ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 р. м. Ужгород Справа № 907/485/25

Господарський суд Закарпатської області у складі: головуючого судді Сисина С.В., за участі секретаря судового засідання Кірик К.І., розглянувши в спрощеному позовному провадженні з викликом сторін справу

за позовом Керівника Хустської окружної прокуратури Закарпатської області, , місцезнаходження 90400, Закарпатська область, Хустський район, місто Хуст, вулиця 900-річчя Хуста, будинок 16, в інтересах держави в особі

позивача: Хустської міської ради, , місцезнаходження 90400, Закарпатська область, Хустський район, місто Хуст, вулиця 900-річчя Хуста, будинок 27,

до відповідача: Фізичної особи підприємця Лабур Олександра Миколайовича, РНОКПП НОМЕР_1 , місцезнаходження АДРЕСА_1 ,

про стягнення із замовника будівництва безпідставно збережених коштів пайової участі,

за участі представників сторін:

від прокуратури: Андрейчик А.М., прокурора відділу Закарпатської обласної прокуратури,

від позивача: не з`явився,

від відповідача: адвокат Гайду О.І. (ордер серії АО №1160856 від 26.05.2025),

В С Т А Н О В И В:

Керівник Хустської окружної прокуратури Закарпатської області звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовною заявою від 23.04.2025 №07.54-113-276-25 в інтересах держави в особі позивача Хустської міської ради до фізичної особи підприємця Лабур Олександра Миколайовича (далі відповідач), згідно з якою просить суд:

- стягнути з фізичної особи підприємця Лабур Олександра Миколайовича на користь Хустської міської ради для зарахування в дохід місцевого бюджету безпідставно збережені кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту у розмірі 87727,20 грн;

- покласти на відповідача обов`язок нести всі судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи у суді.

Позовні вимоги обґрунтовані з посиланням на положення статей 1212, 1214 Цивільного кодексу України та безпідставне, з порушенням норм Законів України «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» збереження відповідачем грошових коштів через невиконання обов`язку зі сплати пайової участі замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Хуста під час будівництва об`єкту: «Будівництво об`єкту дорожнього сервісу (крамниця)» за адресою: Закарпатська область, Хустський район, місто Хуст, вулиця Івана Франка, без номера.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено головуючого суддю Сисина С.В., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.04.2025.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 30.04.2025 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено судове засідання у справі на 28.05.2025.

Згідно відповіді №9427222 про відсутність зареєстрованого Електронного кабінету ЄСІТС, сформованої на запит суду, встановлено, що відповідач ФОП Лабур О.М. (РНОКПП НОМЕР_1 ) не має зареєстрованого електронного кабінету.

Враховуючи наведене, ухвала суду від 30.04.2025 направлена ФОП Лабур О.М. поштовою кореспонденцією згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №066 від 02.05.2025 за місцем реєстрації адреси фізичної особи-підприємця (по місцезнаходженню) згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань: АДРЕСА_1 .

09.05.2025 на адресу Господарського суду Закарпатської області повернулося рекомендоване поштове відправлення №066 від 02.05.2025 з відомостями про вручення відповідачу поштового відправлення 07.05.2025.

06.05.2025 через систему «Електронний суд» від позивача Хустської міської ради надійшло клопотання від 06.05.2025 (зареєстроване за вхідним №02.3.1-02/4371/25), згідно з яким позивач повідомляє, що він позовні вимоги у справі підтримує повністю, просить задовольнити позов прокурора та здійснювати розгляд справи у відсутності представника Хустської міської ради.

28.05.2025 через систему «Електронний суд» від представника відповідача ФОП Лабур О.М. адвоката Гайду О.І. (яка діє на підставі ордеру про надання правничої допомоги серії АО №1160856 від 26.05.2025) надійшла заява про ознайомлення та вступ у справу від 27.05.2025 (зареєстрована за вхідним №02.3.1-02/5128/25 від 28.05.2025), за змістом якої остання просить надати для ознайомлення матеріали справи №907/485/25 у електронному вигляді, приєднати її до справи в електронному суді, надавши доступ до матеріалів справи; продовжити ФОП Лабур О.М. процесуальний строк на подання відзиву на позовну заяву Хустської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Хустської міської ради; відкласти судове засідання на іншу дату з повторним викликом сторін.

Поряд з цим, враховуючи, що призначене на 16 годину 40 хвилин 28.05.2025 судове засідання у справі №907/485/25 (для участі в якому прибула прокурор відділу Закарпатської обласної прокуратури Андрейчик А.М.) фактично не відбулося у зв`язку із несправністю (неналежним функціонуванням) системи фіксування судового засідання технічними засобами, про що керівником апарату Господарського суду Закарпатської області складено відповідний акт №02.2-09/276/25 від 28.05.2025, ухвалою суду від 28.05.2025 судове засідання призначено на 19.06.2025 о 10:45 год.

Враховуючи відсутність зареєстрованого Електронного кабінету ЄСІТС, ухвала суду від 28.05.2025 направлена ФОП Лабур О.М. поштовою кореспонденцією згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №361 від 30.05.2025 за місцем реєстрації адреси фізичної особи-підприємця (по місцезнаходженню) згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань: 90512, Закарпатська область, Тячівський район, село Колодне, вулиця Новоселицька, будинок 44.

