ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року

м. Київ

cправа № 914/3230/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Губенко Н.М. - головуючий, Вронська Г.О., Кондратова І.Д.,

за участю секретаря судового засідання - Долгополової Ю.А.,

представників учасників справи:

позивача - Сутковий А.М.,

відповідача - Крюкова Н.Т.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавер Енерджі Плюс"

на рішення Господарського суду Львівської області

у складі судді Кітаєвої С.Б.

від 08.08.2024 та

на постанову Західного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Орищин Г.В., Галушко Н.А., Желік М.Б.

від 05.06.2025

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавер Енерджі Плюс"

до Фізичної особи - підприємця Панчук Ольги Дмитрівни

про визнання недійсним договору оренди приміщень № 1 від 04.01.2021; стягнення частини зі сплаченої за договором оренди приміщень № 1 від 04.01.2021 орендної плати, а саме за січень-квітень 2021 року в загальній сумі 176 745,03 грн та визнання відсутнім права вимоги щодо несплаченої суми орендної плати за договором оренди приміщень № 1 від 04.01.2021 за період з березня 2022 року по 20 липня 2022 року включно та права вимоги неустойки за прострочення повернення об`єкту оренди з моменту укладення договору оренди приміщень № 1 від 04.01.2021.

1. Історія справи

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кавер Енерджі Плюс" звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Фізичної особи - підприємця Панчук Ольги Дмитрівни, в якому просило:

- визнати недійсним з моменту укладення договір оренди приміщень №1 від 04.01.2021, укладений між Фізичною особою - підприємцем Панчук Ольгою Дмитрівною та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кавер Енерджі Плюс" щодо оренди нежитлового приміщення загальною площею 250 кв. м за адресою: м. Львів, вул. Залізнична, 7В-1;

- стягнути з Фізичної особи - підприємця Панчук Ольги Дмитрівни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавер Енерджі Плюс" частину зі сплаченої за договором оренди приміщень № 1 від 04.01.2021 орендної плати, а саме за січень-квітень 2021 року в загальній сумі 176 745,03 грн;

- визнати відсутнім у Фізичної особи - підприємця Панчук Ольги Дмитрівни права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавер Енерджі Плюс" щодо несплаченої Товариством з обмеженою відповідальністю "Кавер Енерджі Плюс" орендної плати за договором оренди приміщень № 1 від 04.01.2024 за період з березня 2022 року по 20 липня 2022 року включно та права вимоги неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди з моменту укладення договору оренди приміщень № 1 від 04.01.2021.

Позовні вимоги мотивовано таким: орендодавцем зміну площі будівлі з 123,7 кв. м на 363,3 кв. м було здійснено протиправно та поза межами порядку, встановленого чинним законодавством, відтак відповідач не має на означене приміщення права власності; оспорюваний договір був укладений внаслідок навмисного введення орендаря в оману щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки відповідач, маючи точні дані щодо того, що новостворена збільшена площа об`єкта нерухомого майна (відбулась надбудова двох поверхів) не введена в експлуатацію, не є об`єктом нерухомості, протиправно надав таке майно в оренду; ввівши в оману орендаря щодо суттєвих умов договору - його предмета (об`єкта оренди), відповідач вчинив та продовжує вчиняти дії щодо незаконного заволодіння майном позивача - грошовими коштами під виглядом сплати та вимагання стягнення орендної плати в примусовому порядку.

2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

04 січня 2021 року між Фізичною особою - підприємцем Панчук Ольгою Дмитрівною (надалі - Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кавер Енерджі Плюс" (надалі - Орендар) укладено договір оренди приміщення № 1 (надалі - Договір), за умовами пунктів 1.1, 1.2 якого Орендарю передано в строкове платне користування нежитлові приміщення, загальною площею 250,00 кв. м, що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Залізнична, 7В-1, за користування яким Орендар сплачує Орендодавцю орендну плату в місяць у розмірі еквівалентному 1 500,00 доларів США в гривнях, згідно з курсом НБУ визначеного на перше число кожного місяця.

Відповідно до пункту 1.3 Договору орендна плата за використання приміщення сплачується Орендарем шляхом внесення належної до оплати суми на банківський рахунок Орендодавця до 5 числа кожного поточного місяця за поточний місяць.

Пунктом 1.6 Договору передбачено, що Орендодавець вправі односторонньо змінити розмір орендної плати у випадку зміни кон`юнктури ринку, не частіше ніж один раз на рік, шляхом направлення/вручення на адресу Орендаря відповідного повідомлення. В такому випадку, розмір орендної плати вважається зміненим з першого числа місяця наступного за місяцем, в якому було скеровано/вручено відповідне повідомлення.

Відповідно до пункту 3.1 Договору він вступає в дію з моменту його укладення та діє до 01 грудня 2023 року.

За актом від 09 січня 2021 року прийому-передачі приміщення в оренду, що є додатком № 1 до Договору, Орендодавець передав, а Орендар прийняв в строкове платне користування приміщення за Договором, а також наявне у ньому майно згідно з переліком.

Орендар здійснював сплату орендних платежів, що свідчить про виконання ним Договору, що підтверджується матеріалами справи.

26.05.2023 Фізична особа - підприємець Панчук Ольга Дмитрівна звернулась до Господарського суду Львівської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавер Енерджі Плюс" 171 762,82 грн заборгованості з орендної плати за договором оренди від 04.01.2022 № 1, 170 000,00 грн пені за прострочення оплати орендної плати, 170 000,00 грн неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди, 3% річних від простроченої суми орендної плати в сумі 1 948,21 грн. Розглянувши вказані позовні вимоги Фізичної особи - підприємця Панчук Ольги Дмитрівни, Господарський суд Львівської області 07.12.2023 ухвалив рішення у справі № 914/1745/23 (яке залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 03.04.2024), яким позов задовольнив частково; з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавер Енерджі Плюс" на користь Фізичної особи-підприємця Панчук Ольги Дмитрівни стягнув 171 762,82 грн боргу з орендної плати, 42 522,21 грн пені, 170 000,00 грн неустойки, 1 948,21 грн 3% річних та 5 793,50 грн судового збору.

