РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.09.2025Справа № 910/6166/25

За позовомАкціонерного товариства "ПОЛТАВАОБЛЕНЕРГО"
доАнтимонопольного комітету України
провизнання дій протиправними (неправомірними) та зобов`язання вчинити дії
Суддя Підченко Ю.О.
Секретар судового засідання Панасюк Ю.М.
Представники сторін:

від позивача: Ставицька І.Б.;

від відповідача: Пащенко М.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа № 910/6166/25 за позовом Акціонерного товариства "ПОЛТАВАОБЛЕНЕРГО" (далі також - позивач, АТ "ПОЛТАВАОБЛЕНЕРГО") до Антимонопольного комітету України (далі також - відповідач, Комітет, АМК) про визнання протиправними (неправомірними) дій по нарахуванню штрафу згідно рішення Антимонопольного комітету України від 21.11.18р. за № 29-р/тк в зв`язку з порушенням відповідачем порядку обрахунку штрафу від доходу (виручки) суб`єкта господарювання, встановленого ч.2 ст. 52 Закону України «Про захист економічної конкуренції» та зобов`язання АМКУ здійснити перерахунок вказаного штрафу з дотриманням порядку, визначеного ч. 2 ст. 52 ЗУ «Про захист економічної конкуренції», виходячи від доходу (виручки) АТ «Полтаваобленерго» за 2017 рік в сумі 8 031 685 тис.грн, та визнати протиправними (неправомірними) дії відповідача по нарахуванню пені в сумі 13 996 500 грн та зобов`язати здійснити перерахунок вказаної пені у відповідності до остаточно-визначеної суми штрафу, після його перерахунку.

05.06.2025 до суду надійшов відзив згідно з яким відповідач просив:

- закрити провадження у справі № 910/6166/25 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України;

- постановити ухвалу про стягнення в дохід Державного бюджету України з акціонерного товариства «Полтаваобленерго» штрафу в сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у зв`язку із зловживанням процесуальними правами, а саме подання завідомо безпідставного позову;

- у випадку встановлення судом відповідності позовної заяви вимогам ГПК України, відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач, у свою чергу, 16.06.2025 подав відповідь на відзив, а 23.07.2025 звернувся до суду із клопотанням про відкладення, у якому також просив дозволити прийняти участь в наступних судових засіданнях по даній справі в режимі відеоконференції.

За результатами розгляду заяви АМК про закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України, суд дійшов висновків про відмову в задоволенні, а мотиви відмови вказані у відповідній ухвалі.

Клопотання відповідача про застосування до позивача заходів процесуального примусу у вигляді накладення штрафу за подання завідомо безпідставного позову не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. В діях АТ "Полтаваобленерго" не вбачається подання завідомо безпідставного позову та зловживання процесуальними правами, а тому положення ст.ст. 43, 135 ГПК України в даному випадку не підлягають застосуванню.

З огляду на те, що в підготовчому провадженні здійснено дії передбачені ст. 182 Господарського процесуального кодексу України (далі також - ГПК України), суд вирішив закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на 25.09.2025.

Представник позивача в судовому засіданні 25.09.2025 наполягав на задоволенні заявленого позову, надав усні пояснення по справі.

Натомість, представник відповідача проти позовних вимог заперечував у повному обсязі.

Рішення в даній справі ухвалено з урахуванням ст.ст. 219, 220, 233 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Тимчасова адміністративна колегія Антимонопольного комітету України, створена відповідно до наказу Голови Антимонопольного комітету України від 09.11.2018№ 130, розглянувши матеріали справи № 66-2-50/1-18, розпочатої розпорядженням адміністративної колегії Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі також - Відділення), від 18.05.2018 № 66/4-рп/к, та подання попередніми висновками у справі від 02.08.2018 № 66/2-пв/к, винесла рішення № 29-р/тк від 21.11.2018 (далі також - Рішення № 29-р/тк), згідно з яким постановила:

1. Визнати ПАТ «Полтаваобленерго» таким, що в період з 01.01.2017 по 21.11.2018 займало монопольне (домінуюче) становище на ринку передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами в територіальних межах Полтавської області, Прилуцького районів Чернігівської області, Охтирського та Роменського районів Сумської області, Зачепилівського, Валківського, Красноградського районів Харківської області, Магдалинівського району Дніпропетровської області, Світловодського району Кіровоградської області, де розташовані електричні мережі, які експлуатує товариство (у межах здійснення ліцензованої діяльності).