09.06.2025 на адресу Господарського суду Закарпатської області повернулося рекомендоване поштове відправлення №361 від 30.05.2025 з відомостями про вручення відповідачу поштового відправлення 04.06.2025.

19.06.2025 через систему «Електронний суд» від представника відповідача ФОП Лабур О.М. адвоката Гайду О.І. надійшло клопотання про застосування строків давності від 18.06.2025 (зареєстровано за вхідним №02.3.1-02/5774/25), за змістом якої остання просить вирішуючи дану справу, застосувати строки давності та на підставі цього відмовити у задоволенні позову повністю, провадження у справі закрити.

Ухвалою суду від 19.06.2025 задоволено усне клопотання прокурора про відкладення судового засідання, відкладено розгляд справи на 14 серпня 2025 р. на 13:30 год.

Враховуючи відсутність зареєстрованого Електронного кабінету ЄСІТС, ухвала суду від 19.06.2025 направлена ФОП Лабур О.М. поштовою кореспонденцією згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №600 від 19.06.2025 за місцем реєстрації адреси фізичної особи-підприємця (по місцезнаходженню) згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань: АДРЕСА_1 .

30.06.2025 на адресу Господарського суду Закарпатської області повернулося рекомендоване поштове відправлення №600 від 19.06.2025 з відомостями про вручення відповідачу поштового відправлення 26.06.2025.

02.07.2025 через систему «Електронний суд» від Хустської окружної прокуратури надійшло заперечення на клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності від 02.07.2025 (зареєстроване за вхідним №02.3.1-02/6141/25).

14.08.2025 через систему «Електронний суд» від представника відповідача ФОП Лабур О.М. адвоката Гайду О.І. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (зареєстроване за вх.02.3.1-02/7191/25), в якому вона повідомляє про неможливість прибути в судове засідання 14.08.2025 у зв`язку із терміновим відрядженням у військову частину, про що підтверджуючі документи будуть надані в наступному судовому засіданні.

У судовому засіданні 14.08.2025, яке відбулося за участі прокурора, такий учасник справи не заперечив проти відкладення судового засідання через подане клопотання представником відповідача.

Згідно ухвали від 14.08.2025 суд постановив: задовольнити усне клопотання представника відповідача ФОП Лабур О.М. адвоката Гайду О.І. про відкладення розгляду справи (зареєстроване за вх.02.3.1-02/7191/25 від 14.08.2025); розгляд справи відкласти на 08.10.2025 на 16:00 год.

Враховуючи відсутність зареєстрованого Електронного кабінету ЄСІТС, ухвала суду від 14.08.2025 направлена ФОП Лабур О.М. поштовою кореспонденцією згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №880 від 15.08.2025 за місцем реєстрації адреси фізичної особи-підприємця (по місцезнаходженню) згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань: 90512, Закарпатська область, Тячівський район, село Колодне, вулиця Новоселицька, будинок 44.

27.08.2025 на адресу Господарського суду Закарпатської області повернулося рекомендоване поштове відправлення №880 від 15.08.2025 з відомостями про вручення відповідачу поштового відправлення 21.08.2025.

У постанові від 27.06.2024 у справі №759/16487/21, провадження № 61-772св24 Верховний Суд з посиланням на практику Європейського Суду з прав людини (справи «Заводнік проти Словенії», заява № 53723/13, рішення від 21 травня 2015 року, пункт 70; справа «Созонов та інші проти України», заява № 29446/12, рішення від 08 листопада 2018 року, пункт 8) зазначив, що на національні суди покладено обов`язок з`ясувати, чи були повістки або інші судові документи завчасно отримані сторонами та, за необхідності, суди зобов`язані фіксувати таку інформацію у тексті рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 6 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Частиною 1 ст. 232 ГПК України передбачено, що судовими рішеннями є: 1) ухвали; 2) рішення; 3) постанови; 4) судові накази.

Згідно з ч. 5 ст. 242 ГПК України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

У постанові від 07.06.2024 у справі № 904/1273/23 Об`єднана палата Касаційного господарського суду зазначила, що процесуальним законодавством передбачено два способи надсилання судового рішення - шляхом направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення та в електронній формі - через «Електронний кабінет», у тому числі шляхом направлення листа на офіційну електронну пошту засобами підсистем ЄСІТС у випадках, передбачених пунктом 37 глави 2 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС. Вимога про надіслання судового рішення через підсистеми ЄСІТС є обов`язковою для осіб, визначених пунктом 10 Положення про ЄСІТС, та тих осіб, які добровільно зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.

Враховуючи приписи ст. 6 і 242 ГПК України, ухвали суду від 30.04.2025, 28.05.2025, 19.06.2025, 14.08.2035 в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи згідно з ч. 5 ст. 6 ГПК України були доставлені до Електронних кабінетів прокурора, позивача і представника відповідача, про що свідчать довідки про доставку електронного листа.

В пунктах 41-42 постанови Верховного Суду від 30.08.2022р. у справі №459/3660/21 викладена правова позиція, що довідка про доставку документа в електронному вигляді до «Електронного кабінету» є достовірним доказом отримання адресатом судового рішення.

