СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року м. Харків Справа № 922/1030/25

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Лакіза В.В. , суддя Мартюхіна Н.О.

за участі секретаря судового засідання Садонцевої Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Харківського національного університету повітряних сил імені Івана Кожедуба (вх.№1639 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 19.06.2025 (прийняте у приміщенні Господарського суду Харківської області суддею Кухар Н.М., повне рішення складено 30.06.2025) у справі №922/1030/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Овіс Трейд", м. Харків,

до Харківського національного університету повітряних сил імені Івана Кожедуба, м.Харків,

про стягнення 1 233 858,67 грн,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Овіс Трейд" звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з Харківського національного університету повітряних сил імені Івана Кожедуба суми боргу за спожиту електричну енергію за договором про постачання електричної енергії споживачу № 149 від 19.08.2024 в розмірі 1 233 858,67 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач, в порушення умов договору та приписів чинного законодавства, частково здійснив оплату за отриману електричну енергію за листопад 2024 року та взагалі не здійснив оплати за грудень 2024 року.

01.05.2025 позивачем було подано до суду заяву про зміну предмету позову, а саме, у зв`язку з простроченням оплати за електричну енергію, позивачем додатково заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати в сумі 41 243,40 грн та три відсотки річних у сумі 6 719,30 грн, розраховані за період з 01.02.2025 по 30.04.2025.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 19.06.2025 у справі №922/1030/25 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Харківського національного університету повітряних сил імені Івана Кожедуба на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Овіс Трейд" заборгованість за договором про постачання електричної енергії споживачу № 149 від 19.08.2024, а саме: суму боргу за спожиту електричну енергію в розмірі 1 233 858,67 грн; суму інфляційних збитків у розмірі 41 243,40 грн; суму трьох відсотків річних у розмірі 6 719,30 грн; витрати з оплати судового збору в розмірі 15 381,86 грн.

Рішення суду обґрунтовано тим, що факт споживання відповідачем поставленої позивачем електричної енергії та її вартість підтверджується наявними у матеріалах справи доказами. Строк оплати електричної енергії, відповідно до умов договору про постачання електричної енергії споживачу № 149 від 19.08.2024 та ч. 1 ст. 530 ЦК України, є таким, що настав. Оскільки відповідач не надав суду доказів сплати існуючої заборгованості, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 1 233 858,67 грн.

Також, як зазначено в рішенні, у зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язання з оплати послуг з постачання електричної енергії, позивачем за період з 01.02.2025 по 30.04.2025 здійснено нарахування інфляційних витрат у розмірі 41 243,40 грн та три відсотки річних у розмірі 6 719,30 грн. Перевіривши здійснені позивачем розрахунки, суд визнав вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат і відсотків річних у вищезазначеному розмірі законними та обґрунтованими, в зв`язку з чим позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Харківський національний університет повітряних сил імені Івана Кожедуба звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 19.06.2025 у справі №922/1030/25 повністю та прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Овіс Трейд" до Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба про стягнення 1 233 858,67 грн заборгованості за договором про постачання електричної енергії споживачу №149 від 19.08.2024; судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що згідно з умовами погодженого сторонами договору №149, Університет здійснює оплату спожитої електричної енергії лише після надходження цільового фінансування з бюджету. Сторони за домовленістю визначили та погодили специфічні умови договору №149 (п.п. 1.4. та 5.10), згідно з якими оплата електричної енергії за розрахунковий період здійснюється споживачем за фактично відпущену електричну енергію при наявності фінансування. При цьому джерелом фінансування були визначені кошти Державного бюджету України. Виходячи зі змісту п.5.10. договору №149, обумовлений сторонами строк виконання договору не настав, оскільки одночасно з умовою про оплату споживачем за фактично відпущену електричну енергію за розрахунковий період протягом 60 календарних днів на підставі акту прийому-передачі електричної енергії, підписаного сторонами, ним передбачено, що вказаній оплаті також має передувати наявність цільового фінансування - з коштів Державного бюджету України. Відповідно, порушення умов договору з боку Університету станом на день звернення позивача з позовом від 24.03.2025 були відсутні. Університет не відмовлявся від зобов`язання та в односторонньому порядку не допускав зміни його умов, а відтак, і підстави для стягнення з Університету інфляційних втрат та трьох відсотків річних відсутні.