При розгляді справи № 914/1745/23 господарськими судами було встановлено, зокрема, таке:

- Фізична особа - підприємець Панчук Ольга Дмитрівна листом від 15.07.2021 № 15/07-21 повідомила Орендаря про необхідність внесення змін до пункту 1.2 Договору в частині збільшення вартості оренди до 1 800,00 дол. США, долучивши до вказаного листа додатковий договір № 2 про внесення змін в договір оренди приміщення № 1 від 04.01.2021;

- у відповідь на лист Орендодавця Товариство з обмеженою відповідальністю "Кавер Енерджі Плюс" листом від 11.08.2021 № 445 просив Фізичну особу - підприємця Панчук Ольгу Дмитрівну погодити укладення надісланої додаткової угоди № 2 до Договору з 01.01.2022;

- Орендодавець погодився на відтермінування збільшення орендної плати за Договором до 01.01.2022, що підтверджується листом № 22/08;

- Орендар у відповіді на відповідне повідомлення не заперечив щодо укладення надісланої Орендодавцем додаткової угоди № 2 до Договору з 01.01.2022 і приступив до виконання умов додаткового договору № 2 до Договору шляхом сплати орендних платежів в розмірі, передбаченому пунктом 1.1 вказаного додаткового договору;

- з 20 липня 2022 року Договір є припиненим.

Господарськими судами у справі № 914/1745/23 було підтверджено обґрунтованість та законність позовних вимог в частині стягнення 170 000,00 грн неустойки, з огляду на припинення дії Договору та невиконання Орендарем пункту 4.2 Договору щодо повернення майна.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кавер Енерджі Плюс" зверталося до Господарського суду Львівської області з позовом до Фізичної особи - підприємця Панчук Ольги Дмитрівни про визнання додаткової угоди від 22.08.2022 № 2 до договору оренди приміщення від 04.01.2021 № 1 укладеною, посилаючись на неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань за договором оренди приміщення від 04.01.2021 № 1, що було предметом дослідження господарськими судами у справі № 914/2375/22. В обґрунтування заявленого позову Товариство з обмеженою відповідальністю "Кавер Енерджі Плюс" зазначало, що є орендарем нежитлового приміщення загальною площею 250 кв. м, розташованого за адресою: м. Львів, вул. Залізнична, 7В-1 на підставі укладеного з Фізичною особою - підприємцем Панчук Ольгою Дмитрівною договору оренди приміщення № 1 від 04.01.2021. Орендоване за договором приміщення використовується Товариством з обмеженою відповідальністю "Кавер Енерджі Плюс" для розміщення складу та офісу.

07.03.2023 Господарський суд Львівської області у справі № 914/2375/22 постановив рішення, яким у задоволенні позову відмовив, а Західний апеляційний господарський суд 02.10.2023 ухвалив постанову, якою вказане рішення суду першої інстанції залишив без змін.

У справі № 914/2375/22 Орендар (Товариство з обмеженою відповідальністю "Кавер Енерджі Плюс") не заперечував щодо існування об`єкта нерухомого майна, що було надане йому в оренду, а й сам же посилався на нього, зазнаючи таке в додатковій угоді № 2 до договору оренди приміщення від 04.01.2021 № 1, визнання укладеною якої було предметом позовних вимог у вказаній справі № 914/2375/22.

3. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням Господарського суду Львівської області від 08.08.2024 у справі № 914/3230/23, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 05.06.2025, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції мотивовані тим, що:

- обставини справи свідчать про те, що позивач при укладенні оспорюваного договору, погоджуючи у ньому умови пункту 1.2, а у подальшому - умови додаткового договору № 2 до Договору та виконуючи ці умови, розумів свої права та обов`язки щодо оренди нерухомого майна за Договором, а отже, усвідомлював і правову природу даного договору та пунктів у ньому;

- наявність укладеного між позивачем та відповідачами оспорюваного договору оренди та факт його виконання свідчить про те, що обидві сторони бажали укласти вказаний Договір, і що на момент укладення Договору їхній зовнішній вираз волі (волевиявлення) відповідало внутрішній волі сторін;

- отже, Товариство з обмеженою відповідальністю "Кавер Енерджі Плюс" не заперечувало щодо існування об`єкта нерухомого майна, що було надане йому в оренду, а й саме покликалося на нього, зазначаючи цей об`єкт оренди в додатковій угоді № 2 до Договору, визнання укладеною якої було предметом позовних вимог у справі № 914/2375/22;

- укладений сторонами Договір був направлений на реальне настання правових наслідків, характерних для такого виду договорів: фактичне використання Товариством з обмеженою відповідальністю "Кавер Енерджі Плюс" переданого йому в оренду Фізичною особою - підприємцем Панчук Ольгою Дмитрівною майна, що є предметом Договору, а також сплати ним частини орендних платежів на виконання зобов`язань за Договором;

- з встановлених господарськими судами обставин справи № 914/1745/23 вбачається, що у позивача перед відповідачем наявна заборгованість зі сплати орендної плати, що також свідчить про використання позивачем орендованого приміщення та про виконання сторонами умов Договору;

- вказане свідчить про погодження сторонами усіх істотних умов Договору;

- зі змісту позовної заяви слідує, що обґрунтовуючи заявлені вимоги про визнання недійсним укладеного між сторонами Договору у всьому обсязі позивач посилається на те, що був введений відповідачем в оману (обман полягав у тому, що при укладенні Договору відповідач не був власником об`єкта оренди, а відтак розпорядився щодо майна не маючи на це відповідних повноважень);

- водночас, посилаючись на відсутність у відповідача права власності на предмет Договору, позивач не зазначив, які його права, свободи чи законні інтереси порушено внаслідок укладення Договору, який фактично виконувався сторонами, та припинив свою дію 20.07.2022. Не встановлено таких порушень і під час судового розгляду у цій справі № 914/3230/23;