Отже, сторони про дату, час та місце судового засідання, призначеного на 16:00 годину 08.10.2025, належним чином повідомленні.

У судовому засіданні 08.10.2025, проведеному за участі прокурора та представника відповідача, судом з`ясовано думку учасників щодо можливості продовження судового засідання за відсутності представника позивача.

Представники сторін вважали за можливе проводити судове засідання за відсутності представника позивача.

З`ясувавши думку прокурора та представника відповідача; враховуючи приписи ст.202 ГПК України; враховуючи, що позивача було належним чином повідомлено про дату, час та місце судового засідання; явка учасника справи не визнавалася обов`язковою, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення питань, які вирішуються у судовому засіданні, суд згідно ухвали, постановленої в судовому засіданні без оформлення окремого документу, та зазначеної у протоколі судового засідання, постановив: здійснювати розгляд справи за відсутності представника позивача, який належним чином повідомлений про місце, дату та час судового засідання.

Згідно приписів ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Разом з тим, згідно з ч. 9 ст. 165 ГПК України, яка кореспондується з ч. 2 ст. 178 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Зважаючи на те, що відповідач у строк, встановлений ухвалою суду про відкриття провадження, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданим йому процесуальним правом, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору може бути розглянута за наявними у ній документами з участю прокурора і представника відповідача відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Частина 1 ст. 252 ГПК України передбачає, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі, крім випадків, передбачених статтею 252-1 цього Кодексу.

Частиною 8 ст. 252 ГПК України визначено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Прокурор в судовому засіданні 08.10.2025 позовні вимоги підтримала з наведених в позовній заяві підстав в повному обсязі, надала усні пояснення щодо заявлених вимог у даній справі.

Представник відповідача в судовому засіданні 08.10.2025 просила у задоволенні позову відмовити повністю через безпідставність позовних вимог, а в іншому випадку - застосувати строки позовної давності та закрити провадження у справі, а також надала усні пояснення щодо заявлених вимог у даній справі.

Відповідно до ст. 240 ГПК України в судовому засіданні 08.10.2025 судом було оголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення.

Повернувшись у судове засідання, 14.08.2025 суд згідно з ч. 6 ст. 233, ч. 1 та 6 ст. 240 ГПК України проголосив скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду та повідомив дату складання повного рішення до п`яти днів з дня закінчення розгляду справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 240 ГПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Суть спору за позицією прокурора

Керівник Хустської окружної прокуратури Закарпатської області (далі прокурор), покликаючись на положення Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», просить стягнути з відповідача безпідставно збережені грошові кошти пайової участі у розвиток інфраструктури населеного пункту до місцевого бюджету.

Прокурор вказує, що фізичною особою-підприємцем Лабур Олександром Миколайовичем у період з 18.01.2020 по 07.12.2020 здійснено будівництво об`єкта: «Будівництво об`єкту дорожнього сервісу (крамниця)». За класом наслідків (відповідальності) вказаний об`єкт будівництва належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1).

Відповідно до відомостей порталу Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва 13.04.2021 відділом державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Хустської міської ради зареєстровано подану відповідачем у електронній формі декларацію про готовність до експлуатації вказаного об`єкта за реєстраційним номером ЗК78.

У вказаній декларації ФОП Лабур О.М. (замовник будівництва), у графі «Терміни будівництва» зазначив, що будівельні роботи виконано в період з 18.01.2020 (початок будівництва) по 07.12.2020 (закінчення робіт), строк введення об`єкта (черги, пускового комплексу) в експлуатацію 01.04.2021.

На думку прокурора, відповідач, звертаючись до уповноваженого органу задля прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва, вказав строки, у які ним виконано будівельні роботи.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 03.06.2021 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна, на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації ЗК78.

За твердженням прокурора, з означеної декларації вбачається, що відповідачем пайова участь до місцевого бюджету не сплачувалась (підстава для звільнення від сплати пайової участі пункт 13 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20.09.2019 №132-ІХ).

Прокурор вказує, що на час отримання відповідачем права на виконання будівельних робіт та початку останнім відповідного будівництва діяли положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20.09.2019 №132-ІХ (далі Закон №132-ІХ), згідно з яким виключено ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Разом з тим, покликаючись на усталену практику Верховного Суду, прокурор вважає, що під час внесення змін до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», законодавець чітко визначив підстави та порядок пайової участі замовників будівництва в 2020 році у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Після 01.01.2020 набула чинності норма пункту 13 розділу І Закону №132-ІХ, якою було скасовано обов`язок забудовників укладати договори пайової участі з органами місцевого самоврядування, під час дії норми ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», відповідач до позивача з питань укладення договору пайової участі не звертався. Таким чином, прокурор зазначає, що правовідносини з оплати участь в інфраструктурі населеного пункту (до виключення ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності») між сторонами не виникали.

Розділом ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №132-ІХ передбачено порядок пайової участі замовників будівництва, який впроваджено законодавцем, зокрема, для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.

Пунктом 2 розділу ІІ Закону №132-ІХ встановлено, що розмір пайової участі, який протягом 2020 року замовники будівництва перераховують до відповідного місцевого бюджету для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту для нежитлових будівель та споруд становить 4% загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта.

