РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.10.2025Справа № 910/5417/25

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді Блажівської О.Є. за участю секретаря судового засідання Глиняної А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу №910/5417/25

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

відповідача 1 Товариства з обмеженою відповідальністю «МНЕМОСОФТ Україна» (01010, місто Київ, вул. І. Мазепи, 34)

відповідача 2 Печерської районної в місті Києві державної адміністрації (01010, місто Київ, вул. М. Омеляновича-Павленка, 15)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача 1 Приватна компанія з обмеженою відповідальністю «МНЕМОСОФТ ЛІМІТЕД» (Сполучене Королівство Лондон, Вілтон роад, 95)

про визнання трудових відносин припиненими, зобов`язання вчинити певні дії,

за участю представників:

від позивача - Татаржинський М.В.,

від відповідача 1 - не з`явився,

від відповідача 2 - не з`явився,

від третьої особи - не з`явився,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

1. Стислий виклад позовних вимог.

До Господарського суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «МНЕМОСОФТ Україна» (надалі - «Товариство») та Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання трудових відносин припиненими, зобов`язання вчинити певні дії.

Позов мотивований тим, що 22.05.2009 загальними зборами учасників Товариства ОСОБА_1 було призначено на посаду директора, про що було внесено відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. У подальшому, позивач прийняв рішення про припинення своїх повноважень як директора Товариства та подав відповідну заяву. Також позивачем були скликані загальні збори учасників Товариства, на порядок денний яких було винесене питання про звільнення директора Товариства. Проте, загальні збори учасників товариства не відбулись, про що позивач склав акт від 28.04.2025, відтак, питання про припинення повноважень позивача як директора товариства вирішено не було.

У зв`язку з викладеним позивач просить суд визнати трудові відносини між ОСОБА_1 та Товариством припиненими та зобов`язати державного реєстратора Печерської районної в місті Києві державної адміністрації внести запис про виключення з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про ОСОБА_1 як директора Товариства.

2. Стислий виклад заперечень відповідачів.

Відповідачі правом на подання відзиву на позовну заяву у відповідності до приписів ст. 178 ГПК України не скористалися.

3. Процесуальні дії у справі

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.05.2025 вказану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви - 5 днів з дня вручення ухвали суду, у визначений спосіб, шляхом: зазначення відомостей про наявність/відсутність в сторін електронного кабінету; надання ордера на підтвердження повноважень Татаржинського Миколи Вячеславовича як представника позивача на надання правової допомоги, у якому зазначено вірну, повну назву суду, у якому надається правова допомога адвокатом; надання доказів сплати судового збору у розмірі 2 422,40 грн; доказів надсилання копії заяви про усунення недоліків позовної заяви з доданими документами відповідачам.

09.05.2025 через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшли докази усунення недоліків позовної заяви. Розглянувши матеріали позовної заяви, господарський суд визнав їх достатніми для прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.05.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 18.06.2025.

18.06.2025 у судове засідання з`явився представник позивача.

18.06.2025 у судове засіданні не з`явилися відповідач 1 (представник) та відповідач 2 (представник).

Ухвала суду від 19.05.2025 була направлена відповідачу 1 рекомендованим листом, що підтверджується відтиском печатки про відправлення на зворотному боці ухвали, на адресу місцезнаходження, яка вказана у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, - 01010, місто Київ, вул. І. Мазепи, 34. Згідно трекінгу відправлення 146) станом на 18.06.2025 17:44 конверт з ухвалою суду від 19.05.2025 повернено відправнику за закінченням терміну зберігання. Від відповідача 1 (представника) клопотань, заяв про відкладення розгляду судового засідання та/або про неможливість прибути у судове засідання, та/або про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням сервісу «Система захищеного відеоконференцзв`язку з судом» (посилання в мережі інтернет - https://vkz.court.gov.ua/) згідно ст. 197 ГПК України, призначене на 18.06.2025, до канцелярії суду та через систему «Електронний Суд» не подано, клопотань/заяв від відповідача 1 (представника) не було подано до канцелярії суду та через систему «Електронний Суд», а також не направлено до суду через відділення поштового зв`язку.