- у даній справі позивач, посилаючись на відсутність у відповідача права власності на предмет Договору та порушення положень частин 4 та 5 статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" не заявляв про належність йому права власності чи майнових прав на предмет оспорюваного договору, не зазначив, які його права, свободи чи законні інтереси порушено внаслідок укладення Договору з Фізичною особою - підприємцем Панчук Ольгою Дмитрівною, як орендодавцем, власником майна. Не встановлено таких порушень і під час судового розгляду, а тому підстав для задоволення позову за обставин, на які посилаються позивач, немає;

- крім того позивачем не доведено, що відповідачем неправомірно набуто право власності на об`єкт оренди, який є предметом Договору, як і не доведено незаконність набуття права власності на вказане майно, встановлену у судовому порядку;

- оспорюючи Договір та стверджуючи, що Орендодавець на момент укладення Договору не був власником об`єкта оренди, позивач вбачає порушення своїх прав також у тому, що плату за користування орендованим майном від нього отримувала особа, яка не є власником цього майна. Однак обставина отримання плати за користування майном неналежним Орендодавцем жодним чином не порушує права та інтереси позивача, як Орендаря, який фактично досягнув мети укладеного ним правочину та сплачував кошти за користування майном;

- позивач не лише підписав оспорюваний договір оренди без будь-яких зауважень, а й прийняв майно у орендне користування, користувався об`єктом оренди та здійснював платежі за Договором. Не містять матеріали справи і доказів звернення позивача в період дії Договору до відповідача з проханням внести зміни/доповнення до Договору або надати будь-які роз`яснення щодо умов, пунктів такого договору, тощо;

- матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення Договору шляхом введення позивача в оману та не дотримання вимог чинного законодавства під час його укладення;

- позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено того, що оспорюваний договір вчинявся позивачем під впливом обману з боку відповідача, не доведено обставин, які свідчать про наявність підстав для визнання недійсним Договору (не доведено наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу позивача введено в оману, наявність обману), не доведено наявність порушеного або оспорюваного права позивача, що є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову в частині вимоги про визнання Договору недійсним;

- очевидно, що дії позивача, який уклав Договір, виконував його умови (користувався приміщенням та сплачував орендну плату), пред`явив позов про визнання укладеною додаткової угоди № 2 до Договору, а згодом подав позов про визнання Договору недійсним, заперечуючи існування об?єкта оренди, суперечить його попередній поведінці і є недобросовісною;

- враховуючи висновки про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання Договору недійсним, не може бути застосована двостороння реституція, оскільки такий обов`язковий наслідок саме визнаного судом недійсного правочину;

- окрім заявлених вимог про визнання укладеного між сторонами правочину недійсним та застосування наслідків недійсності такого, позивач просив також визнати відсутнім у Фізичної особи - підприємця Панчук Ольги Дмитрівни права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавер Енерджі Плюс" щодо несплаченої товариством орендної плати за Договором за період з березня 2022 року по 20 липня 2022 року включно та права вимоги неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди з моменту укладення Договору;

- проте, рішенням Господарського суду Львівської області від 07.12.2023 у справі № 914/1745/23, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 03.04.2024, позовні вимоги Фізичної особи - підприємця Панчук Ольги Дмитрівни було задоволено частково; з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавер Енерджі Плюс" на користь Фізичної особи - підприємця Панчук Ольги Дмитрівни стягнуто 171 762,82 грн боргу з орендної плати, 42 522,21 грн пені, 170 000,00 грн неустойки, 1 948,21 грн 3% річних та 5 793,50 грн судового збору. Заборгованість з орендної плати, стягнення якої було предметом розгляду у справі № 914/1745/23, мала місце саме за період з березня 2022 року по 20.07.2022 року включно в розмірі 171 762,82 грн. Судове рішення у справі № 914/1745/23 набрало законної сили і підлягає обов`язковому виконанню;

- тому, обраний позивачем спосіб захисту щодо визнання відсутнім права вимоги не усуває юридичний конфлікт між сторонами допоки рішення суду у справі № 914/1745/23 не буде виконано повністю. При розгляді позовних вимог позивача стосовно невиконання ним же окремого судового рішення у іншій справі, суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження;

- крім того позивач звертається до суду з вимогою про встановлення певного факту, що виходить за межі повноважень господарських судів, оскільки розглядаючи таку вимогу, суд не здійснює захисту прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин. Заявлена позивачем вимога про встановлення певного факту не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки ця вимога є нічим іншим як встановлення факту, що має юридичне значення. Цей факт може встановлюватися господарськими судами лише при існуванні та розгляді між сторонами спору про право цивільне. Його встановлення є елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог. Такий спір між сторонами був розглянутий у справі № 914/1745/23;

- з огляду на викладене, не підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання відсутнім права вимоги;

- позивач у позові не вказує, яким чином порушені його права або законний інтерес, які можуть бути захищені у судовому порядку. Оскільки позивачем не доведено, а судом не встановлено у який спосіб порушуються, обмежуються, чи не визнаються права позивача оскаржуваним ним договором оренди, та враховуючи, що відсутність порушеного права або оспорюваного права позивача є самостійною, достатньою підставою для ухвалення рішення про відмову в позові незалежно від інших встановлених судом обставин, в позові слід відмовити повністю.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи касаційної скарги. Доводи інших учасників справи

У касаційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 08.08.2024 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 05.06.2025 у даній справі, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження скаржником зазначено пункти 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме, судами першої та апеляційної інстанцій:

- невірно застосовано статтю 328, частину 2 статті 331 Цивільного кодексу України, Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1243 від 22.09.2004, та не враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 29.03.2018 у справі № 909/935/15;

- невірно застосовано статтю 328, частину 2 статті 331, статтю 376 Цивільного кодексу України, положення статей 5, 26, 27, 29-31, 24, 37, 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", пункт 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461, та не враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 25.08.2020 у справі № 760/21223/17-ц;

- безпідставно не застосовано статтю 181, частину 2 статті 331 Цивільного кодексу України і не враховано правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц, від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, та висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 16.02.2021 у справі № 914/2070/19, від 01.11.2023 у справі № 910/7987/22;