04.09.2025 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№10543), в якому останній проти апеляційної скарги заперечує, просить продовжити процесуальний строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу Харківського Національного університету імені Івана Кожедуба на рішення Господарського суду Харківської області від 19.06.2025 у справі № 922/1030/25 та долучити до матеріалів справи даний відзив, посилаючись на те, що адвокат Бевзюк О., яка є представником позивача у справі № 922/1030/25 з 18 серпня 2025 року знаходиться у відпустці та не мала доступу до інтернет-мережі й тому з об`єктивних причин пропустила встановлений судом процесуальний строк та не мала можливості із технічних причин повідомити про це суд. Просить апеляційну скаргу Харківського Національного університету імені Івана Кожедуба на рішення Господарського суду Харківської області від 19.06.2025 у справі №922/1030/25 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Харківської області від 19.06.2025 у справі №922/1030/25 залишити без змін; покласти витрати на правничу допомогу в сумі 20 000,00 грн на відповідача -Харківський Національний університет імені Івана Кожедуба.

Представник позивача у судовому засіданні просила поновити пропущений строк подання відзиву на апеляційну скаргу.

Представник відповідача у судовому засіданні проти поновлення пропущеного строку подання відзиву на апеляційну скаргу заперечував.

Колегія суддів, розглянувши клопотання позивача про поновлення пропущеного строку подання відзиву на апеляційну скаргу, зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.263 ГПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Згідно зі ст.118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У частині 1 ст.119 ГПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.08.2025 було встановлено позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 03.09.2025, з доказами його надсилання апелянту; встановлено учасникам справи строк для подання заяв, клопотань, тощо до 03.09.2025.

В обґрунтування пропущеного строку подання відзиву на апеляційну скаргу представник позивача посилалась на перебування її у відпустці та відсутність доступу до інтернет-мережі, однак доказів на підтвердження наведених обставин до матеріалів справи не надано.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відмову у поновленні пропущеного строку на подання відзиву на апеляційну скаргу та залишення відзиву без розгляду.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив суд її задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення; витрати на правничу допомогу за участь в апеляційній інстанції покласти на відповідача.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Овіс Трейд" є постачальником електричної енергії споживачам на підставі ліцензії Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії, виданої постановою НКРЕКП № 2270 від 05.11.2019.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про ринок електричної енергії", учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах.

Згідно із Законами України "Про ринок електричної енергії" та "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг", Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг було прийнято Постанову від 14.03.2018 № 312 "Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії", відповідно до п.2 якої укладення договорів між споживачами та іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії відповідно до вимог Правил здійснюється шляхом приєднання споживачів до публічних договорів приєднання (договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії, відповідних договорів про постачання електричної енергії) на умовах чинних договорів про постачання електричної енергії шляхом подання заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку до цієї постанови.

Постачальник розміщує договір постачання електричної енергії споживачу на своєму офіційному веб-сайті. Позивачем на своєму офіційному сайті: ovistrade.com розміщений договір про постачання електричної енергії споживачу для загального доступу.

Як вбачається зі змісту договору, викладеного на сайті постачальника, договір про постачання електричної енергії постачальником споживачу є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови постачання електричної енергії як товарної продукції споживачу постачальником електричної енергії та укладається сторонами, з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України, шляхом приєднання споживача до умов цього договору.

Умови цього договору розроблені відповідно до Закону України "Про ринок електричної енергії" та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 312 (далі - ПРРЕЕ), та є однаковими для всіх споживачів.