Ухвала Господарського суду міста Києва від 19.05.2025 була направлена відповідачу 2 в електронний кабінет системи "Електронний суд" та отримана останнім, про що свідчить довідка про доставлення електронного листа. Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Враховуючи викладене відповідач 2 повідомлений належним чином про розгляд даної справи. Від відповідача 2 (його представника) клопотань, заяв про відкладення розгляду судового засідання та/або про неможливість прибути у судове засідання, та/або про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням сервісу «Система захищеного відеоконференцзв`язку з судом» (посилання в мережі інтернет - https://vkz.court.gov.ua/) згідно ст. 197 ГПК України, призначене на 18.06.2025, до канцелярії суду та через систему «Електронний Суд» не подано, клопотань/заяв від відповідача 2 (представника) не було подано до канцелярії суду та через систему «Електронний Суд», а також не направлено до суду через відділення поштового зв`язку.

18.06.2025 у судовому засіданні представник позивача надав усні пояснення та заявив клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача 1.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.06.2025 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів. Відкладено підготовче засідання у даній справі на 23.07.25. На підставі статті 50 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача 1 Приватну компанію з обмеженою відповідальністю «МНЕМОСОФТ ЛІМІТЕД» (Сполучене Королівство Лондон, Вілтон роад, 95; ). Відповідно до вимог частини 2 статті 172 Господарського процесуального кодексу України зобов`язано позивача надіслати третій особі копію позовної заяви з доданими до неї документами та відповідь на відзив листом з описом вкладення, докази чого надати суду, а відповідача - відзив та заперечення на відповідь на відзив на адресу залученої третьої особи. Докази направлення надати суду.

08.07.2025 через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшла заява про виконання ухвали суду.

У судове засідання 23.07.2025 з`явився представник позивача.

23.07.2025 у судове засідання не з`явився представник відповідача 1, 2 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача 1.

Ухвала суду від 18.06.2025 була направлена відповідачу 1 рекомендованим листом, що підтверджується відтиском печатки про відправлення на зворотному боці ухвали, на адресу місцезнаходження, яка вказана у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, - 01010, місто Київ, вул. І. Мазепи (Січневого Повстання), буд. 34; . Конверт з ухвалою суду від 18.06.2025 було повернуто до суду відділенням поштового зв`язку з зазначенням про те, що поштове відправлення не було вручено відповідачу, з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Ухвала суду від 18.06.2025 була направлена відповідачу 2 в електронний кабінет системи "Електронний суд" та отримана останнім, про що свідчить довідка про доставлення електронного листа. Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Враховуючи викладене відповідач 2 повідомлений належним чином про розгляд даної справи. Від відповідача 2 (представника) клопотань/заяв про відкладення розгляду справи та/або про неможливість прибути у судове засідання, та/або про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням сервісу «Система захищеного відеоконференцзв`язку з судом» (посилання в мережі інтернет - https://vkz.court.gov.ua/) згідно ст. 197 ГПК України, призначене на 23.07.2025, до канцелярії суду та через систему «Електронний Суд» не подано. Клопотань/заяв від відповідача 2 (представника) про розгляд справи за його відсутності не було подано до канцелярії суду чи через систему «Електронний Суд», а також не направлено до суду через відділення поштового зв`язку.

Ухвала суду від 18.06.2025 була направлена третій особі рекомендованим листом, що підтверджується відтиском печатки про міжнародне відправлення на зворотному боці ухвали, на адресу місцезнаходження, яка вказана у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, - Сполучене Королівство Лондон, Вілтон роад, 95; . Конверт з ухвалою суду від 18.06.2025 про підтвердження вручення до суду не надходив.

Відповідно до п.п. 1, 3, 4, 5 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України день вручення судового рішення під розписку, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

23.07.2025 у судовому засіданні представник позивача висловив позицію щодо долучення документів 08.07.2025.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.07.2025 відкладено підготовче засідання у даній справі на 20.08.2025.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.08.2025 закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 01.10.2025.

У судове засідання 01.10.2025 з`явився представник відповідача.

01.10.2025 у судове засідання не з`явився представник відповідача 1, 2, третьої особи.

