскаржувались з посиланням на те, що судом апеляційної інстанції не було враховано принципу «заборони повороту до гіршого».

При цьому слід відзначити, що позивачем не було подано апеляційної скарги, а у відзиві на апеляційну скаргу він просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказане свідчить про відсутність у суду апеляційної інстанції підстав для перегляду рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні у задоволенні позовної вимоги позивача про зазначення в рішенні на вказівку органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати на суму основного боргу до моменту виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Згідно з ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України:

- правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони;

- правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

- правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

- правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 639 ЦК України закріплено вимоги до форми договорів, зокрема:

- договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1);

- якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ч. 2);

- якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами (ч. 3).

Згідно з ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, відповідно до положень ЦК України договір купівлі-продажу має бути укладений у письмовій формі (в тому числі і шляхом фіксації його змісту в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони), а при укладенні договору сторони мають досягти зміст щодо всіх істотних умов договору. При чому укладення договору допускається і шляхом фіксації його змісту в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідач зазначає, що між сторонами були узгоджені всі істотні умови купівлі-продажу нафтопродуктів в межах договору №ПТ-509 від 09.12.2024, включаючи кількість, якість та вартість товару.

За твердження відповідача, 09.12.2024 він сформував рахунок № 501 в межах договору №ПТ-509 від 09.12.2024 та направив позивачу, однак підписаний обома сторонами примірник не повернувся відповідачу.

Відповідач стверджує, що перерахування грошових коштів позивачем з банківського рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на банківський рахунок відповідача НОМЕР_2 в АТ «ОТП БАНК» у сумі 301 579 грн. 20 коп., що підтверджується платіжною інструкцією від 09.12.2024 №237, здійснено в межах оплати за товар (5 200 літрів дизельного палива Pulis) за договором №ПТ-509 від 09.12.2024.

В свою чергу колегія суддів зазначає, що відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження факту укладення з позивачем договору купівлі-продажу нафтопродуктів №ПТ-509 від 09.12.2024.

Наданий відповідачем примірник договору купівлі-продажу нафтопродуктів №ПТ-509 від 09.12.2024 містить підпис і відбиток печатки тільки представника відповідача - Приватного підприємства «ТРАНСОЙЛ ГРУП» і не містить підпису і відбитки печатки позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНСАЙДІНГ».

Колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять примірнику договору купівлі-продажу нафтопродуктів №ПТ-509 від 09.12.2024, підписаного обома сторонами, а також не містять рахунку № 501 від 09.12.2024 на оплату товару за вказаним договором.

Колегія суддів зауважує відповідачу на тому, що ним самим стверджується про те, що відповідний договір купівлі-продажу нафтопродуктів №ПТ-509 від 09.12.2024 не було підписано позивачем (не повернуто відповідачу підписаний обома сторонами примірник договору), в той час як ймовірні наміри укласти такий договір не можуть бути визнанні належними та допустимими доказами визнання факту договору укладеним. В свою чергу відповідач не був позбавлений права вимагати укладення такого договору в судовому порядку, проте, не вчинивши таких дій, має нести відповідні правові наслідки.

За змістом положень ГПК України:

- кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 73);

- ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 73);

- належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 ст. 76);

- обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77).

Отже саме на відповідача покладений обов`язок належними та допустимими доказами довести ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх заперечень, тобто саме відповідач має довести те, що перерахування грошових коштів позивачем у розмірі 301 579 грн. 20 коп. на рахунок відповідача здійснено на виконання договірного зобов`язання, зокрема, в рамках договору купівлі-продажу нафтопродуктів №ПТ-509 від 09.12.2024, проте належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного відповідачем суду надано не було.

За таких обставин колегія суддів констатує, що наявними у матеріалах справи доказами не підтверджується факту укладення між сторонами договору купівлі-продажу нафтопродуктів №ПТ-509 від 09.12.2024, факту формування відповідачем рахунку № 501 від 09.12.2024, що, в свою чергу, свідчить про те, що відповідачем не спростовано твердження позивача, що останнім було перераховано на рахунок відповідача кошти помилково, оскільки між сторонами не існувало та не існує жодних договірних правовідносин та зобов`язань, які були б підставою для перерахування грошових коштів у розмірі 301 579 грн. 20 коп., зокрема, зобов`язань по сплаті за паливо згідно рахунків та договору, як то вказано в призначенні платежу в платіжній інструкції від 09.12.2024 №237.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно; особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога позивача про стягнення з відповідача суми безпідставно набутих коштів в розмірі 301 579 грн. 20 коп. є правомірною та обґрунтованою, а відтак, підлягає задоволенню у повному обсязі. Рішення суду першої інстанції в частині задоволення вказаних позовних вимог залишається без змін.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 2 997 грн. 78 коп. та інфляційних втрат в сумі 10 367 грн. 49 коп. колегія суддів зазначає про таке.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

За змістом наведеної норми нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц, від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц, від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16).

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували поданню такого позову (постанови Верховного Суду від 30.01.2019 у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18).

Колегія суддів наголошує, що ст. 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань.

Вказане підтверджується висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду № 918/631/19 від 22.09.2020, у яких Велика Палата Верховного Суду:

- погодилася з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 01.06.2016 у справі № 910/22034/15 (провадження №3-295гс16), про те, що ст. 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань;

- зазначила, що у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України;

- не взяла до уваги доводів відповідача про те, що припис ч. 2 ст. 625 ЦК України може застосовуватись судом лише за наявності порушення боржником грошового зобов`язання, оскільки ним якраз порушене позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України.

Щодо визначення початку періоду нарахування 3 % річних та інфляційних втрат колегія суддів звертається до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/3831/22 від 07.02.2024 де вказано, що недоговірне зобов`язання щодо повернення безпідставно набутого майна виникає в особи з моменту безпідставного отримання нею такого майна (коштів) або з моменту, коли підстава їх отримання відпала, а прострочення такого обов`язку, відповідно, з дня, наступного за днем отримання таких коштів.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що за встановлених обставин безпідставного набуття відповідачем коштів 09.12.2024 початком періоду прострочення має бути 10.12.2024.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт порушення відповідачем строків виконання свого обов`язку щодо повернення безпідставно набутих коштів у розмірі 301 579 грн. 20 коп., позивач має право на стягнення вартості нарахованих за прострочення виконання вказаного обов`язку 3 % річних та інфляційних втрат.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних за період з 10.12.2024 по 09.04.2025 та інфляційних втрат з грудня 2024 року по лютий 2025 року в межах періоду, заявленого позивачем, колегія суддів визнає вказаний розрахунок арифметично правильним, з огляду на що погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних у сумі 2 997 грн. 78 коп. та інфляційних втрат у сумі 10 367 грн. 49 коп. в повному обсязі. Рішення суду першої інстанції в частині задоволення вказаних позовних вимог залишається без змін.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване судове рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду міста Києва від 16.06.2025 у справі № 910/4455/25, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційних скарг не вбачається.

Враховуючи вищевикладене, вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційна скарга Приватного підприємства «ТРАНСОЙЛ ГРУП» задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з апеляційною скаргою покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства «ТРАНСОЙЛ ГРУП» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2025 у справі № 910/4455/25 залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду міста Києва 16.06.2025 у справі № 910/4455/25 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 07.10.2025

Головуючий суддя О.В. Яценко

Судді О.В. Тищенко

О.О. Хрипун