Обов`язковою умовою для постачання електричної енергії споживачу є наявність у споживача укладеного в установленому порядку з оператором системи договору про надання послуг з розподілу/передачі електричної енергії, на підставі якого споживач набуває право отримувати послугу з розподілу/передачі електричної енергії.

Згідно із заявою-приєднання Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба (споживач) прийняв на себе зобов`язання купувати електричну енергію на об`єкти, що зазначені у додатку до заяви, у Товариства з обмеженою відповідальністю "Овіс Трейд" (постачальник) на умовах договору, що викладено на сайті ovistrade.com.

Також, 19.08.2024 між ТОВ "Овіс Трейд" (постачальником) та Харківським Національним університетом Повітряних Сил імені Івана Кожедуба (споживачем) було підписано договір про постачання електричної енергії споживачу №149, з урахуванням умов Комерційної пропозиції (додаток № 3 до договору № 149 від 19.08.2024).

За умовами пункту 1.4 договору джерело фінансування кошти Державного бюджету України.

У пункті 5.1 договору (з урахуванням додаткової угоди 7 від 31.12.2024 до договору) передбачено, що ціна цього договору становить 4 032 384,00 грн, крім того ПДВ 806 476,80 грн, разом з ПДВ 4 838 860,80 грн, у тому числі рахунок відшкодування орендарями 1 942 579,60 грн.

Згідно з пунктом 5.8 договору розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць.

Відповідно до пункту 5.10 договору оплата електричної енергії за розрахунковий період здійснюється споживачем за фактично відпущену електричну енергію при наявності фінансування протягом 60 календарних днів на підставі акту прийому-передачі електричної енергії підписаного сторонами.

У пункті 6.2 договорі визначено, що споживач зобов`язується, зокрема, забезпечувати своєчасну та повну оплату спожитої електричної енергії згідно з умовами цього договору; виконувати інші обов`язки, покладені на споживача чинним законодавством та/або цим договором.

За невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, передбачену цим договором та чинним законодавством (пункт 8.1 договору).

За змістом пункту 12.1 договору цей договір набирає чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2024 (включно), а в частині оплати до повного розрахунку.

Як зазначає позивач, ним зобов`язання з поставки електричної енергії на користь відповідача виконані належним чином, а саме відповідно до прийнятих зобов`язань позивачем було поставлено відповідачу електричну енергію у період з серпня 2024 року по грудень 2024 року (включно).

Так, позивачем на підтвердження наведених обставин до матеріалів справи надано:

-акт прийому-передачі електричної енергії №11754 за серпень 2024 року в обсязі 35 240 кВт*год на суму 265 110,52 грн;

-акт прийому-передачі електричної енергії №13558 за серпень 2024 року в обсязі 22 000 кВт*год на суму 165 506,00 грн;

-акт прийому-передачі електричної енергії №13447 за вересень 2024 року в обсязі 91 321 кВт*год на суму 678 880,31 грн;

-акт прийому-передачі електричної енергії №14861 за жовтень 2024 року в обсязі 134 631 кВт*год на суму 1 000 173,70 грн;

-акт прийому-передачі електричної енергії №16185 від 17.12.2024 за листопад 2024 року в обсязі 118 182 кВт*год на суму 864 855,88 грн;

-акт прийому-передачі електричної енергії №17282 за листопад 2024 року в обсязі 30 061 кВт*год на суму 219 986,40 грн;

-акт прийому-передачі електричної енергії №16749 за листопад 2024 року в обсязі 8 039 кВт*год на суму 58 829,40 грн;

-акт прийому-передачі електричної енергії №17613 за грудень 2024 року в обсязі 130 067 кВт*год на суму 1 013 872,27 грн.

Акти підписані між сторонами та скріплені їх печатками.

Проте, як зазначає позивач, відповідач здійснював оплату спожитої електричної енергії з порушенням умов оплати, встановлених сторонами в договорі, та частково за листопад 2024 року та за грудень 2024 року оплату взагалі не здійснив.