Ухвала суду від 20.08.2025 була направлена відповідачу 1 рекомендованим листом, що підтверджується відтиском печатки про відправлення на зворотному боці ухвали, на адресу місцезнаходження, яка вказана у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, - 01010, місто Київ, вул. І. Мазепи (Січневого Повстання), буд. 34; . Конверт з ухвалою суду від 20.08.2025 було повернуто до суду відділенням поштового зв`язку з зазначенням про те, що поштове відправлення не було вручено відповідачу 1, з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Ухвала суду від 20.08.2025 була направлена відповідачу 2 в електронний кабінет системи "Електронний суд" та отримана останнім, про що свідчить довідка про доставлення електронного листа. Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Враховуючи викладене відповідач 2 повідомлений належним чином про розгляд даної справи. Від відповідача 2 (представника) клопотань/заяв про відкладення розгляду справи та/або про неможливість прибути у судове засідання, та/або про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням сервісу «Система захищеного відеоконференцзв`язку з судом» (посилання в мережі інтернет - https://vkz.court.gov.ua/) згідно ст. 197 ГПК України, призначене на 01.10.2025, до канцелярії суду та через систему «Електронний Суд» не подано. Клопотань/заяв від відповідача 2 (представника) про розгляд справи за його відсутності не було подано до канцелярії суду чи через систему «Електронний Суд», а також не направлено до суду через відділення поштового зв`язку.

Ухвала суду від 20.08.2025 була направлена третій особі рекомендованим листом, що підтверджується відтиском печатки про міжнародне відправлення на зворотному боці ухвали, на адресу місцезнаходження, яка вказана у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, - Сполучене Королівство Лондон, Вілтон роад, 95; . Конверт з ухвалою суду від 20.08.2025 про підтвердження вручення до суду не надходив.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

У судове засідання 01.10.2025 з`явилися представник позивача.

01.10.2025 у судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити у повному обсязі.

01.10.2025 у судовому засіданні на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено скорочене (вступна та резолютивна частини) рішення суду.

ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ

17.12.2004 державним реєстратором Печерської районної в місті Києві державної адміністрації було проведено державну реєстрацію створення юридичної особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «МНЕМОСОФТ Україна», номер запису: 0004414.

Рішенням загальних зборів учасників Товариства, оформленим протоколом №2 від 22.05.2009, звільнено з посади директора Товариства ОСОБА_2 з 22.05.2009 та призначено директором Товариства ОСОБА_1 з 23.05.2009.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань №69 єдиним учасником Товариства є Приватна компанія з обмеженою відповідальністю «МНЕМОСОФТ ЛІМІТЕД» (Сполучене Королівство Лондон, Вілтон роад, 95) з часткою у статутному капіталі у розмірі 350 242,20 грн.

25.03.2025 позивач подав заяву №25/03-2 від 25.03.2025 про звільнення його з посади директора Товариства за власним бажанням, яку направив на адреси Товариства та Компанії, що підтверджується накладними відділення поштового зв`язку №336 та №RA021008870UA.

Також цими ж поштовими відправленням позивачем було направлено на адресу відповідача 1 та третьої особи повідомлення про скликання загальних зборів учасників Товариства на 28.04.2025.

28.04.2025 загальні збори учасників Товариства проведені не були, у зв`язку з чим позивачем було складено акт про неявку відповідних осіб для проведення загальних зборів від 28.04.2025.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вказує, що оскільки загальні збори учасників Товариства не відбулися, він не має можливості звільнитись із займаної посади без рішення загальних зборів товариства, а тому просить вирішити питання щодо припинення трудових правовідносин між ним та Товариством у судовому порядку.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ. ПОЗИЦІЯ СУДУ

Судом під час розгляду справи по суті було досліджено наступні докази, якими позивач обґрунтовував свої доводи та заперечення, а саме копії: витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань №69; протоколу загальних зборів №2 від 22.05.2009; статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «МНЕМОСОФТ Україна»; заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «МНЕМОСОФТ Україна» про звільнення ОСОБА_1 №25/03-2 від 25.03.2025; повідомлення №25/03-1 від 25.03.2025 про скликання Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «МНЕМОСОФТ Україна»; акту про неявку відповідних осіб для проведення Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «МНЕМОСОФТ Україна» від 28.04.2025; листа №380/ЗПІ/26-15-19-04-14 від 07.07.2025; доказів направлення вказаних документів.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «МНЕМОСОФТ Україна» (відповідач) не укладало з ОСОБА_1 (позивач) трудового договору (контракту), а отже, між сторонами не виник спір стосовно припинення такого правочину, проте, позивач був наділений повноваженнями на управління товариством, отже між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «МНЕМОСОФТ Україна» виникли трудові відносини відповідно до долученого до матеріалів справи Протоколу №2 Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «МНЕМОСОФТ Україна» від 22.05.2009.

