ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" вересня 2025 р. Справа№ 910/15228/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Ткаченка Б.О.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання: Шевченко Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Гончарук М.П., Грибенко А.Л.;

від відповідача: Тузова В.О.,

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2025 року (повний текст рішення складено 28.04.2025)

у справі № 910/15228/24 (суддя - Алєєва І.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна»

до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

про стягнення 9 754 603, 31 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення 9 754 603, 31 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.05.2025 позов задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» - 3% річних у розмірі 1 694 236, 61 грн., інфляційні втрати у розмірі 8 048 973, 85 грн. та судовий збір у розмірі 116 918,52 грн. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого господарського суду, Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» у встановлений процесуальний строк звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2025 в задоволеній частині та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним, прийнятим за неповного дослідження всіх обставин справи, неправильного застосування норм матеріального права та грубого порушення норм процесуального права.

Скаржник зазначає, що з обставин справи вбачається, що банк попередньо звертався із позовом до боржника про стягнення заборгованості за кредитом, але у позові було відмовлено у зв`язкуіз пропуском строку позовної давності. Враховуючи те, що конституція ст. 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, то кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Крім того, апелянт наголошує, що неправомірним є нарахування позивачем 3% річних та інфляційних за період з 08.12.2021 по 08.12.2024 на суму коштів, стягнуту за судовим рішенням у справі № 910/13/21, оскільки грошове зобов`язання по сплаті цих сум на користь позивача виникло лише з 04.10.2024, тобто з наступної дати, що йде за датою прийняття Верховним Судом у справі № 910/13/21 постанови від 03.10.2024.

Також скаржник зазначив, що згідно із листа № 5/7/1/3-19299 від 24.11.2022 Департамент захисту національної державності Служби безпеки України повідомив, що на ТОВ «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» поширюється мораторій (заборона) на виконання будь-яких грошових зобов`язань, встановлений постановою Кабінету Міністрів України № 187 від 03.03.2022.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.06.2025 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Майданевич А.Г., Коротун О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.06.2025 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2025 у справі №910/15228/24 залишено без руху та надано заявникові строк на усунення недоліків десять днів з дня отримання копії ухвали.

На виконання вищезазначеної ухвали суду, 13.06.2025 від Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано докази сплати судового збору у розмірі 34 911,50 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» та призначено до розгляду на 27.08.2025.

04.08.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідно до якого, позивач просив суд оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Позивач зазначив, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням. Право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Крім того, позивач зазначив, що він не відноситься до жодної з категорій суб`єктів господарювання, що визначені постановою КМУ № 187 від 03.03.2022, на які поширюється мораторій (заборона) на виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань.

Також позивач заявив про відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 50 000, 00 грн.

11.08.2025 відповідач подав клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, відповідно до якого наголосив про надмірність вартості послуги адвоката, яка оцінена у розімрі 50 000, 00 грн, а тому просить зменшити розмір витрат позивача на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції до 5 000, 00 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.08.2025 оголошена перерва до 24.09.2025.

Представники позивача у судовому засіданні 24.09.2025 заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили суд у її задоволенні відмовити.

Представник відповідача у судовому засіданні 24.09.2025 підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд її задовольнити. Рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального права, з огляду на викладені скаржником доводи та вимоги апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступного.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 03.03.2003 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» та Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» в особі Севастопольської філії ПАТ «КБ «Приватбанк» укладено договір на здійснення розрахунково-касового обслуговування №426735 (далі - договір).

Відповідно до пункту 1.1 договору банк відкриває клієнту поточні рахунки у національній та іноземній валюті (у тому числі картковий) та/або здійснює їх розрахунково-касове обслуговування відповідно до діючих нормативних актів НБУ.

Як зазначає позивач, він керуючись умовами зазначеного договору розмістив на банківських рахунках в установі відповідача власні грошові кошти:

- 13 860 113,74 гривень на поточному рахунку.

- 65 778, 40 гривень на картковому рахунку.

Загалом у гривні: 13 925 892,14 гривень.

- 17 098 доларів США на валютному рахунку.

- 5 256, 50 Євро на валютному рахунку.

