номер провадження справи 17/73/25
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2025 Справа № 908/1876/25

м.Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі головуючого судді Корсуна В.Л., при секретарі судового засідання Станіщуку Д.М., розглянувши матеріали справи №908/1876/25

за позовною заявою: виконуючого обов`язки керівника Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області, 69035, м. Запоріжжя, вул. Якова Новицького, буд. 5, в інтересах держави, в особі органу уповноваженого державою, здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, 49004, м. Дніпро, пр. Олександра Поля, буд. 2

до відповідача-1: товариства з обмеженою відповідальністю РІФ СІЧ, 69035, м. Запоріжжя, пр. Маяковського, буд. 11

до відповідача-2: товариства з обмеженою відповідальністю РІФ СІЧ ПЛЮС, 69002, м. Запоріжжя, вул. Крива Бухта, буд. 102

про визнання недійсним акта приймання-передачі нерухомого майна

За участю представників сторін:

від прокуратури: Стешенко В.Є., посвідчення від 01.03.23 № 075793

від позивача: не з`явився

від відповідача-1: не з`явився

від відповідача-2: не з`явився

СУТЬ СПОРУ:

17.06.25 до Господарського суду Запорізької області в системі Електронний суд надійшла позовна заява за вих. від 17.06.25 № 52-103-4750вих25 виконуючого обов`язки керівника Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області в інтересах держави в особі органу, який уповноважений від імені держави здійснювати відповідні функції у спірних відносинах - Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України з вимогами до товариства з обмеженою відповідальністю РІФ СІЧ (далі ТОВ РІФ СІЧ, відповідач-1) та до товариства з обмеженою відповідальністю РІФ СІЧ ПЛЮС (далі ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС, відповідач-2) про визнання недійсним акту приймання-передачі нерухомого майна в рахунок внесення додаткового вкладу до статутного капіталу від 07.02.22, підписаний ТОВ РІФ СІЧ () та ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС (), посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Чепковою О.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 668 та № 669.

18.06.25 автоматизованою системою документообігу Господарського суду Запорізької області здійснено автоматичний розподіл судової справи № 908/1876/25 між суддями, яку передано на розгляд судді Корсуну В.Л.

Ухвалою від 23.06.25 судом прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/1876/25, якій присвоєно № провадження 17/73/25. Вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 15.07.25 о/об 11 год. 00 хв.

23.06.25 до суду в системі Електронний суд надійшла заява за вих. від 23.06.25 № 52-103-4929ВИХ-25 про вжиття заходів забезпечення позову у справі № 908/1876/25, в якій заступник керівника Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя просив суд:

- накласти арешт на нерухоме майно адміністративну будівлю літ. Ш1-2 складає 3/20 частини комплексу будівель та споруд у складі човнового причалу, а саме: адміністративну будівлю Ш1-2 загальною площею 78,0 кв.м, основною площею 78,0 кв.м; балкон Ш1-2; сходи до Ш1-2; господарські будівлі та споруди для обслуговування 3/20 частини комплексу будівель та споруд у складі човнового причалу: вбиральня літ. Ш, гараж літ. Ю, навіс літ. Ю1, вольєр літ. Ю2, ворота № 6, декоративна водойма № 9, місток № 10, паркан № 12, замощення І, частина замощення ІІ (реєстраційний № об`єкта нерухомого майна: 101); причал плавучого паливозаправника маломірних суден № 7 (реєстраційний № об`єкта нерухомого майна 060), право власності на яке належить ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС (ідентифікаційний код юридичної особи: 43941565);

- заборонити ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС (ідентифікаційний код юридичної особи: 43941565, юридична адреса: вул. Крива бухта, 102, м. Запоріжжя, 69002), а також іншим фізичним або юридичним особам проводити будь-які будівельні роботи (у т.ч. реконструкцію будівель) за адресою: вул. Крива бухта, 102, м. Запоріжжя, 69002.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 23.06.25 заяву заступника керівника Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя про забезпечення позову у цій справі передано для розгляду судді Корсуну В.Л.

25.06.25 до суду в системі Електронний суд надійшла уточнена заява за вих. від 25.06.25 № 52-104-719-25 про вжиття заходів забезпечення позову у справі № 908/1876/25, в якій заступник керівника Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя просить суд:

- накласти арешт на нерухоме майно адміністративну будівлю літ. Ш1-2 загальною площею 78,0 кв.м, основною площею 78 кв.м; балкон до Ш1-2; сходи до Ш1-2; (реєстраційний № об`єкта нерухомого майна 060), яке належить ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС (ідентифікаційний код юридичної особи: 43941565) на праві приватної власності;

- накласти арешт на нерухоме майно - причал плавучого паливозаправника маломірних суден № 7 (реєстраційний № об`єкта нерухомого майна 060), який належить ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС (ідентифікаційний код юридичної особи: 43941565) на праві приватної власності;

- заборонити ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС (ідентифікаційний код юридичної особи: 43941565, юридична адреса: вул. Крива бухта, 102, м. Запоріжжя, 69002), а також іншим фізичним або юридичним особам проводити будь-які будівельні роботи, реконструкцію на об`єкті: адміністративна будівля літ. Ш1-2 загальною площею 78,0 кв.м, основною площею 78 кв.м; балкон до Ш1-2; сходи до Ш1-2; (реєстраційний № об`єкта нерухомого майна 060), яка знаходяться за адресою: вул. Крива бухта, 102, м. Запоріжжя, 69002 (стягувач: Запорізька обласна прокуратура в особі Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області ідентифікаційний код юридичної особи 02909973, адреса місцезнаходження: вул. Якова Новицького, буд. 5, м. Запоріжжя, 69035);

- заборонити ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС (ідентифікаційний код юридичної особи: 43941565, юридична адреса: вул. Крива бухта, 102, м. Запоріжжя, 69002), а також іншим фізичним або юридичним особам проводити будь-які будівельні роботи, реконструкцію на об`єкті: причал плавучого паливозаправника маломірних суден № 7 (реєстраційний № об`єкта нерухомого майна 060), який знаходяться за адресою: вул. Крива бухта, 102, м. Запоріжжя, 69002 (стягувач: Запорізька обласна прокуратура в особі Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області ідентифікаційний код юридичної особи 02909973, адреса місцезнаходження: вул. Якова Новицького, буд. 5, м. Запоріжжя, 69035).