Прокурор мотивує, що зазначені норми дають підстави для висновку, що обов`язок замовника будівництва з приводу звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.

Тобто, на думку прокурора, саме відповідач був зобов`язаний у січні 2020 року звернутись до позивача із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта і до введення його в експлуатацію у квітні 2021 року сплатити пайовий внесок.

Прокурор вказує, що невиконання відповідачем законодавчо закріпленого обов`язку щодо сплати пайової участі у зв`язку з будівництвом об`єкта саме до введення його в експлуатацію надає право позивачу на стягнення цих коштів у відповідності до ст. 1212 ЦК України. Відсутність звернення замовника будівництва з заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва та ненадання ним передбачених документів, не є перешкодою для самостійного визначення органом місцевого самоврядування розміру пайової участі.

Таким чином, прокурор зазначає, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок позивача зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а тому зобов`язаний повернути такі кошти на ст. 1212 ЦК України.

Покликаючись на норми пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №132-ІХ, прокурор просить стягнути з відповідача на користь позивача 87727,20 грн, що становить 4% від загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта.

Позиція позивача

Представник позивача у клопотанні від 06.05.2025 про розгляд справи за відсутності Хустської міської ради, повідомив, що позовні вимогу є обґрунтованими і підставними. Позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити.

Позиція відповідача

Відповідач відзиву на позовну заяву не подав.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 14 ГПК України учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

Відтак, з врахуванням положень ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178 ГПК України, суд вирішив справу за наявними в ній матеріалами.

Доводи, викладені сторонами в інших заявах по суті справи

У клопотанні про застосування строків позовної давності від 18.06.2025 представник відповідача звертає увагу, що про порушене право Хустській міській раді було відомо у квітні 2021 року.

Так, ФОП Лабур О.М. у період із 18.01.2020 по 07.12.2020 згідно з повідомленням про початок будівельних робіт від 17.01.2020 ЗК 35, на земельній ділянці за кадастровим номером :01:082:0007 було здійснено будівництво об`єкта: «Будівництво об`єкту дорожнього сервісу (крамниця)». У вказаній декларації (замовником будівництва), у графі «Терміни будівництва» чітко зазначено, що будівельні роботи виконано в період із 18.01.2020. (початок робіт) по 07.12.2020 (закінчення робіт), строк введення об`єкта (черги, пускового комплексу) в експлуатацію - 01.04.2021.

Відповідач повідомляє, що норми, на які посилається прокурор у позові, а саме положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» №132-ІХ, були чинні.

Однак, 13.04.2021, Відділом державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Хустської міської ради зареєстровано подану декларацію про готовність до експлуатації вказаного об`єкта за реєстраційним номером ЗК78.

Таким чином, на думку відповідача, про порушення своїх прав, особі, в інтересах якої подано позовну заяву - Хустській міській раді, було відомо 13 квітня 2021 року.

Відповідач вказує, що до більшості господарських справ встановлюється загальна позовна давність тривалістю у 3 роки, з моменту, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх законних прав чи інтересів, що передбачено ст. 257 Цивільного кодексу України.

Таким чином, строк позовної давності сплив після 13 квітня 2024 року, що є підставою для відмови в позові.

Також, відповідач повідомляє, що позивач не звертався до суду із заявою про поновлення пропущеного строку.

На підставі викладеного, просить суд застосувати строки позовної давності, та у задоволенні позову відмовити повністю, провадження у справі закрити.

У запереченні на клопотання про застосування строків позовної давності від 02.07.2025 прокурор спростовує наведені у клопотання твердження відповідача.

Звертає увагу, що відповідно до пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану, а за час дії норм пунктів 12, 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України Верховним Судом сформовано правові висновки щодо їх застосування.

Таким чином, зупинення строку позовної давності було прямо передбачено пункті 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України у редакції, чинній з 30.01.2024.

Крім того, у період з 17.03.2022 по 30.01.2024 під час дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. ст. 257 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільного кодексу України, продовжувалися на строк його дії.

Аналогічні положення закріплено у пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, які були чинними з 02.04.2020 по 01.07.2023 та передбачали, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжувалися на строк дії такого карантину.

Прокурор стверджує, що згідно з вимогами пунктів 12, 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України у випадку, коли строк позовної давності почав перебіг та не сплив станом на 12.03.2020, цей строк вважається таким, що не пропущений, оскільки він був продовженим, а надалі зупиненим.

03.06.2025 опубліковано Закон України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» (далі Закон № 4434-IX), яким п. 19 цього розділу виключено.

Тобто, на думку прокурора, у разі якщо спірні правовідносини або обставини, з якими закон пов`язує початок перебігу строку позовної давності, мали місце під час дії воєнного стану, загальний строк позовної давності розпочне перебіг 04.09.2025.

На підставі викладеного, з урахуванням наведеного, строк звернення із вказаним позовом до Господарського суду Закарпатської області Хустською окружною прокуратурою не пропущено, оскільки загальний строк позовної давності розпочне свій перебіг 04.09.2025

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

Наказом відділу містобудування та архітектури Хустської міської ради від 18.10.2019 №034 затверджено містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва: будівництво об`єкту дорожнього сервісу (крамниця) в м. Хуст, вул. І.Франка, б/н, замовник Лабур Олександр Миколайович.