Позивач зазначає про те, що відповідачем не повернуто зазначені грошові кошти, що було встановленно численними судовими рішеннями, зокрема у господарських справах № 904/1569/15 (постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13.09.2017) та № 910/13/21 (постанова Верховного суду від 03.10.2024 )

Постановою Верховного суду від 03.10.2024 у справі № 910/13/21, суд встановив, що відповідач не виконав взяті на себе за договором банківського рахунка зобов`язання з гарантування клієнту права безперешкодного розпорядження належними йому коштами, не виконав платіжні доручення товариства та не повернув товариству грошові кошти, розміщені ним на банківських рахунках, на його вимогу, згідно з умовами спірного договору. Обставини протиправної поведінки відповідача, яка виражалася у порушенні закону, що призвела до умисних дій щодо неповернення грошових коштів, які залежали, у свою чергу, від суб`єктивної волі самого відповідача, встановлені у справі № 904/1596/15 в частині невиконання поданих товариством платіжних доручень, так і з невиконання банком рішення у справі № 904/1596/15, яким банк було зобов`язано виконати платіжні доручення товариства.

У справі № 910/13/21 Верховним Судом також було підтверджено зобов`язання відповідача зі сплати позивачу 2 626 426,20 грн. інфляційних втрат та 1 315 766,32 грн. 3% річних за період з 29.12.2017 по 29.12.2020 за невиконаня грошового зобов`язання з повернення позивачу грошових сум у розмірі 13 925 892,10 грн, 17 098,00 доларів США, 5 256,50 Євро. Також Верховний Суд, за результатами перегляду справи № 910/13/21, стягнув з Відповідача судові витрати. Відповідач не виконав зазначені грошові зобов`язання перед позивачем.

Позивач посилається на те, що Верховний Суд звернув увагу на важливі моменти, що мають значення для розгляду даного позову, а саме вирішуючи позовну вимогу товариства про стягнення з банку належних позивачеві сум у розмірі 13 925 892,10 грн, 17 098,00 оларів США, 5 256,50 Євро, суд встановив, що наявність у банку обов`язку з повернення позивачеві спірних сум грошових коштів підтверджена судовим рішенням у справі №904/1569/15. Доказів на підтвердження виконання судового рішення у справі №904/1569/15 у частині виконання платіжних доручень або повернення товариству спірних коштів банк не надав. Вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених ст. 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає про те, що відповідач не виконав перед позивачем грошові зобов`язання зі сплати: 13 925 892,14 грн, 17 098,00 доларів США, 5 256,50 Євро, 2 626 426,20 грн. інфляційних втрат за період з 29.12.2017 по 29.12.2020, 1 315 766,32 грн. 3% річних за період з 29.12.2017 по 29.12.2020, 60 828,52 грн. судового збору за розгляд справи № 910/13/21 у суді першої інстанції, 182 485,56 грн. судового збору за подання апеляційних скарг у справі № 910/13/21, 121 657,03 грн. за подання касаційної скарги у справі № 910/13/21, 90 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу у справі № 910/13/21 у суді першої та апеляційної інстанцій, 30 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу у справі № 910/13/21 у суді касаційної інстанції.

Враховуючи зазначене, позивачем здійснено розрахунок трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань відповідно до ст. 625 ЦК України станом на 08.12.2024 року становить 1 696 899 , 98 грн. - 3 % річних, 8 057 703, 33 грн. - втрат від інфляції на вищевказану суму заборгованості.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач вказав на неправильність розрахунків, здійснених позивачем. Також відповідач вказав на існування законодавчо встановлених обмежень, у зв`язку з якими він правомірно не виконує судові рішення.

Відповідно до частини третьої статті 11, частини першої статті 13 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

За частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною другою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати від боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин другої та третьої статті 11 Цивільного кодексу України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.

Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 Цивільного кодексу України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом статей 524, 533-535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

Кредитору, у свою чергу, згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України належить право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції визнав обгрунтованими позовні щодо стягнення 3% річних та збитків від інфялції нараховані на 13 925 892, 14 грн, 17 098, 00 дол. США та 5 256, 50 Євро заборгованості, а також на 2 626 426, 20 грн інфляційних втрат та 1 315 766, 32 грн 3% річних.