Великою Палатою Верховного Суду від 06.09.2023 у справі № 127/27466/20 викладена позиція про те, що в обох випадках - коли особу обрано до складу виконавчого органу (між товариством та особою встановлені відносини управління товариством) та укладено трудовий договір (встановлені трудові відносини) і коли існують тільки відносини з управління товариством без укладення трудового договору - саме відносини з управління товариством, у яких директору надані відповідні повноваження, за здійснення яких він несе встановлену законом відповідальність, становлять основу відносин між товариством та цією особою. Позовні вимоги про визнання трудових правовідносин припиненими, або про звільнення, або про припинення трудових правовідносин та/або правовідносин представництва у такому спорі спрямовані насамперед на припинення правовідносин з управління, які існують між директором та товариством.

Згідно зі статтею 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, зокрема, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Тобто, відповідно до трудового законодавства України керівник товариства (директор), як будь-який інший працівник, має право звільнитися за власним бажанням, попередивши власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Разом з тим, особливість звільнення директора полягає в тому, що воно відбувається за рішенням загальних зборів учасників товариства. Вказана позиція викладена Верховним Судом у постанові від 24.12.2019 у справі № 758/1861/18.

Згідно з ч. 1 статті 29 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" загальні збори учасників є вищим органом товариства.

Загальні збори учасників можуть вирішувати будь-які питання діяльності товариства (ч. 1 ст. 30 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю").

Відповідно до частин 1, 2, 4 ст. 98 ЦК України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства. Рішення загальних зборів приймаються простою більшістю від числа присутніх учасників, якщо інше не визначено установчими документами або законом. Порядок скликання загальних зборів визначається в установчих документах товариства.

Згідно з ч. 1-3 статті 99 ЦК України загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб. Виконавчий орган, що складається з кількох осіб, приймає рішення у порядку, встановленому абзацом першим частини другої статті 98 цього Кодексу. Повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Відповідно до п. 1.1 Статуту Товариство створене однією особою, яка є його єдиним учасником - PRIVATE LIMITED COMPANY "MNEMOSOFT LIMITED" - юридична особа за законодавством Сполученого Королівства Великобританії та Північної Ірландії.

За змістом п. 2.1 Статуту Товариство є юридичною особою за законодавством України, що створене однією особою, яка є його єдиним учасником, з метою одержання прибутку.

Пунктом 11.1 Статуту Товариства визначено, що управління Товариством здійснюється учасником або призначеним ним директором.

Відповідно до п. 11.2 Статуту Товариства до компетенції учасника товариства належить:

а) визначення основних напрямків діяльності Товариства;

б) внесення змін та доповнень до статуту Товариства;

в) виключення учасника з Товариства (у випадку, якщо склад учасників становить не менше двох осіб);

г) затвердження річних результатів діяльності товариства;

д) визначення порядку використання прибутку та покриття збитків;

е) створення та ліквідація дочірніх товариств, філій та представництв;

є) винесення рішення про притягнення до матеріальної відповідальності директора та головного бухгалтера товариства;

ж) затвердження прави процедури прийняття рішень та інших внутрішніх документів товариства, визначення організаційної структури товариства;

з) визначення умов оплати праці посадових осіб товариства;

і) прийняття рішення про припинення діяльності Товариства, призначення ліквідаційної комісії та затвердження ліквідаційного балансу;

к) призначення та звільнення директора, головного бухгалтера.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Конституційний Суд України у рішеннях від 7 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.

Згідно зі статтею 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору

За загальними правилами трудового законодавства України, керівник товариства, як будь-який інший працівник, має право звільнитися за власним бажанням, попередивши власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Разом з тим особливість звільнення директора полягає в тому, що воно відбувається за рішенням загальних зборів учасників товариства.

Ця правова позиція викладена у постанові Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від 24 грудня 2019 року в цивільній справі № 758/1861/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.09.2023 у справі № 127/27466/20 дійшла висновку про те, що директор для припинення своїх повноважень як одноосібного виконавчого органу за своєю ініціативою має скликати загальні збори учасників товариства з включенням до порядку денного питання про припинення своїх повноважень шляхом обрання нового директора або тимчасового виконувача його обов`язків, оскільки вирішення цього питання належить до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року в справі № 448/362/22 міститься висновок про те, що спір щодо припинення трудового договору одноосібного виконавчого органу (директора) є спором, який виник із корпоративних відносин, оскільки стосується реалізації загальними зборами цього товариства їхньої компетенції щодо формування виконавчого органу та припинення його повноважень. Тому такий спір пов`язаний із управлінням юридичною особою та належить до юрисдикції господарського суду.