Ухвалою від 25.06.25 судом задоволено частково заяву заступника керівника Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя Запорізької області (сформовану в системі Електронний суд 23.06.25) про забезпечення позову у справі № 908/1876/25 (з урахуванням уточненої заяви за вих. від 25.06.25). Вирішено накласти арешт на:

- об`єкти нежитлової нерухомості, а саме: адміністративної будівлі Ш1-2 загальною площею 78,0 кв.м., основною площею 78,0 кв.м.; балкон до Ш1-2; сходи до Ш1-2, які знаходяться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Крива Бухта, 102, належать на праві спільної часткової власності, з розміром частки 3/20 товариству з обмеженою відповідальністю РІФ СІЧ ПЛЮС;

- об`єкт нежитлової нерухомості, а саме: споруда, причал плавучого паливозаправника маломірних суден № 7, який знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Крива Бухта, 102, належить на праві власності, з розміром частки 1/1 товариству з обмеженою відповідальністю РІФ СІЧ ПЛЮС;

- в іншій частині заяви про забезпечення позову, а саме в частині заборони ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС (ідентифікаційний код юридичної особи: 43941565, юридична адреса: вул. Крива бухта, 102, м. Запоріжжя, 69002), а також іншим фізичним або юридичним особам проводити будь-які будівельні роботи, реконструкцію на об`єктах: адміністративна будівля літ. Ш1-2 загальною площею 78,0 кв.м, основною площею 78 кв.м; балкон до Ш1-2; сходи до Ш1-2; (реєстраційний № об`єкта нерухомого майна 060), причал плавучого паливозаправника маломірних суден № 7 (реєстраційний № об`єкта нерухомого майна 060), які знаходяться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Крива бухта, 102 судом відмовлено.

01.07.25 до суду в системі Електронний суд від заступника керівника Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя надійшла заява за вих. від 01.07.25 №52-103-5249ВИХ-25, в якій останній повідомляє суд про відсутність листування між Вознесенівською окружною прокуратурою м. Запоріжжя та іншими учасниками справи, окрім того, що долучено до позовної заяви.

Представники позивача та відповідачів 1, 2 в судове засідання 15.07.25 не з`явились, про дату, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином.

В засіданні 15.07.25 судом прийнято до розгляду вказану вище заяву прокуратури за вих. від 01.07.25 № 52-103-5249ВИХ-25 про виконання п. 8 резолютивної частини ухвали суду від 23.06.25.

Ухвалою від 15.07.25 судом продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів по 22.09.25 включно та відкладено підготовче засідання у справі № 908/1876/25 на 13.08.25 о 10 год. 30 хв.

Представники позивача та відповідачів 1, 2 в судове засідання 13.08.25 не з`явились, про дату, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином.

В засіданні 13.08.25 прокурор надав усні пояснення на питання суду (головуючого), які виникли в підготовчому засіданні.

Крім того, в засіданні 13.08.25 судом з`ясовано положення ст.ст. 182, 185 ГПК України та повноту виконання запропонованих вимог, викладених в ухвалі суду про відкриття провадження у даній справі.

Прокурором повідомлено суду, що до матеріалів справи надані всі документи, необхідні для вирішення даної справи по суті спору.

Ухвалою від 13.08.25 судом закрито підготовче провадження у справі № 908/1876/25 та призначено справу до судового розгляду по суті на 02.09.25 об 11 год. 30 хв.

Представники позивача та відповідачів 1 та 2 в судове засідання 02.09.25 не з`явились, про дату, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином.

В судовому засіданні 02.09.25 розпочато розгляд справи по суті. У вступному слові прокурор в усній формі стисло виклав зміст та підстави свої вимог щодо предмета позову. Суд перейшов до з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами.

Крім того, в засіданні 02.09.25 прокурор надав усні пояснення на питання суду (головуючого), які виникли в розгляді справи по суті.

Ухвалою від 02.09.25 судом оголошено перерву в розгляді справи №908/1876/25 по суті до 01.10.25 о 11 год. 30 хв.

В судовому засіданні 01.10.25 суд продовжив стадію з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами. Присутній у судовому засіданні прокурор надав пояснення на запитання суду, що виникли в розгляді справи по суті спору. Судом завершено стадію з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд перейшов до судових дебатів.

Представники позивача та відповідачів 1, 2 в судове засідання 01.10.25 не з`явились, про дату, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином.

Прокурор заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві. За змістом позовної заяви, підставою для звернення до суду є умисні дії відповідача 1, які полягають у передачі майна ТОВ «Ріф Січ» до статутного капіталу ТОВ «Ріф Січ Плюс» під час розгляду господарським судом Запорізької області справи №908/3500/21 за позовною заявою Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про стягнення з ТОВ «Ріф Січ» в дохід загального фонду Державного бюджету України штрафу у розмірі 1 187 890 грн та пені у розмірі 1 187 890 грн за прострочення терміну сплату штрафу за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, накладеного рішенням адміністративної колегії Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 54/41-р/к від 24.11.2020. За доводами прокурора, акт приймання-передачі нерухомого майна в рахунок внесення додаткового вкладу до статутного капіталу від 07.02.22, внаслідок підписання якого у ТОВ «Ріф Січ» відбулося припинення права власності на вказане майно, має фіктивний характер та ознаки фраудаторного правочину, оскільки направлений на ухилення від виконання судового рішення. Внаслідок такої передачі відповідач 1 став неплатоспроможним (відсутнє інше нерухоме майно) при наявності в нього заборгованості, визначеної рішенням Господарського суду Запорізької області від 10.11.22 у справі №908/3500/21, яке набрало законної сили. Посилаючись на приписи ст.ст. 202, 203, 204, 215 ЦК України та практику Верховного Суду, прокурор просив позов задовольнити.

Відповідачі 1 та 2 (їх представники), позовні вимоги не оспорили, представників у судове засідання жодного разу не направили.

Оскільки у ТОВ РІФ СІЧ електронний кабінет в системі «Електронний суд» не зареєстрований, ухвала про відкриття провадження у справі та всі наступні процесуальні документи направлялись на його юридичну адресу.

Направлені на адресу відповідача 1 ухвали суду від 02.09.25, від 15.07.25 та від 13.08.25 повернулись до суду з відміткою пошти за закінченням терміну зберігання.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Закону Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, зокрема, містяться відомості про місцезнаходження.