2. Визнати дії ПАТ «Полтаваобленерго», які полягали у створенні постачальникам електричної енергії за нерегульованим тарифом перешкод доступу на ринок постачання електричної енергії, порушенням, передбаченим пунктом 2 статті 50 та пунктом 7 частини другої статті 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем.

3. За порушення, зазначене в пункті 2 резолютивної частини цього рішення, накласти на ПАТ «Полтаваобленерго» штраф у розмірі 30 100 000,00 грн.

4. Зобов`язати ПАТ «Полтаваобленерго» припинити порушення законодавства про захист економічної конкуренції, зазначене в пункті 2 резолютивної частини цього рішення.

Заявляючи позов АТ «Полтаваобленерго» стверджує, що Антимонопольний комітет України допустив у своїх діях порушення ст. 52 Закону України «Про захист економічної конкуренції», які полягали у здійсненні протиправного розрахунку штрафу із застосуванням іншої бази для нарахування штрафу, ніж та, що визначена ст. 52 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Позивач вважає, що належним способом захисту його порушеного права є зобов`язання Комітету здійснити перерахунок накладеного Рішенням № 29-р/тк штрафу з дотриманням порядку, визначеного ч. 2 ст. 52 Закону України «Про захист економічної конкуренції», виходячи від доходу (виручки) АТ «Полтаваобленерго» за 2017 рік, та визнання протиправними (неправомірними) дій відповідача по нарахуванню пені в сумі 13 996 500 грн (із зобов`язанням здійснити перерахунок вказаної пені у відповідності до остаточно-визначеної суми штрафу, після його перерахунку).

На підтвердження заявлених у позовній заяві вимог, АТ «Полтаваобленерго» надало Висновок експерта № 248 від 24.09.2024 за результатами проведення економічної експертизи, відповідно до якого, судовий експерт Гайдар Василь Миколайович, надав наступні відповіді:

- сума 30 100 000 грн (розмір штрафу) не становить 0,45% від доходу (виручки) АТ "Полтаваобленерго" за 2017 рік в розмірі 8 031 685 тис. грн 0,45% від суми 8 031 685 тис. грн становить сума 36 142 584,53 грн;

- сума 30100000 грн (розмір штрафу) становить 0,45% від чистого доходу АТ "Полтаваобленерго" за 2017 рік в розмірі 6 693 102 тис. грн;

- сума 30 100 000 грн (розмір штрафу) не становить 0,45% від доходу від передачі місцевими(локальними) електричними мережами електричної енергії незалежних постачальників електроенергії АТ "Полтаваобленерго" за 2017 рік в розмірі 145 990 680 грн, яка документально підтверджена висновком економічної експертизи № 187 від 08.01.2019 року 0,45% від суми 145 990 680 грн становить сума 656958,06 грн.

Комітет проти заявленого позову та викладених позивачем обставин заперечив у повному обсязі, оскільки, на думку відповідача, у Рішенні № 29-р/тк наведено порядок визначення штрафу, який відповідає вимогам чинного на дату постановлення Рішення законодавства.

Більше того, АМК наголошує, що постановою Верховного Суду від 09.05.2024 у справі № 910/1212/19 вже було надано оцінку правомірності та обґрунтованості розміру штрафу, накладеного Рішенням Комітету № 29-р/тк, а відповідно до ст. 75 ГПК України, встановленні в остаточному рішенні суду обставини не підлягають доведенню та є преюдиційними.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Правовідносини, пов`язані з обмеженням монополізму та захистом суб`єктів господарювання від недобросовісної конкуренції, є предметом регулювання господарського законодавства, у тому числі й Господарського кодексу України (далі - ГК України), і відтак є господарськими, а тому справи, що виникають з відповідних правовідносин, згідно з частиною третьою статті 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" розглядаються господарськими судами.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України "Про захист економічної конкуренції" заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду. Отже, спір у даній справі відноситься до підвідомчості господарських судів і підлягає вирішенню за правилами Господарського процесуального кодексу України.

Так, в силу ч. 1 ст. 3 Закону України "Про захист економічної конкуренції" законодавство про захист економічної конкуренції ґрунтується на нормах, установлених Конституцією України, і складається із цього Закону, законів України "Про Антимонопольний комітет України", "Про захист від недобросовісної конкуренції", інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до цих законів.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель.