17.01.2020 ОСОБА_1 подано до Відділу Державного архітектурно-будівельного контролю Хустської міської ради повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1)/про зміну даних у повідомленні про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1).

25.03.2021 ОСОБА_1 подано Відділу Державного архітектурно-будівельного контролю Хустської міської ради декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1).

Згідно відомостей Порталу Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва ОСОБА_1 у період з 18.01.2020 (дата початку будівництва) по 07.12.2020 (дата завершення будівництва) здійснено будівництво об`єкта: «Будівництво об`єкту дорожнього сервісу (крамниця)» за адресою АДРЕСА_2 . За класом наслідків (відповідальності) вказаний об`єкт будівництва належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1). Кошторисна вартість будівництва за проектом 2193180,00 грн. Строк введення об`єкта в експлуатацію 01.04.2021.

13.04.2021 Виконавчим комітетом Хустської міської ради зареєстровано в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва декларацію про готовність до експлуатації об`єкта за реєстраційним номером ЗК78, відомості про заявників ОСОБА_1 . У розділі «Пайова участь» вказано підставу для звільнення від сплати пайової участі стаття 13 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні». Документ, що засвідчує право власності користування земельною ділянкою кадастровий номер :01:082:0007 форма власності приватна, ОСОБА_1 , договір купівлі-продажу №3568 від 03.07.2018.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04.04.2025 номер інформаційної довідки 421186911, 03.06.2021 зареєстровано право власності ОСОБА_1 на об`єкт дорожнього сервісу (крамниця), загальною площею 227,1 кв.м., розташовано на земельній ділянці кадастровий номер: :01:082:0007, номер відомостей про речове право 42350881.

20.03.2025 Хустською окружною прокуратурою подано запит №07.54-1541ВИХ-25 до Хустської міської ради про надання інформації з приводу звернення ОСОБА_1 до Хустської міської ради з заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також щодо надходження коштів до бюджету Хустської міської територіальної громади пайової участі від вказаного замовника об`єкта будівництва.

26.03.2025 Хустською міською радою направлено лист №02-12/762 у відповідь на запит Хустської окружної прокуратури, за змістом якої повідомлено, що ОСОБА_1 не звертався до Хустської міської ради з заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкту будівництва та не сплачував до міського бюджету кошти про пайову участь станом на дату надання відповіді, та визначено розмір пайової участі об`єкту будівництва, що становить 87727,20 грн.

04.04.2025 Хустською окружною прокуратурою подано запит №07.54-113-276-25 до Хустської міської ради про надання належним чином завірених копій документів.

08.04.2025 листом №02-12/898 Хустською міською радою у відповідь на запит Хустської окружної прокуратури надано належним чином завірені копії повідомлень про початок будівельних робіт та декларації про готовність до експлуатації об`єкта.

14.04.2025 Хустською окружною прокуратурою листом №07.54-113-276-25 повідомлено Хустську міську раду про звернення прокуратури до Господарського суду Закарпатської області в інтересах держави в особі Хустської міської ради з позовною заявою до ФОП Лабур О.М.

Збереження відповідачем без достатніх правових підстав коштів, які останній мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту у розмірі 87727,20 грн, стало підставою звернення прокурора до суду в інтересах держави в особі Хустської міської ради з позовом про стягнення з відповідача означеної суми грошових коштів у примусовому порядку.

Правове обґрунтування і оцінка суду

Щодо представництва інтересів позивача прокурором

За змістом ст. 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Отже, обов`язковою передумовою реалізації права на судовий захист в порядку господарського судочинства є наявність у позивача суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, які порушуються, не визнаються або оспорюються іншими особами відповідачами, та на захист якого спрямоване звернення до суду з позовом.

Згідно з ч. 1 ст. 45 ГПК України, сторонами в судовому процесі позивачами і відповідачами можуть бути особи, зазначені у ст. 4 цього Кодексу. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 ГПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у господарські правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює господарські права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у господарських, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (постанови від 20.11.2018 у справі №5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі №915/478/18, від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц).

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах (ч. 3 ст. 4 ГПК України).

У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (ч. 3, 4 ст. 53 ГПКУкраїни).

У Рішенні від 05.06.2019 №4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті (абз. 1 та 2 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абз. 1 3 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»).

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

На переконання суду, прокурор, звертаючись із даним позовом, обґрунтував порушення інтересів держави, яке полягає у ненадходженні до місцевого бюджету коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, що порушує права відповідної територіальної громади, інтереси якої представляє відповідний орган місцевого самоврядування.

На виконання вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурором направлено на адресу позивача Хустської міської ради лист-запит №07.54-1541ВИХ-25 від 20.03.2025 щодо встановлення факту вжиття позивачем заходів зі стягнення з відповідача коштів пайової участі від замовника об`єкта будівництва ОСОБА_1 (у тому числі, в судовому порядку).

Водночас останнім, за встановлених судом обставин, відповідних заходів не вжито, що й зумовило підстави для захисту прокурором порушених інтересів держави шляхом звернення до суду з даним позовом.