При цьому, місцевий господарський суд відмовив у задоволенні 3% річних та збитків від інфляції нараховані на суму стягнутого судового збору та витрат на правову допомогу.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що нарахування сум, передбачених статтею 625 ЦК України, може бути здійснено сторонами лише на суму основного боргу, оскільки постановлення рішення констатує факт про наявність у відповідача обов`язку сплатити борг та не породжує нового грошового зобов`язання, прострочення виконання якого дає право стороні нараховувати три проценти річних та інфляційні втрати. З огляду на вказане сума судового збору та витрат на правову допомогу, присуджена до стягнення не є грошовим зобов`язанням в розумінні статті 625 ЦК України.

Водночас, колегія суддів вважає необгрунтованим висновок суду першої інстанції щодо нарахування 3% річних та витрат від інфляції нарахованих на суму боргу у розмірі 13 925 892, 14 грн, 17 098, 00 дол. США та 5 256, 50 Євро.

Колегія суддів зазначає, що грошове зобов`язання щодо сплати сум коштів у розмірах: 13 925 892, 10 грн, 17 098, 00 дол. США, 5 256, 50 Євро є натуральним зобов`язанням, тобто зобов`язанням, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Ознакою натуральності зобов`язання щодо сплати сум коштів у розмірі: 13 925 892, 14 грн, 17 098, 00 дол. США та 5 256, 50 Євро є навність судового рішення у справі № 910/13/21, що набрало законної сили, та яким було відмовлено ТОВ «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» у стягненні з АТ КБ «Приват Банк» основної суми боргу (13 925 892, 14 грн, 17 098, 00 дол. США та 5 256, 50 Євро) у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Так, натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Аналогічні висновки викладені в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 757/44680/15.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суми основної заборговнаості (13 925 892, 14 грн, 17 098, 00 дол. США, 5 256, 50 Євро) не підлягають задоволенню.

Щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на суму 2 626 426, 20 грн інфляційних втрат за період з 29.12.2017 по 29.12.2020 та 1 315 766, 32 грн 3% річних за період з 29.12.2017 по 29.12.2020, то колегія суддів зазначає наступне.

Як зазначалося вище згідно із статтею 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, колегія суддів зазначає, що 3 % річних у сумі 2 626 426, 20 грн та збитки від інфляції у сумі 1 315 766, 32 грн стали грошовим зобов`язанням з дати прийняття Верховним Судом постанови від 03.04.2024 у справі № 910/13/21, якою стягнуті вищевказані 3% річних та інфляційні втрати.

Таким чином, 3% річних та збитки від інфляції підлягають нарахуванню з 04.10.2024 по 08.12.2024.

Здійснивши перерахунок 3% річних та збитків від інфляції за вказаний період, колегія суддів зазначає, що їх розмір становить 21 326, 62 грн та 145 861, 10 грн відповідно.

Крім того, позивач просить стягнути 3 % річних та втрати від інфляції на не тільки на суму боргу, а й на суму стягнутого судового збору та витрат на правову допомогу.

Водночас, апеляційний суд зазначає, що нарахування сум, передбачених статтею 625 ЦК України, може бути здійснено сторонами лише на суму основного боргу, оскільки постановлення рішення констатує факт про наявність у відповідача обов`язку сплатити борг та не породжує нового грошового зобов`язання, прострочення виконання якого дає право стороні нараховувати три проценти річних та інфляційні втрати. З огляду на вказане сума судового збору та витрат на правову допомогу, присуджена до стягнення не є грошовим зобов`язанням в розумінні статті 625 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних у сумі 21 326, 62 грн та збитки від інфляції у розмірі 145 861, 10 грн.

Також апелянт посилається на те, що постановою КМУ №187 від 03.03.2022 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації» встановлено мораторій (заборону) на виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, кредиторами (стягувачами) за якими є Російська Федерація або особи пов`язані з державою-агресором, а саме: (у тому числі) юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства України, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером), що має частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, якої є Російська Федерація, громадянин російської федерації, крім того, що проживає на території України на законних підставах, або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства російської федерації.