У той же час, Верховний Суд прямо не вказав, що такий "корпоративний" спір може бути вирішений виключно із застосуванням норми трудового права, яка міститься в статті 38 КЗпП України.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року в справі № 917/1739/17.

Оскільки в своїй постанові від 6 вересня 2023 року в справі № 127/27466/20 Велика Палата Верховного Суду вказувала, що позов директора до товариства про припинення трудових відносин є господарським спором та має розглядатись за правилами господарського судочинства, виходячи зі спеціального (особливого) статусу директора, норми Закону, які регулюють порядок звільнення керівника юридичної особи, є спеціальними при розгляді зазначеного спору господарським судом.

За частиною 1 статті 29 Закону загальні збори учасників є вищим органом товариства.

Загальні збори учасників можуть вирішувати будь-які питання діяльності товариства (частина 1 статті 30 Закону).

Відповідно до частини 1 статті 98 ЦК України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства, якщо інше не встановлено законом.

Частинами 1-3 статті 99 ЦК України загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб. Повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Згідно з частинами 2 та 3 статті 30 Закону до компетенції загальних зборів учасників належать, зокрема: обрання одноосібного виконавчого органу товариства або членів колегіального виконавчого органу (всіх чи окремо одного або декількох з них), встановлення розміру винагороди членам виконавчого органу товариства; прийняття інших рішень, віднесених законом до компетенції загальних зборів учасників. Питання, передбачені частиною 2 цієї статті, та інші питання, віднесені законом до компетенції вищого органу товариства, не можуть бути віднесені до компетенції інших органів товариства, якщо інше не випливає з цього Закону.

Відповідно до частин 2, 3 статті 32 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" виконавчий орган товариства скликає загальні збори учасників шляхом надсилання повідомлення про це кожному учаснику товариства. Виконавчий орган товариства зобов`язаний повідомити учасників товариства не менше ніж за 30 днів до запланованої дати проведення загальних зборів учасників, якщо інший строк не встановлений статутом товариства.

Повідомлення, передбачене частиною третьою цієї статті, надсилається поштовим відправленням з описом вкладення. Статутом товариства може бути встановлений інший спосіб повідомлення (ч. 4 ст. 32 "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю").

За змістом частин 1 та 4 статті 39 цього Закону виконавчий орган товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. Виконавчий орган товариства є одноосібним. Назвою одноосібного виконавчого органу є "директор", якщо статутом не передбачена інша назва.

Частиною 12 цієї статті визначено, що з одноосібним виконавчим органом та кожним членом колегіального виконавчого органу укладається цивільно-правовий або трудовий договір (контракт). Договір (контракт), що укладається з одноосібним виконавчим органом та членом колегіального виконавчого органу, від імені товариства підписує особа, уповноважена на таке підписання загальними зборами учасників.

Повноваження одноосібного виконавчого органу чи голови колегіального виконавчого органу можуть бути припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень лише шляхом обрання нового одноосібного виконавчого органу чи голови колегіального виконавчого органу або тимчасових виконувачів їхніх обов`язків. У разі припинення повноважень одноосібного виконавчого органу або члена колегіального виконавчого органу договір із цією особою вважається припиненим. Статутом товариства може бути передбачено вимогу про обрання нових членів чи тимчасових виконувачів обов`язків для всіх членів колегіального виконавчого органу(частина 13 статті 39 цього Закону).

Незважаючи на те, що право на працю безумовно є правом, а не обов`язком, для належної реалізації свого права на звільнення за власним бажанням керівник (директор) товариства має 1) не тільки написати заяву про звільнення за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України та подати/надіслати її всім учасникам товариства, а й 2) за власною ініціативою, як виконавчий орган товариства, скликати загальні збори учасників товариства, на вирішення яких і поставити питання щодо свого звільнення.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження розгляду по суті уповноваженим на звільнення директора органом Товариства заяви позивача про звільнення з посади за власним бажанням, а також фактичного звільнення позивача з посади директора Товариства на підставі рішення загальних зборів учасників Товариства і внесення змін до відомостей про наведену юридичну особу про зміну її керівника.