Судом перевірено адресу відповідача у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та з`ясовано, що місцезнаходженням товариства з обмеженою відповідальністю РІФ СІЧ є: 69035, м. Запоріжжя, пр. Маяковського, буд. 11, і саме на вказану адресу направлялась ухвала суду.

Статтею 10 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Згідно з п. 4 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому відділенні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

У разі, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії (висновок Верховного Суду викладений у постанові від 25.06.18 у справі № 904/9904/17).

Враховуючи повернення до суду поштових відправлень з відповідними ухвалами з позначкою за закінченням терміну зберігання, ухвали господарського суду вважаються врученими відповідачу 1.

Нормами Господарського процесуального кодексу України визначено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає (ч. 7 ст. 120 ГПК України).

У постанові Верховного Суду від 08.04.19 у справі № 922/2887/16 викладена правова позиція, що сам лише факт не отримання кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, вказує на суб`єктивну поведінку сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Враховуючи наведене суд дійшов висновку, що не отримання ухвал суду у даній справі відповідачем 1 та повернення їх (ухвал) до суду з відповідною відміткою відповідального працівника відділення поштового зв`язку є наслідком дій/бездіяльності відповідача 1 щодо їх належного отримання та неповідомлення суду про зміну свого місцезнаходження, тобто його власною волею (в тому числі внесення актуальних відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що забезпечує вручення офіційної кореспонденції та обізнаність з її змістом).

Відповідно до Інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцезнаходженням ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС є: 69002, м. Запоріжжя, вул. Крива Бухта, буд. 102.

Оскільки у відповідача 2 наявний електронний кабінет у підсистемі Електронний суд ЄСІТС, повідомлення відповідача 2 про відкриття провадження у справі № 908/1876/25 та розгляд справи здійснювалось шляхом направлення процесуальних документів в його електронний кабінет, що підтверджується відповідними довідками про доставку електронного листа.

Суд враховує, що відповідно до ст. 6 ГПК України, суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (ч. 5). Особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою (ч. 7).

Отже, отримання процесуальних документів через підсистему "Електронний суд" є належним способом повідомлення для осіб, які в обов`язковому порядку мають зареєструвати електронний кабінет в системі ЄСІТС.

Отже, судом вжито необхідних та достатніх заходів для повідомлення відповідачів про відкриття провадження у справі № 908/1876/25 та розгляд справи.

Судом також враховано, що відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі Пономарьов проти України від 03.04.2008, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Про хід розгляду справи відповідачі могли дізнатись з офіційного веб-порталу Судової влади України Єдиний державний реєстр судових рішень://reyestr.court.gov.ua/. Названий веб-портал згідно з Законом України Про доступ до судових рішень № 3262-IV від 22.12.05 є відкритим для безоплатного цілодобового користування.

Суд зазначає, що відповідно до пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.97, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У відповідності до ст. 42 ГПК України, учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтись в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відзиви на адресу суду від відповідачів не надійшли ні у встановлений в ухвалі суду від 23.06.25 у справі № 908/1876/25 процесуальний строк для подачі відзивів, ні пізніше, як і будь-яких клопотань чи заяв до суду від відповідачів у цей строк та пізніше не надходило.

Згідно ст. 165 ГПК України, у разі не надання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

У засіданні 01.10.25, на підставі ст. 240 ГПК України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Прокурору повідомлено про дату складення повного тексту судового рішення.

З урахуванням дії режиму воєнного стану, повітряними тривогами в м. Запоріжжі, в Господарському суді Запорізької області встановлено особливий режим роботи й запроваджено відповідні організаційні заходи. Відтак, з метою забезпечення учасників справи правом на належний судовий захист, справу розглянуто у розумні строки враховуючи вищевказані обставини та факти.

При цьому, судом враховано, що:

- у відповідності до ст. 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів. Створення надзвичайних та особливих судів не допускається;

- станом на час прийняття та підписання процесуального рішення у цій справі по суті спору бойові дії ведуться на території Запорізької області, а не в місті Запоріжжя;

- прийом документів Господарським судом Запорізької області здійснюється в паперовому та електронному вигляді;

- сторони по справі користуючись правами визначеними ст. ст. 42, 46 ГПК України, вправі клопотати та подавати заяви у справі як в паперовому, так і в електронному вигляді.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора, суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням адміністративної колегії Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 24.11.20 №54/41-р/к по справі №54/32-20 дії ТОВ РІФ СІЧ та ТОВ Оліо Транс визнано порушенням п. 4 ч. 2 ст. 6 та п. 1 ч. 1 ст. 50 Закону України Про захист економічної конкуренції у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів на закупівлю. За порушення, передбачене п. 4 ч. 2 ст. 6 та п. 1 ч. 1 ст. 50 Закону України Про захист економічної конкуренції на ТОВ РІФ СІЧ покладено відповідальність у вигляді штрафу у розмірі 1 187 890,00 грн.

Невиконання ТОВ РІФ СІЧ рішення адміністративної колегії Південно-Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 24.11.2020 № 54/41-р/к у справі № 54/32-20 щодо сплати штрафу у розмірі 1 187 890,00 грн, стало підставою для звернення Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України до суду.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 10.11.22 у справі №908/3500/21 задоволено позовні вимоги Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі Відділення, позивач) про стягнення з ТОВ «Ріф Січ» (відповідач 1) штрафу у розмірі 1 187 809,00 грн та пені у розмірі 1 187 809,00 грн за прострочення терміну сплати штрафу за порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

З метою виконання вказаного судового рішення постановою заступника начальника Олександрівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (на даний час Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)) від 14.03.23 відкрито виконавче провадження №71155220.

Вказане виконавче провадження постановою державного виконавця від 06.10.23 об`єднано у зведене виконавче провадження № 72973768.

На даний час виконання зазначеного рішення здійснюється Лівобережним ВДВС у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Постановою державного виконавця від 13.10.23 накладено арешт на все майно, що належить ТОВ РІФ СІЧ.

В ході здійснення виконавчих дій спрямованих на примусове виконання рішення суду, державним виконавцем перевірено наявні у боржника ТОВ РІФ СІЧ рахунки, на які накладено арешт (постанова державного виконавця від 15.03.23), та встановлено, що кошти для виконання рішення суду на них відсутні.