Скаржник також вказує про те, що під час розширеної перевірки Службою безпеки Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» у 2022 році Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» (у тому числі його засновників / кінцевих бенефіціарних власників) було виявлено інформацію, яка свідчила про пов`язаність Товариства та його кінцевих бенефіціарних власників з підсанкційним громадянином Російської Федерації - ОСОБА_1 , який сприяв окупації Російською Федерацією українського півострову Крим (18.03.2014 року як представник окупаційної влади Криму ОСОБА_5 разом з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підписав з Російською Федерацією в особі президента Володимира Путіна так званий «Договір про входження території Республіки Крим та м. Севастополя до складу Російської Федерації»).

Згідно з інформацією з публічних відкритих джерел, розміщених в мережі Інтернет, управління групою компаній «Тавріда Електрик», які з подібними назвами зареєстровані на території РФ, України та Швейцарії, фактично здійснює ОСОБА_1 .

Товариство з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» з 2001 року було зареєстровано в Севастополі, а у 2014 році після анексії Криму та внесення ОСОБА_1 у міжнародні санкційні списки, головний офіс Товариства «переїхав» до Києва.

Відповідач вказує, що де-юре підприємства «Таврида Електрик» (російське), «Таврида Електрик Україна», «Таврида Електрик Дніпро» (українські) є різними юридичними особами, однак фактично (як слідує з різних відкритих джерел інформації) наявне розуміння, що «реальним власником» цієї групи компаній є одна особа - ОСОБА_5 , який заснував у 1990 році у Севастополі компанію «Таврида Електрик».

Щодо вказаних доводів апелянта, колегія суддів зазначає, що в умовах збройної агресії РФ та введеного у зв`язку з цим воєнного стану на підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-IX, запровадження певних обмежень у цивільному обороті, особливо щодо певних учасників такого обороту, є в цілому допустимим.

Зокрема, згідно з пп. 1 п. 1 постанови КМУ «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації» від 03.03.2022 №187 (далі - Постанова КМУ №187) для забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави України у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, установлений мораторій (заборону) на виконання, у т.ч. в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, кредиторами (стягувачами) за якими є: громадяни Російської Федерації, крім тих, що проживають на території України на законних підставах; юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства Російської Федерації; юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства України, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером), що має частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, якої є Російська Федерація, громадянин Російської Федерації, крім того, що проживає на території України на законних підставах, або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства Російської Федерації; юридичні особи, утворені відповідно до законодавства іноземної держави, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером), що має частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, яких є Російська Федерація, громадянин Російської Федерації, крім того, що проживає на території України на законних підставах, або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства Російської Федерації, - у випадку виконання зобов`язань перед ними за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті.

Таким чином, дія мораторію передбачає заборону на вчинення конкретно визначеного переліку дій між учасниками правовідносин, встановлює певний правовий режим для цих правовідносин і впливає на перебіг грошових та інших зобов`язань. З моменту запровадження вказаного мораторію суб`єктивне право осіб - кредиторів (стягувачів), перелік яких наведений в Постанові №187, зазнає обмежень у можливості реалізувати ними право вимоги до зобов`язаної сторони, у т.ч. шляхом звернення за судовим захистом. Також мораторій хоча і не припиняє суб`єктивне право, однак на строк дії мораторію таке право не може реалізуватися шляхом виконання.

В матеріалах справи наявний лист Департаменту захисту національної державності Служби Безпеки України від 24.11.2022 № 5/7/1/3-19299, у якому зазначено, що відповідно до Постанови №187 на Товариство з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» поширюється мораторій (заборона) на виконання, у т.ч. в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань.

Однак, станом на дату прийняття судом рішення у даній справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» у Державному реєстрі санкцій (https://drs.nsdc.gov.ua/) відсутнє, про що Товариство також надало Витяг з Державного реєстру санкцій станом на 07.01.2025, згідно з яким за параметрами пошуку: назва - «Товариство з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна»», ЄДРПОУ - « 31576194», результати пошуку: За вказаними параметрами санкційних дій в Державному реєстрі санкцій не знайдено.