- суди порушили статті 2, 7, 13, 86, 198 Господарського процесуального кодексу України, проігнорували відсутність в матеріалах справи доказів прийняття до експлуатації об`єкту самочинного будівництва, не дослідивши їх, за умови належного дослідження яких та надання їм правової оцінки позов підлягав задоволенню; проігнорували відсутність у відповідача та в матеріалах справи правовстановлюючих документів на нежитлову будівлю площею 363,3 кв. м; належним чином не дослідили копію Інформації з Державного реєстру речових прав, роздруківку з Порталу єдиної державної електронної системи в сфері будівництва, відповідь юридичного департаменту ДІАМ у Львівській області № 1537/05/18-23 від 12.09.2023, матеріали реєстраційної справи, відкритої на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: м. Львів, вул. Залізнична, 7 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 01); суди безпідставно залишили без задоволення клопотання про поновлення строку на подання доказів та долучення їх до матеріалів справи, що призвело до неврахування судами суттєвих обставин, які мали значення для розгляду справи (зокрема свідчили на підтвердження факту здійснення самочинного будівництва).

Відповідач подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

30 вересня 2025 року від позивача надійшли додаткові пояснення у справі, які протокольною ухвалою Верховного Суду від 30.09.2025 було залишено без розгляду.

5. Позиція Верховного Суду

Відповідно до положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Здійснюючи касаційне провадження Суд зазначає таке.

За чинним конституційним правопорядком, що його визначено приписами пункту 14 частини першої статті 92, пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України, на рівні закону забезпечується право на апеляційний перегляд кожної справи, а право на касаційне оскарження судового рішення забезпечується лише в тих випадках, що їх визначив законодавець.

У постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних "фільтрів" не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, можна стверджувати, що введення процесуальних "фільтрів" допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя (пункти 5.10, 5.16, 5.21 постанови).

У статті 287 Господарського процесуального кодексу України, якою регламентоване право касаційного оскарження, визначено перелік судових рішень, які підлягають касаційному оскарженню у господарському процесі, а також визначені підстави та випадки, коли касаційне оскарження допускається.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовуються правила статті 300 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина 1).

Касаційне провадження у справі відкрито, у тому числі, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Наведене узгоджується із частиною 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) відсутня постанова Верховного Суду про відступлення від такого висновку; (3) висновок Верховного Суду стосується правовідносин, які є подібними.

При цьому, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.

Так, у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду визначила наступні критерії подібності правовідносин у розумінні норм процесуального законодавства:

- термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші (пункт 24 постанови);

- для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України та пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями (пункт 25 постанови);

- подібність спірних правовідносин, виявлена одночасно за трьома критеріями, означатиме тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього). Але процесуальний закон не вимагає встановлювати тотожність. З огляду на значення слова "подібний" не завжди означає тотожність (пункт 28 постанови);

- у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини) (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19).

Здійснена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови).

Крім того, у розумінні пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, ухваленої за наслідками такого розгляду, який є обов`язковим для суду та інших суб`єктів (постанови Верховного Суду від 15.07.2025 у справі № 910/11961/24, від 24.05.2025 у справі № 910/16586/18, від 20.03.2025 у справі № 917/2139/23, від 21.01.2025 у справі № 906/1167/23).

Суд відхиляє доводи скаржника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 29.03.2018 у справі № 909/935/15, від 25.08.2020 у справі № 760/21223/17-ц, від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц, від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, від 16.02.2021 у справі № 914/2070/19, від 01.11.2023 у справі № 910/7987/22, з огляду на таке.

Предметом позову у справі № 909/935/15 були вимоги про визнання за позивачем права власності на торговий комплекс площею 1 297,6 кв. м, розташований в с. Старуня Івано-Франківської області. Зазначені позовні вимоги були обґрунтовані тим, що Богородчанським райвиконкомом було дозволено позивачу здійснити будівництво вказаного торгового центру. Будівництво було завершено, однак частина будівлі не була здана в експлуатацію, і на даний час відсутні правовстановлюючі документи, які підтверджують право власності позивача на цей об`єкт нерухомості.

У постанові від 29.03.2018 у справі № 909/935/15 Верховний Суд зазначив, що визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами Цивільного кодексу України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Предметом позову у справі № 760/21223/17-ц були вимоги фізичної особи (громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам) до відповідача (іншої фізичної особи) про визнання за позивачем права власності на багатоповерховий житловий будинок, в тому числі на 243 квартири, розташований за відповідною адресою. Такі позовні вимоги були обґрунтовані тим, що будучи власником земельних ділянок, позивач передав їх відповідачу та забезпечив фінансування на них будівництва житлового будинку на підставі всіх необхідних дозвільних документів на проведення будівельних робіт. Скасування після фактичного завершення будівництва у червні 2017 року Департаментом з питань архітектурно-будівельного контролю в м. Києві реєстрації Декларації про початок виконання будівельних робіт від 02 березня 2017 року № КВ 40 (Д1) виключає можливість отримання ним акта готовності об`єкта до експлуатації та сертифіката про готовність об`єкта будівництва до експлуатації.

У постанові від 25.08.2020 у справі № 760/21223/17-ц Верховний Суд зазначив, що: «У справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього. Разом з цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК України), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це право не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК України). Вирішуючи справу за позовом власника (землекористувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановити усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушення будівельних норм та істотних правил. На підставі частини третьої статті 376 ЦК України суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК України). При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34,37 цього Закону).».

Постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 680/214/16 ухвалена за позовом заступника прокурора Хмельницької області в інтересах держави в особі Хмельницької обласної державної адміністрації, Новоушицької районної державної адміністрації Хмельницької області до фізичної особи-1, фізичної особи-2, фізичної особи-3, фізичної особи-4, фізичної особи-5, фізичної особи-6, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьова Володимира Юрійовича, приватного нотаріуса Красилівського районного нотаріального округу Грибчика Анатолія Мусійовича про визнання недійсною декларації про готовність об`єкта до експлуатації та скасування її реєстрації, визнання недійсними договорів купівлі-продажу та іпотеки, скасування рішень приватних нотаріусів (державних реєстраторів) і зобов`язання знести самочинне будівництво. Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що незаконне будівництво, здійснене фізичною особою-1, фізичною особою-4, а також незаконне використання фізичною особою-2 та фізичною особою-5 земельної ділянки водного фонду рекреаційного призначення зачіпають інтереси держави у сфері охорони земель.

Велика Палата Верховного Суду за наслідками касаційного перегляду судових рішень у наведеній справі зазначила, що до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації. Землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та режим обмеженої господарської діяльності. На землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель.

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що суди у справах № 680/721/14-ц, № 680/722/14-ц установили, що земельна ділянка, на якій споруджений елінг, розташована уздовж річки Дністра і належить до земель водного фонду та рекреаційного призначення (облаштування пляжу). Суди першої та апеляційної інстанцій у справі № 680/214/16-ц установили, що будівництво елінгу здійснене у прибережній захисній смузі (на земельній ділянці рекреаційного призначення), на якій заборонене будівництво будь-яких споруд, крім гідротехнічних, а елінг до цих споруд не належить. Крім того, апеляційний суд Хмельницької області у рішенні від 04.03.2015 у справі № 680/721/14-ц відхилив довід апеляційної скарги ОСОБА_19 , а в рішенні від 10.03.2015 у справі № 680/722/14-ц - доводи апеляційної скарги ОСОБА_16 про те, що елінг з кімнатами відпочинку є гідротехнічною спорудою, яка могла бути споруджена у прибережній захисній смузі, вказавши, що такі аргументи не відповідають установленим обставинам справи. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками судів попередніх інстанцій про визнання елінгу самочинним будівництвом. При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд першої інстанції, враховуючи належність земельної ділянки, на якій збудований елінг, до земель водного фонду, та враховуючи, що об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані споруди, не є об`єктами права власності, а тому не можуть бути продані та потім передані в іпотеку, вважав обґрунтованими позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу і договорів іпотеки та про скасування рішень приватних нотаріусів про державну реєстрацію відповідних речових прав на підставі зазначених договорів. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскільки прокурор обґрунтував у позовній заяві необхідність захисту майнових інтересів держави в обраний ним спосіб, а договори купівлі-продажу та іпотеки і державна реєстрація відповідних прав порушували права власності та користування земельною ділянкою, на якій споруджений елінг, то обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог у цій частині.

Предметом позову у справі № 916/1174/22 були вимоги Южненської міської ради Одеського району Одеської області до Громадської організації «Безприбуткове товариство «Спортивно-риболовний клуб «Сичавський курінь» і Березівської міської ради Одеської області про припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: Одеська область, Лиманський район, територія Сичавської сільської ради, автодорога Одеса - Мелітополь - Новоазовськ, 53-й км, будинок 2-В, загальною площею 202,4 кв. м, який зареєстрований за СРК «Сичавський курінь». Такі позовні вимоги були обґрунтовані порушенням прав позивача як власника земельної ділянки внаслідок легалізації самочинного будівництва шляхом безпідставної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва за СРК «Сичавський курінь». Спірний об`єкт нерухомості є самочинно збудованим, оскільки під його будівництво не була відведена земельна ділянка, дозвіл на проведення будівельних робіт не надавався, проєкт не затверджувався. Особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набула права власності на нього. Постановою Одеського апеляційного суду від 22.09.2021 у справі № 504/4534/17 скасовано право власності Южненської міської ради на спірний об`єкт нерухомості та жодним чином не визнано право власності СРК «Сичавський курінь» на вказаний об`єкт. Отже, рішення про реєстрацію права власності на спірний об`єкт нерухомості за СРК «Сичавський курінь» прийнято без законних підстав.

У постанові від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки. Права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 Цивільного кодексу України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження. Отже, здійснення СРК «Сичавський курінь» самочинного будівництва спірних об`єктів нерухомості порушує права Южненської міської ради на користування та розпорядження земельною ділянкою, на якій спірні об`єкти нерухомості побудовані.

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.

У справі № 910/7987/22 Заступник керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся з позовом до фізичної особи та Товариства з обмеженою відповідальністю "Тур-Інвест", в якому просив усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Міськради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером :63:103:0082 шляхом: скасування рішень державного реєстратора; визнання недійсними договорів купівлі-продажу; скасування рішення приватного нотаріуса; зобов`язання товариства знести об`єкти самочинного будівництва; зобов`язання товариства повернути міській раді земельну ділянку з приведенням її у придатний для використання стан шляхом звільнення від тимчасових споруд. Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що вищезазначена земельна ділянка знаходиться під об`єктом природно-заповідного та водного фондів - у Регіональному ландшафтному парку "Партизанської слави", який охороняється як національне надбання і є частиною світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною. Даний об`єкт було передано під охорону Комунальному підприємству по утриманню зелених насаджень Дарницького району м. Києва. На території Регіонального ландшафтного парку "Партизанської слави" також знаходиться ландшафтний заказник місцевого значення "Червонохуторські озера", який включає в себе три озера з прибережно-захисною смугою - Велике, Блакитне і Рибальське із прибережною захисною смугою орієнтовною площею 12 га.