Також державним виконавцем перевірено наявність у ТОВ РІФ СІЧ рухомого та нерухомого майна, за рахунок якого можливо виконати рішення суду та встановлено, що за боржником зареєстровано транспортний засіб ВЕРДА, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , на який оголошено у розшук. Наявність іншого майна не встановлено.

Разом з цим, під час встановлення прокурором підстав для представництва у вказаних правовідносинах інтересів держави було встановлено, що за ТОВ РІФ СІЧ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до 08.08.22 було зареєстровано право власності на нерухоме майно адміністративну будівлю літ. Ш1-2 складає 3/20 частини комплексу будівель та споруд у складі човнового причалу (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101); причал плавучого паливозаправника маломірних суден № 7 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060).

Опрацюванням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно встановлено, що рішенням Господарського суду Запорізької області від 30.03.10 у справі № 16/26/10 визнано за ТОВ РІФ СІЧ право власності на об`єкти нерухомого майна - причал плавучий паливозаправника маломірних суден № 7 та берегове укріплення № 8, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . З указаного рішення вбачається, що за даною адресою боржником здійснювалося будівництво з подальшим введенням в експлуатацію будівлі.

З`ясовано, що підставою вибуття вказаних об`єктів нерухомості з власності ТОВ РІФ СІЧ зазначено акт приймання-передачі нерухомого майна, до статутного капіталу ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС, серія та номер: 668, 669, виданий 07.02.22.

Відповідно до матеріалів реєстраційної справи на об`єкти нерухомого майна №060 та № 101, підписанню зазначеного вище акту передувало прийняття рішення ТОВ РІФ СІЧ про його вступ до ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС. Вказане рішення відображено в протоколі загальних зборів учасників ТОВ РІФ СІЧ від 07.02.22 №07/02-1. Рішення прийнято, зокрема, за участі ОСОБА_1 (власниця частки ТОВ РІФ СІЧ у розмірі 49,28 %) та ОСОБА_2 (директор ТОВ РІФ СІЧ). ОСОБА_2 під час вирішення питання щодо вступу товариства до ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС та передачі вказаного вище майна до статутного капіталу останнього, на підставі довіреності представляв також інтереси ОСОБА_3 (власника 1,44 % статутного капіталу ТОВ РІФ СІЧ).

07.02.22 директор ТОВ РІФ СІЧ ОСОБА_2 подав до загальних зборів ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС заяву про бажання ТОВ РІФ СІЧ увійти до складу учасників ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС з внеском 127 660,00 грн, шляхом внесення до статутного капіталу майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: адміністративної будівлі літ. Ш1-2 та причалу плавучого паливозаправника маломірних суден № 7.

За результатами розгляду вказаної заяви, ОСОБА_1 від імені ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС (частка якої в статутному капіталі становила 100%) 07.02.22 прийняла рішення №07/02-2 про збільшення розміру статутного капіталу Товариства за рахунок вкладу ТОВ РІФ СІЧ на суму 127 960,00 грн, внесення якого здійснено у вигляді нерухомого майна.

07.02.22 ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС, в особі директора ОСОБА_1 , та ТОВ РІФ СІЧ, в особі директора Левкович Я.В., підписано акт приймання-передачі нерухомого майна в рахунок внесення додаткового вкладу до статутного капіталу серія та номер: 668, 669, виданий 07.02.2022.

Внесення відомостей про передачу майна до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно здійснено 08.08.2022 на підставі вказаного акту.

Як стверджує прокурор, процедура передачі майна ТОВ РІФ СІЧ до статутного капіталу ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС здійснена під час розгляду Господарським судом Запорізької області справи № 908/3500/21 за позовною заявою Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про стягнення з ТОВ РІФ СІЧ в дохід загального фонду Державного бюджету України штрафу у розмірі 1 187 890,00 грн та пені у розмірі 1 187 890,00 грн, з метою подальшого ухилення від виконання рішення суду.

07.10.22 директором ТОВ РІФ СІЧ ОСОБА_2 подано заяву про вихід зі складу учасників ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС з часткою в розмірі 29,9%, що у грошовому еквіваленті складає 127 960,00 грн. Протоколом загальних зборів учасників ТОВ РІФ СІЧ від 07.10.22 № 07/10-1 вирішено вийти зі складу учасників ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС з дня державної реєстрації такого виходу. Вказане рішення приймалось за участю учасника ОСОБА_1 та представника учасника ОСОБА_3 , які у сукупності становлять 50,72% голосів.

За доводами прокурора, зазначені дії щодо оформлення виходу ТОВ РІФ СІЧ зі складу ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС здійснені відповідачами з метою неможливості звернення стягнення на частку ТОВ РІФ СІЧ у статутному капіталі ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС, яка складала 29,9% (127 960,00 грн). Прокурор наголошує, що ТОВ РІФ СІЧ передало єдине нерухоме майно товариства у статутний капітал ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС з метою ухилення від виконання зобов`язань зі сплати штрафу за порушення законодавства про захист економічної конкуренції та пені за прострочення сплати штрафу, та не виконання у майбутньому рішення суду щодо стягнення зазначених коштів. Тому акт приймання-передачі нерухомого майна в рахунок внесення додаткового вкладу до статутного капіталу від 07.02.22, підписаний ТОВ РІФ СІЧ () та ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС (), посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Чепковою О.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 668 та № 669, має всі ознаки фраудаторного правочину, тож, підлягає визнанню недійсним.

Не здійснення протягом тривалого часу Південно-східним міжобласним територіальним відділенням Антимонопольного комітету України захисту порушених інтересів держави стало підставою для звернення до суду прокурора з даним позовом.

Статтею 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з приписами частин 3, 4 ст. 53 ГПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Не виконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст. 174 цього Кодексу.

Рішенням Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року № 3-рп/99 визначено, що прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України Про прокуратуру, наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Згідно з частиною 3 даної статті, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань.

Таким чином, прокурор має право здійснювати в господарському суді представництво законних інтересів держави в особі органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, за виключенням державних компаній.

Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Статтею 1 Закону України «Про Антимонопольний комітет України», передбачено, що Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері публічних закупівель.