Беручи до уваги зазначене, колегія суддів приходить до необгрунтованості вищевказаних доводів апелянта.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що доводи Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» частково знайшли своє підтвердження у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення - змінні та прийняття нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме 3% у сумі 21 326, 62 грн та втрат від інфляції у сумі 145 861, 10 грн.

Судовий збір, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на сторін пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Також в ході розгляду справи в апеляційній інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» просила суд покласти на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 50 000, 00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 1 ст. 126 ГПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно ч. 8 ст. 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, 01.12.2024 між ТОВ «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» (далі - клієнт) та Адвокатським бюро «Гончарук та партнери» (далі - адвокат) було уклаладено договір про надання правничої допомоги № 02/12 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору адвокат зобов`язується здійснювати представництво та надати інші види правничої допомоги клієнту щодо стягнення в судовому порядку з АТ «КБ «Приватбанк» (далі - боржник) сум, що передбачені ст. 625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання з повернення грошових коштів, що були розміщені клієнтом в установі банку боржника згідно договору на здійснення розрахунково-касового обслуговування № 426753 від 03.03.3003 року, на умовах і в порядку, на умовах і в порядку, що визначені цим договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, що необхідні для виконання цього договору.

В п. 4.1. договору сторони визначили розмір винагороди (гонорару) адвоката за надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань щодо стягнення в судовому порядку з АТ «КБ «Приватбанк» сум, що передбачені ст. 625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання з повернення грошових коштів, що були розміщені клієнтом в установі банку боржника згідно договору на здійснення розрахунково-касового обслуговування № 426753 від 03.03.3003 року; представництво інтересів клієнта у суді апеляційної інстанції під час здійснення господарського судочинства 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень.

При визначенні розміру гонорару сторонами було враховано складність справи, кваліфікацію і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта тощо (п. 4.3. договору).

Відповідно до п. 5.1. договору оплата винагороди (гонорару) адвоката має бути здійснена не пізніше 10 календарних днів з дати ухвалення (постановлення) судового рішення судом відповідної інстанції.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 126 ГПК України закріплено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За приписами ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Вирішуючи питання про розподіл витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвокатом, суд враховує, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Суд не має право втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Разом з тим, для включення всієї суми гонорару та фактичних витрат у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний, виправданий, що передбачено у ст. 126 Господарського процесуального кодексу України та у ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Згідно ст.15 Господарського процесуального кодексу України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N19336/04, п.269).

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Враховуючи викладене, в силу приписів наведених вище норм, для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Заперечуючи проти розміру заявлених витрат на правову допомогу, відповідач зазначає, що він не є обгрунтованим та співрозмірним, виходячі зі складності справи та обсягу наданих адвокатом позивача послуг під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду враховує те, що розмір витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 50 000, 00 грн є надмірним та не є співмірним із складністю справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду надавши оцінку співмірності суми витрат зі складністю та об`ємом справи, відповідності цієї суми критеріям реальності, розумності розміру витрат, враховуючи наявність заперечення щодо задоволення заяви позивача про стягнення з відповідача витрат, що понесені позивачем під час розгляду справи № 910/15228/24 в суді апеляційної інстанції, дійшла висновку про те, що витрати на правову допомогу є співмірними у сумі 25 000, 00 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» підлягпають стягненню на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тавріда Електрик Україна» витрати на правову допомогу у сумі 430, 00 грн.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 277 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2025 у справі № 910/15228/24 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2025 у справі №910/15228/24 змінити в частині задоволених позовних вимог та в цій частині прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

3. Викласти пункт 2 резолютивної частини рішення у наступній редакції:

«Стягнути з Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» (03067, м. Київ, вул. Гарматна, 2; ) 21 326, 62 грн - 3% річних, 145 861, 10 грн збитків від інфляції та 2 001, 64 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. В іншій частині рішення залишити без змін.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» (03067, м. Київ, вул. Гарматна, 2; ) на користь Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д; ) 138 050, 27 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

6. Стягнути з Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» (03067, м. Київ, вул. Гарматна, 2; ) 430, 00 грн витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції.

7. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

8. Матеріали справи № 910/15228/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді Б.О. Ткаченко

А.Г. Майданевич

Дата підписання 06.10.2025