Відповідно до акту звірки взаєморозрахунків станом за період 29.12.2023 14.01.2025, підписаного між сторонами та скріпленого їх печатками, за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 1 233 858,67 грн.

Позивач зазначає, що станом на 25.03.2025 сума заборгованості відповідача за спожиту електричну енергію складає 1 233 858,67 грн та не оплачена останнім.

01.05.2025 позивачем було подано до суду заяву про зміну предмету позову в якій останнім додатково було заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати в сумі 41 243,40 грн та три відсотки річних у сумі 6 719,30 грн, розраховані за період з 01.02.2025 по 30.04.2025.

Наведені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У п.1 ч.2 ст.11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В ч.1 ст.638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Приписами ч.1 ст.526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У ст.599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами договір є договором про постачання електричної енергії споживачу.

У ч.1 ст.714 ЦК України передбачено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

За приписами ч. 2 ст. 714 ЦК України до договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що згідно з умовами погодженого сторонами договору №149, Університет здійснює оплату спожитої електричної енергії лише після надходження цільового фінансування з бюджету.

Як вже зазначалось, 19.08.2024 між ТОВ "Овіс Трейд" та Харківським Національним університетом Повітряних Сил імені Івана Кожедуба було підписано договір про постачання електричної енергії споживачу №149, яким визначено, що джерелом фінансування є кошти Державного бюджету України (п.1.4 договору).

Відповідно до пункту 5.10 договору оплата електричної енергії за розрахунковий період здійснюється споживачем за фактично відпущену електричну енергію при наявності фінансування протягом 60 календарних днів на підставі акту прийому-передачі електричної енергії підписаного сторонами.

Позивачем зобов`язання з поставки електричної енергії на користь відповідача виконані належним чином, а саме було поставлено відповідачу електричну енергію у період з серпня по грудень 2024 року (включно).

Відповідно до двостороннього акту звірки взаєморозрахунків станом за період 29.12.2023 14.01.2025 за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 1 233 858,67 грн.

Відповідачем факт наявності заборгованості не заперечується.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилається на те, що оплата спожитої електричної енергії залежить від наявності фінансування - надходження бюджетних коштів цільового призначення; Університетом було повністю використано призначені йому на 2024 рік кошти загального фонду для оплати електроенергії, що свідчить про відсутність необхідного фінансування (бюджетних призначень) на оплату електроенергії за договором №149. А тому, у даному випадку, на думку відповідача, відсутні порушення з боку Університету умов договору №149, що виключає можливість задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Овіс Трейд по справі № 922/1030/25.

Разом з цим, відповідно до ст.617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Аналіз ст.617 ЦК України свідчить про те, що такої підстави для звільнення від відповідальності, як відсутність у боржника необхідних коштів, не передбачено.

Виходячи з положень статей 525, 526, 530 ЦК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших нормативно-правових актів, договору. Сама по собі відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях від 29.06.2004 у справі "Войтенко проти України" та від 18.10.2005 у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Юліус проти України" вказав, що відсутність відповідних асигнувань у Державному бюджеті не є підставою для звільнення від виконання зобов`язання.

Суд зазначає, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Таким чином, відсутність бюджетного фінансування не є підставою для звільнення відповідача від належного виконання зобов`язання зі сплати заборгованості по договору (подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16 вересня 2019 року у справі № 921/254/18).

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених ст.3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Водночас за ч.3 ст.509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а ч.1 ст.627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зазначені засади є загальними та втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Також суд враховує, що для господарсько-правових відносин характерна юридична рівність сторін, тобто бюджетна установа, як отримувач і розпорядник бюджетних коштів, не має будь-яких привілеїв чи пільг у межах виконання зобов`язань, взятих на себе за договором.