Антимонопольний комітет України відповідно до ст. 7 даного Закону має зокрема наступні повноваження: звертатися до суду з позовами, заявами і скаргами у зв`язку із застосуванням законодавства про захист економічної конкуренції, а також із запитами щодо надання інформації про судові справи, що розглядаються цими судами відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції; здійснювати інші повноваження, передбачені законодавством про захист економічної конкуренції та Законом України "Про публічні закупівлі". Тобто перелік повноважень не є виключним. Крім того, право на звернення до суду із фраудаторним позовом має кредитор. Враховуючи те, що у даних правовідносинах кредитором є держава, то представляти її інтереси у суді має саме Південно-східне міжобласне відділення Антимонопольного комітету України, оскільки саме за позовом Відділу виникли позадоговірні відносини з ТОВ «Ріф Січ», спрямовані на оплату штрафу та пені за порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

Не зважаючи на очевидність порушення інтересів держави та протиправності оспорюваного правочину (з метою ухилення від виконання рішення суду), Південно-східне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України, обізнане про наявність спірних правовідносин, заходів спрямованих на визнання його недійсним не вживало протягом більш ніж 3 років з часу підписання акта приймання-передачі нерухомого майна.

Зазначені обставини свідчать про не здійснення Відділенням захисту порушених інтересів держави та територіальної громади міста Запоріжжя, та наявність перелічених ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» підстав для їх представництва.

При цьому, у рішенні ЄСПЛ у справі «Шмалько проти України» суд наголошує, що пунктом 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду, однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень.

Разом з цим, за інформацією Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 54-02/1466е від 09.04.25, заходи щодо визнання недійсним акту приймання передачі нерухомого майна від 07.02.22 та скасування реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не вживались, оскільки такі повноваження у Відділення відсутні.

Вознесенівською окружною прокуратурою м. Запоріжжя Запорізької області листом від 28.05.25 № 52-103-4260ВИХ-25 повідомлено Південно-східне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України про пред`явлення в його інтересах позову про визнання недійсним акту приймання-передачі нерухомого майна від 07.02.22.

Зважаючи на не здійснення Південно-східним міжобласним територіальним відділенням Антимонопольного комітету України заходів для звернення до суду та враховуючи повноваження прокурора самостійно визначати, у чому полягає порушення інтересів держави, а також визначати орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, суд дійшов до висновку, що прокурор обґрунтовано, у межах своїх повноважень, звернувся до суду з даним позовом.

Оцінивши наявні у матеріалах справи документи (докази) суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч. 2).

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1). У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (ч. 2). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 3).

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1). Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2).

Згідно із ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1). Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються (ч. 2).

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 ГПК України).

Відповідно до ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування (ч. 1). Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2).

У відповідності до вимог ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 2). Суд надає оцінку (ч. 3) як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України.

Згідно з частинами 1 та 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, суд виходить з того, що правом оспорити правочин наділені не лише сторони такого правочину, але й інші заінтересовані особи.

Згідно з пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.12.24 у справі № 916/379/23 щодо правової природи акта приймання-передачі майна до складу статутного капіталу товариства дійшла наступних висновків:

«Велика Палата Верховного Суду зауважує, що залежно від установлених судами обставин конкретної справи документ, який сторони справи іменують як «акт приймання-передачі», може як підтверджувати певні факти та бути документом первинного бухгалтерського обліку, так і мати ознаки правочину, тобто бути спрямованим на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Встановлення правової природи акта приймання-передачі - це питання дослідження як його змісту, так і інших доказів, наявних у матеріалах справи. Висновок із цього приводу в разі його необхідності для вирішення справи повинен робити суд у межах кожної окремої справи. Таким чином, суд досліджує акт у кожному конкретному випадку та надає йому оцінку залежно від того, чи підтверджує він волевиявлення сторін, а також чи створює він юридичні наслідки.».

У спірних правовідносинах у справі № 908/1876/25 акт приймання-передачі нерухомого майна до складу статутного капіталу ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС підписано на підставі рішень загальних зборів учасників ТОВ РІФ СІЧ і ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС. Акт приймання-передачі нерухомого майна підтверджує волевиявлення сторін, а також має юридичні наслідки - факт переходу права власності на нерухоме майно.

Двосторонній акт у цих правовідносинах свідчить про погоджену дію шляхом волевиявлення обох сторін правочину на набуття певних цивільних прав та обов`язків.

Прийняття рішень та укладення акта приймання-передачі нерухомого майна від 07.02.22 є комплексом дій, вчинених з метою передачі майна до складу статутного капіталу ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС.

У рішеннях вищого органу управління Товариства виражається внутрішня воля товариства, такі рішення є передумовою для передачі майна до статутного капіталу. Акт приймання-передачі нерухомого майна від 07.02.22 підписаний на виконання конкретного обов`язку особи, що встановлений відповідним рішенням товариства.

Рішення загальних зборів учасників двох товариств та акт приймання-передачі, оформлений між ними, утворюють завершений юридичний склад, наявність якого є необхідною і достатньою для виникнення права власності на спірне нерухоме майно у Товариства, якому це майно передається як внесок до статутного капіталу.

Результатом вчинення комплексу дій з передачі майна до складу статутного капіталу ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС є правочин, оформлений актом приймання-передачі нерухомого майна в рахунок внесення додаткового вкладу до статутного капіталу від 07.02.22.

Отже, у спірних правовідносинах сторони вчинили правочин, внаслідок якого право власності на нерухоме майно перейшло від одного товариства до іншого. Відповідними рішеннями загальних зборів ТОВ РІФ СІЧ та ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС виражено волю товариств, яку в подальшому реалізовано підписанням уповноваженими особами товариств акта приймання-передачі. Рішення загальних (установчих) зборів учасників товариства є актом ненормативного характеру органу управління юридичної особи.

Таким чином, суд виходить з того, що може бути оскаржений та визнаний недійсним кінцевий результат комплексу дій з передачі майна до складу статутного капіталу ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС - правочин, оформлений актом приймання-передачі нерухомого майна в рахунок внесення додаткового вкладу до статутного капіталу від 07.02.22.

При укладенні правочину/договору сторони мають переслідувати легітимну мету. Будь-яка господарська операція, дія суб`єкта господарювання повинна мати розумне пояснення мети її здійснення. Така мета не може бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення, ухилення від сплати податків, привласнення коштів без належних підстав тощо.