Тобто, орган місцевого самоврядування не проявив жодної зацікавленості перевірити обставини, викладені прокуратурою у повідомленні та факти порушення законодавства у сфері містобудування з метою усунення порушення матеріальних інтересів територіальної громади.

Вказане узгоджується з позицією Касаційного господарського суду, викладеною у постанові від 22.12.2022 у справі № 904/123/22.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 зроблено висновок, згідно з яким, сам факт незвернення до суду органу, уповноваженого державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, з позовом свідчить про те, що такий орган неналежно виконує свої повноваження щодо необхідного захисту, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади населеного пункту та звернення до суду з позовом.

Таким чином, незалежно від причин незвернення до суду Ради, сам факт цього незвернення свідчить про те, що вказаний орган місцевого самоврядування не виконує своїх повноважень із захисту інтересів держави.

Вказане є підставою для звернення прокурора з цим позовом до суду в інтересах держави, відповідно до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 53 ГПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 зазначено, що невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість звернення прокурора в інтересах держави в особі Хустської міської ради з даним позовом та наявність у прокурора підстав для представництва інтересів держави в суді.

Щодо спірних правових відносин

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» №3038-VI від 17.02.2011 (далі Закон №3038-VI).

Відповідно до ст. 1 Закону №3038-VI (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) замовником будівництва визначається фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.

Частиною 1 ст. 2 Закону №3038-VI визначено, що плануванням і забудовою територій є діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.

До 01.01.2020 відносини щодо участі замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту врегульовувалися приписами статті 40 Закону №3038-VI.

З 01.01.2020 набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» №132-IX від 20.09.2019 (далі Закон №132-IX), якими виключено ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», що регулювали пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Згідно з пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX договори про сплату пайової участі, укладені до 01.01.2020, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

За змістом Закону №132-IX, прикінцевих та перехідних положень до нього, з 01.01.2020 у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01.01.2020.

Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Зовнішнім виразом зміни правового регулювання суспільних відносин є процес втрати чинності одними нормами та/або набуття чинності іншими.

Так, при набранні чинності новою нормою права передбачається розповсюдження дії цієї норми на майбутні права і обов`язки, а також на правові наслідки, які хоча й випливають із юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми права, проте настають після набрання чинності новою нормою права.

Водночас зміна правових норм і врегульованих ними суспільних відносин не завжди збігаються. У певних випадках після скасування нормативного акта має місце його застосування компетентними органами до тих відносин, які виникли до втрати ним чинності та продовжують існувати у подальшому. Такі правовідносини є триваючими. При цьому триваючі правовідносини повинні виникнути під час дії норми права, що їх регулює, та існувати після втрати нею чинності.

Стаття 40 Закону №3038-VI визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію. Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності із ч. 2 ст. 331 ЦК України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються.

Велика Палата Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19, аналізуючи правову природу цих правовідносин, зробила висновок, що з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, а тому не можна вважати, що на них поширюються положення статті 40 Закону № 3038-VI після втрати нею чинності.

Крім того, пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 01.01.2020. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають.

Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання відступу від правових позицій касаційних судів та визначаючи належний спосіб захисту порушеного права у справі №643/21744/19, також зауважила, що:

- з 01.01.2020 скасовано дію статті 40 Закону №3038-VI, яка передбачала обов`язкове укладення договору, тому визнання судом договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладеним та встановлення цивільних прав та обов`язків сторін договору на майбутнє на підставі нормативно-правового акта, який було скасовано, суперечитиме принципу правової визначеності та не дозволить суду захистити право сторони належним способом. Відтак, якщо на час здачі новозбудованого об`єкта до експлуатації або ухвалення судового рішення було скасовано норму статті закону, яка зобов`язувала укласти договір про участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, то суд не має підстав для задоволення позову обраним позивачем способом, а саме зобов`язати укласти договір або визнати договір укладеним;

- у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.07.2020 у справі №909/1143/19, від 30.09.2020 у справі №904/4442/19, від 04.02.2021 у справі №904/2468/19 та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.05.2021 у справі №201/14195/18 суди розглянули спори про визнання укладеним договору про пайову участь замовника будівництва у створенні та розвитку інфраструктури населеного пункту при чинності на час виникнення спірних правовідносин та на момент звернення позивача до суду норми статті 40 Закону № 3038-VI, яка зобов`язувала замовника будівництва укласти зазначений договір, однак за відсутності вказаної норми на час розгляду справи. Водночас у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2021 у справі №922/267/20 та від 23.03.2021 у справі №904/454/18 суди розглянули вказані вище спори при втраті чинності норми статті 40 Закону №3038-VI ще на час звернення позивача до суду, однак вона також була чинною на час виникнення спірних правовідносин;

- відмовляючи у задоволенні позовних вимог, касаційні суди дійшли висновку про те, що необхідною умовою для укладення договору за рішенням суду є наявність на час виникнення правовідносин відповідних положень закону про обов`язковість укладення договору. Однак, оскільки станом на час розгляду справи відсутнє положення закону, яке б зобов`язувало відповідача укласти з позивачем договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, суд не наділений повноваженнями визнати укладеним такий договір, обов`язковість якого для відповідача законом не передбачена;

- зазначені висновки касаційного суду узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у цій справі, а тому підстав для відступу від правових висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду немає;

- у зв`язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом. У такому разі суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 ЦК України;

- у разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування.