При цьому, особливості спеціального статусу Антимонопольного комітету України обумовлюються його завданнями та повноваженнями, в тому числі роллю у формуванні конкурентної політики, та визначаються цим Законом, іншими актами законодавства і полягають, зокрема, в особливому порядку призначення та звільнення Голови Антимонопольного комітету України, його заступників, державних уповноважених Антимонопольного комітету України, голів територіальних відділень Антимонопольного комітету України, у спеціальних процесуальних засадах діяльності Антимонопольного комітету України, наданні соціальних гарантій, охороні особистих і майнових прав працівників Антимонопольного комітету України на рівні з працівниками правоохоронних органів, в умовах оплати праці.

Стаття 3 зазначеного Закону до основних завдань Антимонопольного комітету України відносить участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.

Приписами ст. 4 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" визначено, що Антимонопольний комітет України будує свою діяльність на принципах: законності; гласності; захисту конкуренції на засадах рівності фізичних та юридичних осіб перед законом та пріоритету прав споживачів.

Як визначено статтею 41 Закону України "Про захист економічної конкуренції", а також зазначено і у п. 12 Правил розгляду заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції (Правил розгляду справ), які затверджено розпорядженням Антимонопольного комітету України від 19.04.1994 за № 5, доказами у справі можуть бути будь-які фактичні дані, які дають можливість встановити наявність або відсутність порушення. Ці дані встановлюються такими засобами: поясненнями сторін і третіх осіб, поясненнями службових осіб та громадян, письмовими доказами, речовими доказами і висновками експертів. Усні пояснення сторін, третіх осіб, службових чи посадових осіб та громадян, які містять дані, що свідчать про наявність чи відсутність порушення, фіксуються у протоколі.

Пунктом 32 Правил розгляду справ встановлено, що у рішенні наводяться мотиви рішення, зазначаються встановлені органом Комітету обставини справи з посиланням на відповідні докази, а також положення законодавства, якими орган Комітету керувався, приймаючи рішення. Під час вирішення питання про накладення штрафу у резолютивній частині рішення вказується розмір штрафу. Резолютивна частина рішення, крім відповідних висновків та зобов`язань, передбачених статтею 48 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у необхідних випадках має містити вказування на дії, які відповідач повинен виконати або від яких утриматися для припинення порушення та усунення його наслідків, а також строк виконання рішення.

В законодавстві України визначення поняття "дискреційні повноваження" наведено в Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 № 1395/5. Так, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Конституційний Суд України визнає за органом публічної влади право на певні дискреційних повноваження у прийнятті рішень, та застерігає, що "цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів" (абзац третій підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 08.06.2016 № 3-рп/2016).

Законодавче регулювання не є і не може бути всеосяжним за формою та змістом. Відтак, під час здійснення органом своїх повноважень наявність у нього певної міри розсуду є допустимою та належною. Попри це, межі дискреційних повноважень такого органу не можуть бути неоглядними. Міра такого розсуду повинна бути мінімально достатньою, зокрема, з метою уникнення порушення нормативно-правових приписів та запобіганню зловживання.

З позиції гарантування основоположних прав людини, надання дискреційних повноважень органам обсяг яких не має чітко визначених меж було б несумісним з принципом верховенства права, як одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією і Конституцією України.

Дискреційні повноваження АМК мають узгоджуватися з конституційним принципом верховенства права, та такими його елементами, як юридична визначеність та заборона свавілля.

Дискреція не є довільною; вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки, згідно з частиною другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз цієї норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу "заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом". Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Аналізуючи наявність чи відсутність дискреції в органів публічної влади, суди застосовують підхід, взявши до уваги Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

Законом України «Про захист економічної конкуренції» (далі також - Закон № 2210) передбачено як склад порушення антимонопольного законодавства (пункт 4 частини другої статті 6, пункт 1 статті 50 Закону № 2210), так і порядок визначення штрафу, який підлягає стягненню у разі вчинення такого порушення (зокрема, абзац другий частини другої статті 52 Закону № 2210).

Так, за порушення, передбачені, зокрема, пунктом 2 статті 50 цього Закону № 2210, накладаються штрафи у розмірі до десяти відсотків доходу (виручки) суб`єкта господарювання від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за останній звітний рік, що передував року, в якому накладається штраф (абзац другий частини другої статті 52 названого Закону).

Водночас, відповідно до абзацу першого частини п`ятої статті 52 Закону № 2210 якщо доходу (виручки) немає або відповідач на вимогу органів Антимонопольного комітету України, голови його територіального відділення не надав розмір доходу (виручки), штраф, передбачений абзацом другим частини другої цієї статті, накладається у розмірі до двадцяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; штраф, передбачений абзацом третім частини другої цієї статті, - у розмірі до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; штраф, передбачений абзацом сьомим частини другої цієї статті, - у розмірі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; заборона концентрації відповідно до Закону України "Про санкції"; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права (частина перша статті 59 Закону № 2210).