Відповідно до частин 1-4 ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Тобто, цивільні права здійснюються особою до визначених меж, поки це не суперечить інтересам інших осіб і публічним інтересам. Такі межі можуть визначатись договором або актами цивільного законодавства. Обов`язок при здійсненні цивільних прав утримуватися від дій, які порушували б права інших осіб, конкретизується актами цивільного законодавства, що встановлюють ці права. Порушення меж здійснення цивільних прав веде до зловживання правом.

Вирішуючи спір про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, підлягає встановленню, яким чином наслідки такого правочину вплинули або можуть вплинути на права та інтереси цієї особи, оскільки звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору направлене на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину.

Також, необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав.

При обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватись про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також, поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, які передбачають, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитись під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).

Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт б частини 1 статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто, цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

Як констатує Верховний Суд у постанові Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 10.04.19 у справі № 390/34/17, добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Частиною 3 ст. 13 ЦК України унормовано, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Зловживання правом - це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм у межах дозволеного їй законом загального типу поведінки.

Верховний Суд у постанові від 17.08.22, прийнятій за результатами розгляду справи № 914/2252/20 (914/2523/21), зазначив, що формулювання зловживання правом необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: 1) особа (особи) використовувала використовували право на зло; 2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, у який потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); 3) враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а й про обсяг прав інших учасників цих правовідносин і порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.11.21 у справі № 910/8482/18 (910/4866/21), пункти 76.3, 76.5).

У постанові від 07.10.20 у справі № 755/17944/18 Верховний Суд зазначив, що договором, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний правочин (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність чи відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Відповідно до правої позиції викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.09.22 справі № 910/16579/20, порушення загальних засад цивільного законодавства (засад справедливості, добросовісності та розумності), визначених імперативно п. 6 ч. 1 статті 3 ЦК України, які мають наслідком вихід учасниками правочину за межі здійснення цивільних прав, наданих договором чи актами цивільного законодавства, з наміром завдати шкоди іншій особі (ч. 3 ст. 13 ЦК України) може бути самостійною підставою недійсності правочину.

У рішенні від 28 квітня 2021 року № 2-р(ІІ)/2021 у справі за конституційною скаргою ПАТ КБ «Індустріалбанк» щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини 3 ст. 13, ч. 3 ст. 16 ЦК України Конституційний Суд України визнав, що зазначені положення ЦК України є конституційними та такими, що не суперечать частині 2 ст. 58 Конституції України. Оцінюючи домірність припису частини 3 ст. 13 ЦК України, Конституційний Суд України констатував, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису ч. 1 ст. 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас, словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині 3 статті 13 цього Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у т.ч. шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у присутньому взаємозв`язку з установленими ЦК України та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у т.ч. права власності. Установлення ЦК України або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що ч. 3 статті 13 та ч. 3 статті 16 ЦК України мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною) (абзаци 2, 3 пункту 5.3, пункт 5.4 та абзац 2 пункту 8.2 мотивувальної частини цього Рішення).

Суд наголошує на тому, що правочини, які вчиняються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути неправомірною та недобросовісною. Отже, правочин не може використовуватись учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Відтак, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними і зводяться до зловживання правом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.21 справі №904/7905/16 (п. 153).

Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди іншим учасникам цивільних правовідносин, задля приховування дійсного наміру сторін при вчиненні правочину є очевидним використанням приватноправового інструментарію всупереч його призначенню та за своєю суттю є вживанням права на зло. За таких умов недійсність договору, як приватноправова категорія, є інструментом, який покликаний не допускати, або припиняти порушення цивільних прав та інтересів, або ж їх відновлювати.

Метою доброчесного боржника повинне бути добросовісне виконання всіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надання своєчасного та справедливого задоволення (сатисфакції) прав і правомірних інтересів кредитора.

Верховний Суд в постанові від 18.02.25 у справі № 916/5751/23 визначив такі критерії для кваліфікації договору як фраудаторного:

- відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості;

- відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати);

- майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо);

- майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи);

- після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Саме ці питання і є вирішальними та необхідними для з`ясування при доведенні фраудаторності, з настанням відповідних наслідків, оскільки це свідчитиме про укладення правочину внаслідок недобросовісної поведінки та зловживання цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Водночас, слід враховувати, що кожен окремий критерій сам по собі не спричиняє фраудаторність, і вони повинні розглядатися комплексно, а презумпція правомірності правочину може бути спростована тільки вагомими доказами, які у своїй сукупності засвідчують шкідливість вчиненого правочину, вживання права на зло.

Таким чином, суд виходить з того, що предметом доказування у даній справі є встановлення обставин які підтвердять або спростують твердження прокурора стосовно вчинення спірного правочину з порушенням принципу добросовісності, справедливості і недопустимості зловживання правами, що спричинило шкоду державі в особі позивача, який є кредитором відповідача 1. Тобто, суду необхідно встановити чи спростувати наявність у зазначеному правочині ознак фраудаторності.

Як вбачається із матеріалів цієї господарської справи, на час підписання ТОВ РІФ СІЧ і ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС акта приймання-передачі нерухомого майна в рахунок внесення додаткового вкладу до статутного капіталу від 07.02.22 відповідачу 1 було відомо про наявність обов`язку щодо сплати штрафу у розмірі 1 187 890,00 грн за порушення законодавства про захист економічної конкуренції (рішення адміністративної колегії Південно-східного міжобласного територіального відділення АМКУ від 24.11.20 №54/41-р/к по справі №54/32-20).

Також, на час підписання відповідачами оспорюваного у цій справі акта приймання-передачі нерухомого майна в провадженні Господарського суду Запорізької області перебувала справа №908/3500/21, предметом розгляду якої було стягнення з ТОВ РІФ СІЧ штрафу у розмірі 1 187 809,00 грн та пені у розмірі 1 187 809,00 грн за прострочення терміну сплати штрафу за порушення законодавства про захист економічної конкуренції (позов подано 03.12.21). За результатами розгляду даної справи рішення прийняте 10.11.22, яким позовні вимоги Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України задоволено повністю.