Нормами ст. 40 Закону №3038-VI було визначено обов`язок у передбачених цим Законом випадках щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту до прийняття такого об`єкта в експлуатацію, а також обов`язок щодо укладення відповідного договору про пайову участь, положеннями якого мала бути визначеною належна до перерахування сума (розмір пайової участі).

При цьому, ч. 9 ст. 40 Закону №3038-VI було передбачено, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше, ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.

Відповідно до Закону №132-IX ст. 40 Закону №3038-VI було виключено з 01.01.2020.

Таким чином, починаючи з 01.01.2020 передбачений до цього ст. 40 Закону №3038-VI обов`язок замовників забудови земельної ділянки у населеному пункті щодо необхідності укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту перестав існувати.

Разом з тим, законодавцем під час внесення змін до Закону №3038-VI (шляхом виключення ст. 40 вказаного Закону на підставі Закону №132-IX) було чітко встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайову участь) у такому розмірі та порядку (абзац 2 пункт 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX):

1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):

- для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;

- для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування;

3) замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва;

4) пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію;

5) кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту;

6) інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.

Суд виснує, що передбачений прикінцевими та перехідними положеннями Закону №132-IX порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем для:

(1) об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені;

(2) об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.

Таким чином, у вказаних двох випадках, враховуючи вимоги підпунктів 3, 4 абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію.

Системний аналіз зазначених норм та обставин дає підстави для висновку, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає:

- для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020 вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01.01.2020;

- для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.

Наведене свідчить про те, що норми абзацу 1 та 2 пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX не перебувають у взаємозв`язку та не є взаємодоповнюючими.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21, від 13.12.2022 у справі № 910/21307/21, від 20.02.2024 у справі № 910/20216/21, від 03.12.2024 у справі № 910/6226/23.

Таким чином, системний аналіз зазначених норм та обставин дає підстави для висновку, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає, зокрема для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що датою початку будівництва є 18.01.2020, відтак застосуванню підлягає абзацу 2 пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX, яким визначено обов`язок щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на відсутність відзиву відповідача на позовну заяву, а також на подачу представником відповідача 18.06.2025 клопотання про застосування строків давності, у якому такий учасник справи не заперечив проти позовних вимог прокурора про стягнення витрат пайової участі та лише просив застосувати строки позовної давності.

Щодо цього, суд зазначає, що у ч.1 ст. 165 ГПК України зазначено, що у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову.

Згідно з пунктами 3 і 5 ч. 3 ст. 165 ГПК України відзив повинен містити: у разі повного або часткового визнання позовних вимог - вимоги, які визнаються відповідачем; заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права.

Відповідно до приписів ч.4 ст. 165 ГПК України, якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

З урахуванням наведеного, суд зазначає про відсутність відзиву відповідача, що відповідно до положень ст.165 ГПК України, вказує про незаперечення відповідача проти позовних вимог (за винятком доводів відповідача про порушення прокурором строку позовної давності).

Отже, як вбачається з матеріалів справи, відповідач не звернувся до Хустської міської ради із заявою про визначення розміру пайової участі щодо вказаного об`єкту будівництва протягом 10 робочих днів після 18.01.2020 і до введення його в експлуатацію, не перерахував кошти пайової участі у розвиток інфраструктури міста Хуст, чим порушив обов`язок, встановлений пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX.

Верховний Суд у постанові від 07.09.2023 р. у справі № 916/2709/22 зазначив, що відсутність звернення замовника будівництва з відповідною заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва на виконання вимог підпункту 3, абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-ІХ та ненадання ним передбачених цією нормою документів, не є перешкодою для самостійного визначення органом місцевого самоврядування розміру пайової участі на підставі наявних у нього документів із доведенням під час розгляду справи їх обґрунтованості.

У постанові від 23.05.2024 у справі № 915/149/23 Верховний Суд дійшов висновку, що у випадку, якщо замовниками об`єктів будівництва не буде дотримано передбаченого «Прикінцевими та перехідними положеннями» Закону №132-IX обов`язку щодо перерахування коштів пайової участі саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то належним та ефективним способом захисту є звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі ст. 1212 ЦК України.

Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує вказані зобов`язання. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності з ч. 2 ст. 331 ЦК України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються.

У такому разі суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, замовник будівництва, який без достатньої правової підстави за рахунок власника земельних ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити у вигляді пайового внеску у розвиток інфраструктури населеного пункту, зобов`язаний повернути ці кошти органу місцевого самоврядування на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

При цьому суд виходить з того, що наведені висновки щодо застосування абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №132-ІХ у спірних правовідносинах відповідають загальним принципам рівності та справедливості, є спрямованими на те, щоб замовник будівництва, який розпочав його до 01.01.2020 та/або після 01.01.2020 та добросовісно виконав встановлений законом обов`язок щодо пайової участі, був у однакових ринкових умовах із забудовником, який аналогічно розпочав будівництво, але до введення об`єкта в експлуатацію такого обов`язку не виконав, можливо навіть свідомо уникаючи сплати пайової участі (Правова позиція Верховного Суду викладена у постанові №914/2145/23 від 15.08.2024).