Наведене дає підстав для висновку про те, що права позивача були порушені внаслідок позбавлення його можливості припинити свої повноваження як директора Товариства з незалежних від нього причин.

При цьому, в судовому засіданні судом було поставлено запитання представнику позивача про те, чи наявний у Товариства податковий борг перед державою та чи здійснює таке Товариство підприємницьку діяльність.

На виконання вимог суду позивачем долучено до матеріалів справи лист Головного управління ДПС у м. Києві №380/ЗПІ/26-15-19-04-14 від 07.07.2025, з якого вбачається, що у період з 2020 року по 30.06.2025 Товариством жодної підприємницької діяльності не велося, жодних податків на прибуток підприємств та ПДВ не сплачувалося, і відсутні відомості щодо наявного боргу перед податковими органами станом на момент розгляду даної справи.

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 ЦК України. Під порушенням розуміється такий стан суб`єктивного права, за яким воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права, пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17, від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц, від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц, від 16 лютого 2021 року в справі № 910/2861/18, від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17, від 22 червня 2021 року в справі № 334/3161/17, від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18, від 29 червня 2021 року в справі № 916/964/19).

Невирішення загальними зборами учасників Товариства питання про звільнення за власним бажанням працівника з посади директора є порушенням прав позивача, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання трудових відносин між ОСОБА_1 та Товариством припиненими підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання державного реєстратора Печерської районної в місті Києві державної адміністрації внести запис про виключення з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про ОСОБА_1 як директора Товариства, суд зазначає таке.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.

Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 25 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі, а також що надійшли в електронній формі від суду або державної виконавчої служби відповідно до Закону України "Про виконавче провадження", у тому числі щодо зобов`язання вчинення реєстраційних дій.

За змістом пункту 3 частини 5 статті 25 "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" суб`єкт державної реєстрації не пізніше наступного робочого дня з дати отримання судового рішення, передбаченого пунктом 2 частини першої цієї статті, проводить відповідну реєстраційну дію шляхом внесення запису до Єдиного державного реєстру (крім випадків, передбачених пунктами 1 та 2 цієї частини).

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 в справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 року в справі № 910/7164/19.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.02.2020 у справі №914/393/19 зроблено висновок, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

При цьому, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам необхідно виходити з його ефективності. Це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

За приписами частини 2 статті 5 ГПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити (пункт 8.5 постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18).

У постанові Верховного Суду від 24.12.2019 у справі №758/1861/18 зроблено в тому числі висновок про те, що наявність повноважень директора як посадової особи законодавець пов`язує із моментом внесення відповідного запису до ЄДРПОУ.

Отже, виходячи із вище викладеного, можна дійти висновку, що процедура звільнення директора із займаної посади внаслідок припинення трудових відносин з товариством має супроводжуватись виключенням директора з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про задоволення вимоги позивача про зобов`язання державного реєстратора Печерської районної в місті Києві державної адміністрації внести запис про виключення з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про ОСОБА_1 як директора Товариства.

При цьому, суд зазначає, що зобов`язання відповідача-2 на підставі судового рішення здійснити дії щодо внесення до ЄДР відповідних змін до відомостей про керівника юридичної особи, без включення при цьому до ЄДР відомостей про керівника юридичної особи, не буде суперечити статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань".

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Так, відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ГПК України, втрачає сенс.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача 1.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237, 238, 240, 241, 242, 254, 255, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати трудові відносини між ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «МНЕМОСОФТ Україна» (; 01010, місто Київ, вул. І. Мазепи, 34) припиненими.

3. Зобов`язати державного реєстратора Печерської районної в місті Києві державної адміністрації (01010, місто Київ, вул. М. Омеляновича-Павленка, 15) внести запис про виключення з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про ОСОБА_1 як директора Товариством з обмеженою відповідальністю «МНЕМОСОФТ Україна» (; 01010, місто Київ, вул. І. Мазепи, 34).

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МНЕМОСОФТ Україна» (; 01010, місто Київ, вул. І. Мазепи, 34) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 4 844 (чотири тисячі вісімсот сорок чотири) грн. 80 коп.

5. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржено в порядку та строки відповідно до приписів ст. ст. 254, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення суду складено та підписано 13.10.2025, у зв`язку з перебуванням судді Блажівської О.Є. у відпустці.

Суддя Оксана БЛАЖІВСЬКА