Отже, щодо моменту вчинення правочину та наявності значної непогашеної заборгованості суд констатує, що оспорюваний правочин - акт приймання-передачі нерухомого майна в рахунок внесення додаткового вкладу до статутного капіталу від 07.02.22 вчинено відповідачем 1 після прийняття рішення адміністративною колегію Південно-східного міжобласного територіального відділення АМКУ від 24.11.20 №54/41-р/к по справі №54/32-20 про стягнення з нього штрафу у розмірі 1 187 890,00 грн за порушення законодавства про захист економічної конкуренції та під час розгляду Господарським судом Запорізької області справи №908/3500/21 про стягнення з ТОВ РІФ СІЧ штрафу у розмірі 1 187 809,00 грн та пені у розмірі 1 187 809,00 грн за прострочення терміну сплати штрафу за порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

ТОВ РІФ СІЧ, маючи у власності об`єкти нерухомого майна: адміністративну будівлю літ. Ш1-2 та причал плавучого паливозаправника маломірних суден № 7, та усвідомлюючи про наявність у нього зобов`язання щодо сплати штрафу за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, добровільно не виконував відповідний обов`язок, у зв`язку з чим Державний бюджет недоотримав кошти.

Директору ТОВ РІФ СІЧ достеменно було відомо про рішення адміністративної колегії Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, оскільки витяг із зазначеного рішення підприємством отримано 15.01.21, що підтверджується копією повідомлення про вручення поштового відправлення. Обізнаність ТОВ РІФ СІЧ про необхідність сплатити штраф підтверджується також оскарженням ним рішення Південно-східного міжобласного територіального відділення АМКУ від 24.11.20 №54/41-р/к у справі №54/32-20 до Господарського суду Дніпропетровської області. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 25.08.21 у справі №904/2881/21, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 22.06.22, у задоволенні позову ТОВ РІФ СІЧ відмовлено. Таким чином, ТОВ РІФ СІЧ в особі директора Левкович Я.В. було обізнане про необхідність сплатити штраф та пеню за порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

Також судом враховано, що передача нерухомого майна здійснена між пов`язаними особами від ТОВ РІФ СІЧ та ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС.

Рішення вступ до ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС за рахунок додаткового вкладу прийнято, зокрема, за участі ОСОБА_1 - власниці частки ТОВ РІФ СІЧ у розмірі 49,28 %, та ОСОБА_2 - директора ТОВ РІФ СІЧ. При цьому, ОСОБА_2 під час вирішення питання щодо вступу товариства до ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС та передачі вказаного вище майна до статутного капіталу останнього, на підставі довіреності представляв також інтереси ОСОБА_3 - власника 1,44% статутного капіталу ТОВ РІФ СІЧ.

Разом з цим, відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань кінцевим бенефіціарним власником ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС є ОСОБА_1 .

Факт недобросовісності та зловживання правами щодо відчуження майна ТОВ РІФ СІЧ підтверджується також тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , здійснюючи заходи, спрямовані на уникнення зобов`язань ТОВ РІФ СІЧ щодо сплати боргу (підписання оскаржуваного акту приймання-передачі нерухомого майна, рішення про вихід ТОВ РІФ СІЧ зі складу ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС з виплатою вартості його частки, тощо) перебували у шлюбі. Зазначене підтверджується інформацію Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Запорізькій області Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 03.06.25 № 2168/06.10-01-31.

Отже, вбачається пов`язаність юридичних осіб відповідачів 1, 2 між собою, що свідчить додатково в сукупності з усіма фактичними обставинами про їх недобросовісність при вчинені правочину, що оспорюється. Суд відзначає, що даний критерій не є головним критерієм/обставиною для визначення фраудаторності правочину і визнання його недійсним, однак враховується разом із іншими.

Також, суд приймає до уваги те, що додаткові дії відповідачів щодо шляхом оформлення виходу ТОВ РІФ СІЧ зі складу ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС призвели до неможливості звернення стягнення на частку ТОВ РІФ СІЧ у статутному капіталі ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС.

Так, вихід ТОВ РІФ СІЧ зі складу учасників ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС передбачав виплату вартості його частки статутного капіталу у розмірі 29,9 %, що у грошовому еквіваленті складає 127 960,00 грн. Натомість, відповідно до довідки Фонду державного майна України про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 28.05.25, вартість лише адміністративної будівлі могла б складати більше 700 тис. грн.

Таким чином, передача майна відповідача 1 до статутного капіталу ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС, а також вихід з нього із виплатою вартості суттєво зменшеної частки, призвели до виводу значних коштів із власності відповідача 1, на які можливо було б звернути стягнення з метою виконання судового рішення.

Водночас, з матеріалів виконавчого провадження № 72973768, яке здійснюється Лівобережним ВДВС у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вбачається, що у ході здійснення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення суду, державним виконавцем встановлено відсутність коштів для виконання рішення суду на рахунках боржника, на які накладено арешт. Також державним виконавцем при перевірці наявності у ТОВ РІФ СІЧ рухомого та нерухомого майна, за рахунок якого можливо виконати рішення суду, крім зареєстрованого за боржником транспортного засобу ВЕРДА, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який оголошено у розшук, наявність іншого майна не встановлено.

З огляду на наведене вище в тексті цього рішення суд вважає доведеними наступні обставини:

- учасники цивільних відносин (сторони оспорюваного правочину, оформленого актом приймання-передачі нерухомого майна в рахунок внесення додаткового вкладу до статутного капіталу від 07.02.22) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорюваний правочин) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на наявне нерухоме майно боржника (відповідача 1) за виконавчим провадженням, стягувачем в якому є позивач (Південно-східне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України);

- оспорюваний правочин, є фраудаторним, тобто вчиненими на шкоду кредитору;

- до обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорюваний правочин, як фраудаторний відноситься: момент його укладення, а саме після виникнення обов`язку по сплаті штрафу за порушення законодавства про захист економічної конкуренції та під час розгляду справи №908/3500/21; укладення правочину пов`язаним особами (повноважні представники перебувають у шлюбі); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого можливо виконання судового рішення;

- учасники справи з боку відповідачів, які вчинили ці спільні та узгоджені дії, з метою унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (ТОВ РІФ СІЧ), діяли очевидно недобросовісно та зловживаючи правами.

Враховуючи вищезазначене, дії ТОВ РІФ СІЧ та ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС під час підписання акта приймання-передачі нерухомого майна в рахунок внесення додаткового вкладу до статутного капіталу від 07.02.22, мають ознаки укладення фраудаторного правочину, оскільки зазначений правочин вчинений сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування ТОВ РІФ СІЧ своїх активів від звернення на них стягнення на користь позивача за зобов`язаннями щодо сплати штрафу та пені за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, визначених судовим рішенням, завдаючи тим самим шкоди Державному бюджету України (що під час триваючої збройної агресії з боку російської федерації є не припустимим).