У постанові від 01.11.2023 у справі № 910/7987/22 Верховний Суд зазначив, що: зі встановлених судами попередніх інстанцій у даній справі обставин убачається, що на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при Київській торгово-промисловій палаті від 06.06.2008 у справі № 1703-13/3-08 відповідач-1 зареєстрував право власності на будівлі кафе. Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20, пункти 64, 71, 74), реєстрація права власності на будівлю, здійснена на підставі рішення третейського суду, є неправомірною; рішення суду, третейського суду не може бути протиставлене особі, яка не брала участі у цій справі, незалежно від того, чи було таке рішення згодом оскаржене і скасоване; наявність рішення третейського суду само по собі не свідчить про добросовісне набуття спірного майна. За наведених обставин суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що вищезазначене рішення третейського суду не могло та не може бути підставою виникнення у будь-якої особи права власності на нерухоме майно, тим більше на земельній ділянці, яка належить територіальній громаді та знаходиться у регіональному ландшафтному парку місцевого значення та в прибережній захисній смузі озера Велике. Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, спірні будівлі збудовані без документів, які дають право виконувати будівельні роботи, й особа, яка здійснила самочинне будівництво, не є власником чи користувачем земельної ділянки, а отже, вони (будівлі) є самочинно збудованими об`єктами, а тому у відповідача-1 не виникло та не могло виникнути права власності на них та останній не мав права їх відчужити на користь відповідача-2. Оскільки відчуження об`єкта нерухомого майна на підставі договорів купівлі-продажу від 26.07.2011 здійснено особою, яка не набула права власності на таке майно, а набувач після оформлення таких договорів ініціював процедуру оформлення прав на земельну ділянку у позаконкурентний спосіб, тобто спрямовані на незаконне заволодіння майном (у даному випадку заволодіння земельною ділянкою комунальної власності), такі договори згідно із частинами першою та другою статті 228 Цивільного кодексу України є нікчемними. Таким чином, спірні договори не можуть бути визнані недійсними з підстав, зазначених прокурором, оскільки у цьому разі спосіб захисту, обраний прокурором, є неналежним.

Натомість предметом позову у цій справі № 914/3230/23 є вимоги позивача про: визнання недійсним Договору; стягнення з відповідача частини сплаченої орендної плати; визнання відсутнім у відповідача права вимоги до позивача щодо несплаченої орендної плати за договором та права вимоги неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди з моменту укладення Договору.

Приймаючи оскаржувані судові рішення у даній справі № 914/3230/23, суди першої та апеляційної інстанцій виходили, зокрема, з недоведеності позивачем обставин, які свідчать про наявність підстав для визнання недійсним Договору (вчинення правочину позивачем під впливом обману з боку відповідача), суперечливій поведінці та недобросовісності позивача; неналежним способом захисту щодо деяких вимог; відсутністю порушеного права або оспорюваного права позивача.

Суд зазначає, що у даній справі № 914/3230/23 не є вирішенням у судовому порядку спору про визнання права власності на об`єкт, який був предметом оренди за Договором; даний спір не пов`язаний із захистом права власності чи землекористування позивача щодо земельної ділянки, на якій знаходиться нерухоме майно, частина якого була предметом оренди за Договором; у даному спорі не стоїть питання щодо розміщення нерухомого майна, частина якого була предметом оренди за Договором на землях рекреаційного призначення, прибережній захисній смузі тощо.

Тобто, предмети і підстави позовів, та, відповідно, встановлені фактичні обставини у справах № 909/935/15, № 760/21223/17-ц, № 680/214/16-ц, № 916/1174/22, № 910/7987/22 та у справі № 914/3230/23 є відмінними, що свідчить про неподібність правовідносин у цих справах.

Суд також зазначає про неподібність правовідносин у справі № 914/2070/19 та у справі № 914/3230/23, що переглядається.

Так, предметом розгляду у справі № 914/2070/19 (постанова Верховного Суду від 16.02.2021) були вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-монтажна фірма "Стрийбуд" до Стрийської міської ради про визнання недійсним договору оренди комунального майна. Позовні вимоги у наведеній справі мотивовані тим, що на момент укладення оспорюваного договору Стрийська міська рада не була власником спірного майна; майно перебувало під арештом на підставі ухвали суду, внаслідок чого орендодавець не володів необхідним обсягом прав на розпорядження спірним майном; Стрийською міською радою здійснено реєстрацію права власності на майно на підставі свідоцтва про право власності без наявності відповідного судового рішення, яке в силу частини 4 статті 331 Цивільного кодексу України (в редакції Закону № 3201-IV від 15.12.2005) було необхідним документом для проведення реєстрації права власності; цільове призначення об`єкта оренди не дозволяє орендарю використовувати його згідно з метою спірного договору.

У постанові від 16.02.2021 у справі № 914/2070/19 Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції встановив, що договір, який є предметом оскарження в даній справі, за своєю правовою природою є змішаним та містить елементи інвестиційного договору, договору будівельного підряду та договору оренди комунального майна. За змістом спірного договору та відповідно до його умов позивач за рахунок власних коштів здійснює фінансування передпроектних, проектних робіт, будівництва та введення в експлуатацію майна, яке є об`єктом договору. Вказаний об`єкт по завершенню будівництва та введення в експлуатацію підлягає передачі позивачем на користь відповідача та визнається власністю останнього, натомість нова річ (речі), створені позивачем і за його рахунок в рамках реалізації проекту, і оформлені належним чином відповідно до вимог діючих нормативно-правових актів, визнається його власністю (п. 2.4, 5.4-5.5 договору). З наведеного вбачається, що в даному випадку інвестиції направлені на будівництво та введення в експлуатацію будівлі спорткомплексу в складі спорткорпусу «А-2» площею 646,3 кв. м, блоку санпобутових приміщень «В» (незавершене будівництво - 24% готовності), огорожу № 1, по вул. Коссака, 9 «в» у м. Стрий, тоді як право володіти, розпоряджатися та користуватися позивачем набувається стосовно зовсім іншого об`єкту, а саме нової речі (речей), які будуть ним створені за його рахунок в рамках реалізації проекту. При цьому, як зазначив суд апеляційної інстанції, індивідуально визначене майно, яке є предметом спірного договору, не заборонене до оренди законами України та не задіяне у процесі основного виробництва. З огляду на положення Закону України "Про оренду державного та комунального майна" Верховний Суд погодився з такими висновками суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд у цій постанові також зазначив, що положення частини восьмої статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, в контексті наявності підстав для визнання недійсним оскаржуваного договору, оскільки вказана норма встановлює заборону експлуатації закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію у встановленому чинним законодавством порядку. Натомість, згідно з умовами спірного договору, зміст яких спростовує неможливість використання позивачем об`єкта оренди, орендар з метою реалізації проєкту, в порядку передбаченому чинним законодавством, здійснює заходи щодо оформлення прав землекористування, отримання необхідних дозволів, експертиз та погоджень, у тому числі від орендодавця, здійснює реконструкцію/будівництво, передає та вчиняє заходи, щодо введення в експлуатацію об`єкта нерухомого майна. З огляду на викладене Верховний Суд погодився з правильними та обґрунтованими висновками суду апеляційної інстанції про відхилення доводів позивача щодо необхідності визнання недійним оскаржуваного договору з підстав неможливості використання ним об`єкта оренди згідно з метою договору (реконструкції об`єкта), з огляду на те, що зміст умов договору (пункти 2.3, 6.2.3, 6.3.2-6.3.5) спростовує неможливість використання позивачем об`єкта оренди.