Визначаючи розмір штрафу АМК України посилався на те, що чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) ПАТ «Полтаваобленерго» за 2017 рік відповідно до Звіту про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) становить 6 693 102,00 тис.грн.

Відповідно до п. 276 Рішення № 29-р/тк, під час розрахунку штрафу за порушення, передбачене п. 2 ст. 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», враховано:

- розмір доходу, пов`язаний з порушенням, передбаченим п. 2 ст. 50 Закону;

- ступінь соціальної значущості товару;

- вплив та можливість впливу порушення на суміжні ринки;

- порушення законодавства про захист економічної конкуренції не припинено;

- порушення законодавства про захист економічної конкуренції має непоодинокий характер.

З огляду на наявні в матеріалах справи фактичні дані, надавши оцінку викладеному в Рішенні № 29-р/тк розрахунку штрафу, суд дійшов висновку, що застосований до позивача штраф, відповідає вимогам Закону України «Про захист економічної конкуренції» та становить до 10 % доходу (виручки) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) позивача за 2017 рік, а саме складає - 0, 45 % від доходу (виручки) позивача.

Наведені обставини також встановлені рішенням суду від 04.07.2019 у справі № 910/1212/19, яке набрало законної сили.

В силу положень ст. 75 ГПК України, обставини, які встановлені у рішенні Господарського суду міста Києва 04.07.2019 у справі № 910/1212/19, яке набрало законної сили мають преюдиційне значення та повторного доведення не потребують.

Стосовно наданого позивачем висновку експерта, то суд вважає за необхідне наголосити, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу (ст. 104 ГПК України).

Як вбачається із вказаного висновку, дослідження фактично зводилося до математичних розрахунків (визначення відсотку від числа) з урахуванням наданих на дослідження:

- Звіт про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) ПАТ «Полтаваобленерго» за 2017 рік;

- оборотно-сальдові відомості (кореспонденції рахунків) по рахунках 70 «Доходи від реалізації» за 2017 рік;

- інші регістри бухгалтерського обліку.

Наведені в дослідній частині та у відповідях на запитання обставини жодним чином не спростовують правильність здійсненого Комітетом розрахунку штрафу. А взяття як бази нарахування чистого доходу від реалізації продукції за 2017 рік відповідає вимогам законодавства.

У постанові від 30.05.2023 у справі № 910/4192/21 Верховний Суд зазначив, що розмір штрафу, застосованого АМК, слід визначати від чистого доходу (виручки) товариства від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за відповідний рік, а не іншим чином. Схожу за змістом правову позицію викладено в Постанові Верховного Суду від 30.05.2023 у справі № 910/378/21.

Отже, Комітет у контексті своїх дискреційних повноважень в силу приписів статті 52 Закону наклав на Товариство штраф у розмірі 30 100 000 грн, що складає 0,45 % доходу (виручки) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) позивача, та входить у визначену законодавцем у статті 52 Закону «межу», тобто до 10 % відсотків доходу (виручки) суб`єкта господарювання від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за останній звітний рік, що передував року, в якому накладається штраф.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В п. 53 Рішення Європейського суду з прав людини від 20.09.2012 у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (Заява № 387/03), зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими, узгодженими.

Судом зроблено оцінку кожного аргументу, наведеного учасниками справи, з`ясовані мотиви визнання доказів більш вірогідними щодо кожної обставини, яка є предметом доказування в даному спорі, в тому числі застосовано до спірних правовідносин норму права та вказано мотиви такого застосування, що відповідає положенням ст. 238 ГПК України.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, наведених обґрунтувань та наданих доказів, суд дійшов висновку, що Акціонерним товариством "ПОЛТАВАОБЛЕНЕРГО" не доведено вчинення Комітетом протиправних (неправомірних) дій під час здійснення нарахування розміру штрафу, за порушення, передбачене пунктом 2 статті 50 та п. 7 ч. 2 ст. 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції». Позов задоволенню не підлягає.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 104, 129, 219, 220, 232, 233, 237, 238, ст. ст. 240, 241, ч. 1 ст. 256, 288 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Акціонерного товариства "ПОЛТАВАОБЛЕНЕРГО" відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили згідно зі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 06.10.2025 року.

Суддя Ю.О.Підченко