У постанові від 28.11.19 у справі №910/8357/18 Верховний Суд акцентував увагу на тому, що правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (п. 68 постанови).

Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитись під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.19 у справі №910/8357/18, від 03.03.20 у справі №910/7976/17, від 03.03.20 у справі №904/7905/16, від 03.03.20 у справі №916/3600/15, від 26.05.20 у справі №922/3796/16, від 04.08.20 у справі №04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.20 у справі №904/4262/17, від 22.04.21 у справі №908/794/19 (905/1646/17), від 07.09.22 у справі № 910/16579/20, від 10.05.23 у справі № 755/17944/23, від 14.08.24 у справі № 504/122/22).

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про те, що оскаржуваний правочин, вчинений ТОВ РІФ СІЧ та ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС шляхом підписання акта приймання-передачі нерухомого майна в рахунок внесення додаткового вкладу до статутного капіталу від 07.02.22, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Чепковою О.В. та зареєстрований у реєстрі за № 668 та № 669, є фраудаторним, оскільки він укладений на шкоду Державного бюджету України та направлений на ухилення від обов`язку сплати боргу та виконання судового рішення.

Згідно із абз. 1 ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до приписів ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 326 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно із ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав особи і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Савіцький проти України" від 26.07.2012 суд наголосив, що право на суд, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній із сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок.

Судове рішення у справі № 908/3500/21, що набрало законної сили, наразі залишається невиконаним на шкоду кредитора - Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України з причин відсутності майна у боржника - ТОВ Ріф Січ.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому, дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України Про виконавче провадження, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Таким чином, суд дійшов висновку, що укладений між ТОВ РІФ СІЧ та ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС правочин шляхом підписання акта приймання-передачі нерухомого майна в рахунок внесення додаткового вкладу до статутного капіталу від 07.02.22, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Чепковою О.В. та зареєстрований у реєстрі за № 668 та № 669, підлягає визнанню недійсним, як фраудаторний договір і у такому випадку, майнові вимоги Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України за рішенням Господарського суду Запорізької області від 10.11.22 у справі №908/3500/21, яке наразі перебуває на примусовому виконанні, будуть задоволені за рахунок нерухомого майна, переданого за недійсним правочином, шляхом його примусової реалізації в порядку, визначеному Законом України Про виконавче провадження.

В даному випадку, прокурором доведено обґрунтованість та правомірність заявлених позовних вимог.

Відповідачі визнані судом обґрунтованими позовні вимоги не спростували, доказів, які могли б свідчити про правомірність вчиненого ними правочину шляхом підписання акта приймання-передачі нерухомого майна не надали.

Відносно дотримання прокурором позовної давності при зверненні з даним позовом суд зазначає наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (частина 1 ст. 257 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до положень ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.22 Про введення воєнного стану в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року станом на 30 діб, строк дії якого в подальшому продовжувався відповідними Указами Президента Україна та триває й на теперішній (прийняття рішення у справі по суті спору) час.

Законом України Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану № 2120-IX від 15.03.22, в редакції Закону № 3450-IX від 08.11.23, розділ Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України був доповнений п. 19 наступного змісту: У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Отже, у зв`язку із зупиненням перебігу позовної давності на строк дії воєнного стану, підстави вважати пропущеним строк позовної давності за заявленими прокурором вимогами відсутні.

Таким чином, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 9 статті 129 ГПК України передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Оскільки недійсний правочин у вигляді акта приймання-передачі нерухомого майна був підписаний внаслідок неправомірних дій обох сторін в однаковій мірі, як ТОВ РІФ СІЧ, так і ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС, суд вважає, що судові витрати зі сплати судового збору у сумі 2 422,40 грн за подання позовної заяви та у сумі 1 211,20 грн за подання заяви про забезпечення позову мають бути покладені на відповідачів у рівних частинах, шляхом їх стягнення на користь Запорізької обласної прокуратури в особі Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області, якою сплачено судовий збір. Судовий збір за заявою про забезпечення позову, за умови часткового її задоволення, покладається на відповідачів повністю з огляду на те, що така відмова стосувалась не вартісних показників заяви, а заборони відповідачу 2 та іншим особам виконувати певні дії стосовно спірного нерухомого майна.

Відносно вжитих судом заходів забезпечення позову суд зазначає, що згідно ч.ч. 7, 8 ст. 145 ГПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження - вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Керуючись ст. ст. 11-15, 20, 24, 42, 46, 53, 73-80, 86, 91, 123, 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним правочин, оформлений актом приймання-передачі нерухомого майна в рахунок внесення додаткового вкладу до статутного капіталу від 07.02.22, укладений між ТОВ РІФ СІЧ () та ТОВ РІФ СІЧ ПЛЮС (), посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Чепковою О.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 668 та № 669.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю РІФ СІЧ (69035, м. Запоріжжя, пр. Маяковського, буд. 11; ідентифікаційний код 35450246) на користь Запорізької обласної прокуратури в особі Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя (69035, м. Запоріжжя, вул. Якова Новицького, буд. 5; ідентифікаційний код 02909973, розрахунковий рахунок: UA0000271, відкритий в державній казначейській службі України, м. Київ, МФО 820172, отримувач: Запорізька обласна прокуратура, , код класифікації видатків бюджету - 2800) кошти, витрачені у 2025 році на сплату судового збору при здійсненні представництва інтересів держави у розмірі 1 816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) грн 80 коп. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю РІФ СІЧ ПЛЮС (69002, м. Запоріжжя, вул. Крива Бухта, буд. 102; ідентифікаційний код 43941565) на користь Запорізької обласної прокуратури в особі Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області (69035, м. Запоріжжя, вул. Якова Новицького, буд. 5; ідентифікаційний код 02909973, розрахунковий рахунок: UA0000271, відкритий в державній казначейській службі України, м. Київ, МФО 820172, отримувач: Запорізька обласна прокуратура, , код класифікації видатків бюджету - 2800) кошти, витрачені у 2025 році на сплату судового збору при здійсненні представництва інтересів держави у розмірі у розмірі 1 816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) грн 80 коп. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено у апеляційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 253-285 ГПК України.

Повний текст рішення складено 10.10.2025.

Суддя В.Л. Корсун