Із наведеного вбачається, що у справі № 914/2070/19, на відміну від справи № 914/3230/23, об`єктом оренди було комунальне майно, орендоване майно передавалось в оренду з метою відновлення спортивного комплексу шляхом реконструкції, з добудовою та надбудовою додаткових житлових та нежитлових площ, для подальшого використання за призначенням, та отримання орендодавцем закінченого будівництвом та введеного в експлуатацію об`єкта нерухомого майна спортивно-оздоровчого призначення загальною площею.

Тобто, постанова Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 914/2070/19 хоча і ухвалена у спорі з аналогічним предметом (визнання недійсним договору оренди), проте за відмінних підстав позову, відмінних встановлених фактичних обставин справи, доказової бази та нормативно-правового регулювання спірних правовідносин, а відтак не є подібною до справи № 914/3230/23, яка переглядається.

З викладеного вбачається, що підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження у даній справі, що, в свою чергу, є підставою для закриття касаційного провадження в цій частині відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо доводів касаційної скарги, передбачених пунктом 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України, а саме, що судами неповністю досліджено зібрані у справі докази, то Суд зазначає таке.

Відповідно до частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

За змістом пункту 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.

Однак, підстава касаційного оскарження рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, наведена скаржником у касаційній скарзі про те, що судами неповністю досліджено зібрані у справі докази, у цьому випадку, не отримали підтвердження, після відкриття касаційного провадження, у зв`язку із чим такі доводи як неналежне дослідження зібраних у справі доказів відхиляються судом касаційної інстанції.

Щодо доводів касаційної скарги, передбачених пунктом 3 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України, а саме, що суди безпідставно залишили без задоволення клопотання про поновлення строку на подання доказів та долучення їх до матеріалів справи, то Суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, тягар доказування (onus probandi) покладається на сторони в судовому процесі.

Згідно зі статтею 80 Господарського процесуального кодексу України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Частина 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України містить імперативну заборону суду приймати до розгляду докази, якщо вони подані не у встановлений судом строк.

Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи (постанова Верховного Суду від 18.06.2020 у справі № 909/965/16).

Особа має письмово повідомити суд та зазначити доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (постанова Верховного Суду від 20.03.2024 у справі № 911/2875/21).

Частиною 2 статті 14 Господарського процесуального кодексу України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 119 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

При цьому Господарський процесуальний кодекс України не пов`язує право суду відновити пропущений строк з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. У кожному випадку суд з урахуванням конкретних обставин пропуску строку робить мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

Поважними визнаються такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані із дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальних дій. При цьому наявність таких обставин має підтверджуватися належними доказами.

Як зазначає скаржник та вбачається з матеріалів справи, позивачем до суду першої інстанції було подано 14.02.2024 заяву про доповнення підстав позову/додаткові пояснення, до якої було подано наступні додатки: 1) копія адвокатського запиту від 29.01.2024 на ім`я начальника Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській області; 2) копія адвокатського запиту від 29.01.2024 на Львівську міську раду; 3) копія листа ГУ ДСНС України у Львівській області № 58 01-696/58 08 від 05.02.2024; 4) копія листа-відповіді № 2403-вих-15932 від 09.02.2024 управління земельних ресурсів департаменту містобудування Львівської міської ради; 5) штатний розпис ТОВ «КАВЕР ЕНЕРДЖІ ПЛЮС» станом на 01.01.2021.

У заяві про поновлення процесуального строку від 14.02.2024 на подання вказаних доказів, позивач зазначав як причина пропуску процесуального строку подання таких доказів тим, зокрема, що частина з цих доказів була відсутня у розпорядженні позивача на момент подання позову.

Суд першої інстанції розглянувши клопотання позивача про поновлення строку на подання доказів від 14.02.2024 та доводи позивача, дійшов висновку про те, що заявник не навів поважних причин пропуску строку для подання клопотання про поновлення строку на подання доказів, не надав належних обґрунтувань, а тому суд першої інстанції не вбачав підстав для поновлення процесуального строку на долучення доказів до матеріалів справи. Як наслідок суд першої інстанції ухвалою від 06.03.2024 у цій справі, враховуючи, що докази були подані позивачем з порушенням визначеного законом строку, а поважні причини його пропуску відсутні, відмовив позивачу у поновленні процесуального строку на подання доказів.

Суд зазначає, що позов у даній справі подано позивачем 30.10.2023. Водночас, відповідні адвокатські запити, на які надійшли певні відповіді, направлені позивачем лише 29.01.2024 (майже через 3 місяці з дати звернення з позовом). При цьому, процесуальний закон зобов`язує позивача подати докази разом з поданням позовної заяви. Тобто, відповідні дії (направлення запитів) позивач повинен був вчинити до подання позову (враховуючи обґрунтування позову та запитувану в адвокатських запитах інформацію). Однак, позивач не наводив наявність об`єктивних обставин неможливості вчасно направлення відповідних запитів та отримання на них відповідей (доказів), внаслідок чого суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу у поновленні процесуального строку на подання доказів.