За приписами ст. ст. 79, 86 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується.

Здійснивши перевірку наведеного прокурором у позовній розрахунку пайової участі, суд дійшов висновку, що такий розрахунок є правомірним та арифметично вірним.

Таким чином, суд дійшов висновку про обгрунтованість звернення Хустської окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах держави в особі Хустської міської ради з даним позовом до ФОП Лабур О.М., як замовника будівництва спірного об`єкту, про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення безпідставно збережених коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту у розмірі 87727,20 грн (що становить 4 відсотки від загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта 2193180,00 грн), є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності

Як було вказано вище, у клопотанні про застосування строків позовної давності від 18.06.2025 представник відповідача зазначає, що про порушене право Хустській міській раді було відомо з 13 квітня 2021 року (дня реєстрації Відділом державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Хустської міської ради декларації про готовність до експлуатації вказаного об`єкта за реєстраційним номером ЗК78). А тому, враховуючи встановлений у ст. 257 ЦК України строк позовної давності тривалістю у 3 роки, з моменту, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх законних прав чи інтересів, позивач зазначає про наявність підстав для відмови у позові через пропуск прокурором строку позовної давності при зверненні в суд з позовною заявою. Окремо представник відповідача зазначає про відсутність заяви про поновлення строку позовної давності.

Суд відхиляє доводи відповідача про наявність підстав для застосування строку позовної давності та з цього приводу зазначає таке.

Згідно зі ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Запроваджений нормами ЦК України від 16 березня 2003 року інститут позовної давності полягає у наданні особі, цивільне право якої порушено, певного строку саме для звернення до суду за захистом цього права, в тому числі за допомогою державного примусу. Дія інституту позовної давності є проявом принципу правової визначеності, який забезпечує стабільність цивільних відносин у суспільстві.

У постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.

Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України.

Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.

Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).

Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.

Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.

Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХнабрав чинності 30 січня 2024 року.

Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився.

Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.

Отже, оскільки станом на 13.04.2021 (з днем, з яким відповідач пов`язує початок строку позовної давності), мала місце дія карантину, який тривав до 30.06.2023, а у подальшому до 25.04.2025 (день звернення прокурора в суд з позовною заявою до відповідача) діяв воєнний стан, то такі обставини свідчать про дотримання прокурором строку позовної давності при зверненні в суд з позовною заявою від 23.04.2025 №07.54-113-276-25 в інтересах держави в особі позивача Хустської міської ради до ФОП Лабур О.М. про стягнення безпідставно збережених коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту у розмірі 87727,20 грн.

Щодо відсутності заяви прокурора про поновлення строку позовної давності.

У постанові від 29.06.2021 у справі № 904/3405/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункти 61, 62), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19, пункти 5.43, 5.44) та у справі № 911/3677/17 (провадження №12-119гс19, пункти 6.43, 6.44). При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18)).

Отже, оскільки при зверненні у суд з позовною заявою від 23.04.2025 №07.54-113-276-25 про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту у розмірі 87727,20 грн, прокурором дотримано строк позовної давності, а тому суд відхиляє доводи представника відповідача у клопотанні про застосування строків позовної давності про відсутність заяви прокурора чи позивача про поновлення строку позовної давності.

Щодо обґрунтованості рішення

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями ст. ст. 13 14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст. 73 ГПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Положеннями ст. 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу приписів ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 ГПК України).

Суд також зазначає, що принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ГПК України, втрачає сенс (постанови від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19, від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21).

Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог повністю.

Розподіл судових витрат

Судові витрати позивача по сплаті судового збору на підставі ст. 129 ГПК України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частина 9 ст. 129 ГПК України передбачає, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

А тому судові витрати прокурора по сплаті судового збору в розмірі 3028,00 грн на підставі ст.129 ГПК України покладаються судом на відповідача.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 13, 42, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 129, 221, 236, 237, 238, 240, 252, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити.

Стягнути з Фізичної особи підприємця Лабур Олександра Миколайовича (РНОКПП НОМЕР_1 , місцезнаходження АДРЕСА_1 ) на користь Хустської міської ради (, місцезнаходження 90400, Закарпатська область, місто Хуст, вулиця 900-річчя Хуста, 27) 87727,20 грн (вісімдесят сім тисяч сімсот двадцять сім гривень 20 копійок) коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Стягнути з Фізичної особи підприємця Лабур Олександра Миколайовича (РНОКПП НОМЕР_1 , місцезнаходження АДРЕСА_1 ) на користь Закарпатської обласної прокуратури (код ЄДРПОУ 02909967, місцезнаходження 88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Коцюбинського, будинок 2а) 3028,00 грн (три тисячі двадцять вісім гривень 00 копійок) у повернення сплаченого судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

На підставі статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду, згідно з частиною першою статті 256 Господарського процесуального кодексу України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду

Повне рішення складено і підписано 13.10.2025.

Суддя С.В.Сисин