Як зазначає скаржник та вбачається з матеріалів справи, позивачем до суду першої інстанції 20.06.2024 було подано клопотання про визнання поважними причин пропуску процесуального строку та його поновлення, а також про долучення до матеріалів справи № 914/3230/23 доказів: 1. Публікація «Біля львівського вокзалу планують збудувати нове житло, готелі та офіс» - роздруківка з мережі інтернет від 5 червня 2024 року на сайті https://zaxid.net/ - роздруківка з мережі інтернет. 2. Роздруківка з сервісу https://www.google.com/maps з позначенням локації будівлі, розташованої за адресою: м.Львів, вул. Залізнична, 7. 3. Аркуш ДПТ «Опорний план» - роздруківка з мережі інтернет. 4. Аркуш ДПТ «План існуючого використання території» - роздруківка з мережі інтернет. 5. ДЕТАЛЬНИЙ ПЛАН ТЕРИТОРІЇ у районі вул. Залізничної, вул. Левандівської, залізничної колії. Том-1. Пояснювальна записка- роздруківка з мережі інтернет.

У заяві про поновлення процесуального строку від 20.06.2024 на подання вказаних доказів, позивач зазначав як причина пропуску процесуального строку подання таких доказів тим, зокрема, що йому стало відомо зі статті та публікації на сайті Львівcької міської ради про те, що біля залізничного вокзалу у Львові планують збудувати житлово-громадський квартал із офісами та готелями, а також облаштувати нову площу та прокласти пішохідну алею. Обставини наведені в клопотанні були приховані відповідачем на момент укладення оспорюваного договору, та дані докази не могли з`явитися у позивача раніше статті та публікації на сайті Львівської міської ради ніж 05.062024, а отже, причину для поновлення пропущеного процесуального строку на подання доказів вважає поважною.

Із матеріалів справи вбачається, що провадження у цій справі № 914/3230/23 було відкрито Господарським судом Львівської області ухвалою від 13.11.2023, підготовче провадження у справі було закрито судом першої інстанції ухвалою від 06.03.2024, а в судовому засіданні 17.04.2024 закрито стадію дослідження доказів, оголошено перерву до 22.05.2024 та наголошено про те, що наступною стадію будуть судові дебати сторін.

Із наведеного вбачається, що підготовче провадження у даній справі тривало майже 4 місяці, і докази, які просив позивач долучити до матеріалів справи були подані лише 20.06.2025, після закриття судом першої інстанції підготовчого провадження, після закриття стадії дослідження доказів, та лише на стадії судових дебатів.

При цьому, після закриття підготовчого провадження у справі позивач не заявляв клопотання про повернення на стадію підготовчого провадження, не зазначав вагомих причин неподання доказів.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні клопотання від 20.06.2024 про поновлення строків на подання доказів та залишив без розгляду клопотання позивача від 20.06.2024 про долучення доказів.

Верховний Суд неодноразово вказував, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів (така позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 911/3250/16, від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17 та від 06.03.2019 у справі № 916/4692/15 тощо).

Враховуючи вищевикладене, зокрема, обґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо розгляду клопотань позивача про долучення доказів та поновлення строків їх подання, та беручи до уваги подання до суду апеляційної інстанції доказів, які не існували на момент прийняття рішення суду першої інстанції та доказів, які було подано позивачем до суду першої інстанції з пропуском процесуального строку їх подання, та, відповідно, були подані позивачем до суду апеляційної інстанції з пропуском процесуального строку їх подання, Суд вважає необґрунтованими доводи скаржника про те, що суди безпідставно залишили без задоволення клопотання про поновлення строку на подання доказів та долучення їх до матеріалів справи.

Щодо посилання скаржника на те, що обставини, що мають суттєве значення, встановлені судами на підставі недопустимих доказів, то Суд їх відхиляє.

Відповідно до пункту 4 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

У разі посилання на встановлення судами обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, скаржник повинен вказати, який із доказів, на його думку, є недопустимим, та обґрунтувати таке твердження, а також зазначити, які обставини встановлено на підставі цього доказу, чому вони є суттєвими або як вони вплинуть на прийняття оскаржуваного рішення.

Суд зазначає, що законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлюється, зокрема, порядком оцінки доказів і визначенням відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору вірогідності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 Господарського процесуального кодексу України).

Разом з тим за приписами статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, неналежні докази та недопустимі докази - це різні поняття. Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 910/13647/19.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Отже, недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Відповідно тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.03.2021 у справі № 922/2319/20, від 16.02.2021 у справі № 913/502/19, від 13.08.2020 у справі № 916/1168/17, від 16.03.2021 у справі № 905/1232/19.

Доводи скаржника про ухвалення судових рішень на підставі недопустимих доказів не можна визнати обґрунтованими, адже вони зводяться до спроби переконати суд касаційної інстанції здійснити переоцінку доказів із точки зору достовірності та належності, проте не доводять їх недопустимість та нормативно необґрунтовані. При цьому такі доводи скаржника зводяться передусім до намагань здійснити переоцінку наявних у справі доказів, тоді як згідно з імперативними положеннями частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними (пункт 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України).

Пунктом 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 309 Господарського процесуального кодексу України).

З огляду на наведене, Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 914/3230/23 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавер Енерджі Плюс" на рішення Господарського суду Львівської області від 08.08.2024 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 05.06.2025 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, та залишення касаційної скарги в частині оскарження рішення Господарського суду Львівської області від 08.08.2024 та постанови Західного апеляційного господарського суду від 05.06.2025 у справі № 914/3230/23 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції без змін.

7. Судові витрати

Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на скаржника.

Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційне провадження у справі № 914/3230/23 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавер Енерджі Плюс" на рішення Господарського суду Львівської області від 08.08.2024 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 05.06.2025 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

2. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавер Енерджі Плюс" в частині оскарження рішення Господарського суду Львівської області від 08.08.2024 та постанови Західного апеляційного господарського суду від 05.06.2025 у справі № 914/3230/23 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду Львівської області від 08.08.2024 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 05.06.2025 у справі № 914/3230/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.М. Губенко

Судді Г.О. Вронська

І.Д. Кондратова