Суд апеляційної інстанції вважає безпідставними посилання апелянта на те, що Університетом було повністю використано призначені йому на 2024 рік кошти загального фонду для оплати електроенергії, що свідчить про відсутність необхідного фінансування (бюджетних призначень) на оплату електроенергії за договором №149, з огляду на те, що після укладення договору про постачання електричної енергії споживачу №149 від 19.08.2024 у позивача виникло певне право, а в держави - відповідне цьому праву фінансове зобов`язання не із Закону Про Державний бюджет України та похідних від нього актів (бюджетний розпис, кошторис тощо), а з нормативно-правових актів, що регулюють відносини між особою та державою в певній сфері суспільних відносин.

Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 911/4249/16.

Правовий висновок про те, що сама собою відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання; відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, не виправдовує бездіяльність державної організації, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов`язання, послідовно підтримувалась Верховним Судом у постановах від 27.03.2018 у справах № 925/246/17, № 925/974/17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 12-46гс18, у постановах Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 922/541/17, від 03.04.2018 у справі № 924/29/17, від 03.04.2018 у справі № 908/1076/17, від 11.04.2018 у справі № 915/13/17, від 12.04.2018 у справі № 924/22/17.

Суд апеляційної інстанції відхиляє твердження апелянта про те, суд неправомірно застосував до спірних правовідносин положення ст.212 ЦК України, які охоплюються поняттям відкладальна обставина, з огляду на наступне.

Відповідно до п.5.10 договору оплата електричної енергії за розрахунковий період здійснюється споживачем за фактично відпущену електричну енергію при наявності фінансування протягом 60 календарних днів на підставі акту прийому-передачі електричної енергії підписаного сторонами.

Відповідно до ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Подія є явищем об`єктивної реальності, яке відбувається незалежно від волі людини та її суб`єктивної поведінки, на відміну від дій, під якими розуміють обставини, що виникають за волею людини, тобто вольові акти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 ст. 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

За умовами частин 1, 2 статті 538 ЦК України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання.

При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 4 ст. 538 ЦК України якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.

Укладаючи умовний правочин з відкладальною обставиною, його сторони пов`язують виникнення прав і обов`язків за таким правочином з певною обставиною, щодо появи якої в майбутньому у сторін існує лише відповідна вірогідність.

Відкладальна обставина може полягати у діях як однієї із сторін договору, так і третьої особи, яка нею не є, але у будь-якому разі повинна обумовлювати настання (зміну) відповідних прав і відповідних обов`язків обох сторін договору, а не лише однієї з них, та у момент укладання договору стосовно такої обставини має бути невідомо, настане вона чи ні.

Таким чином, на відміну від строку, яким є визначений проміжок часу до відомого моменту або події, яка неминуче має настати, відкладальна обставина має характер такої обставини, що може і не настати.

Проте, як правильно зазначено судом першої інстанції, умова п.5.10 договору в частині обставин отримання планових бюджетних призначень (наявності фінансування) стосується лише виникнення обов`язку відповідача, при цьому ніяким чином не обумовлюючи виникнення відповідного обов`язку позивача з надання послуг, не відповідає критерію невідомості щодо можливості настання такої обставини, тоді як укладаючи договір про постачання електричної енергії споживачу № 149 від 19.08.2024 з такою умовою, сторони припускали і розраховували саме на належне виконання свого обов`язку споживачем та здійснення ним оплати отриманих послуг з постачання електричної енергії. Отже, така умова не є відкладальною в розумінні ч.1 ст.212 ЦК України.

Правовідносини за договором, фінансування за яким здійснюється за рахунок бюджетних коштів (бюджетні зобов`язання), передбачають обов`язковий, встановлений актами цивільного законодавства порядок розрахунків за цим договором у вигляді фінансового / календарного плану, який передбачає безумовну оплатність відповідного договору за конкретним бюджетним призначенням, затвердженим у відповідному бюджеті (поточному бюджетному періоді), а не залежно від надходження коштів у цей бюджет (постанова Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.03.2024 у cправі № 916/1621/22).

Отже, як правильно зазначено судом першої інстанції, чинне законодавство України не містить будь-яких особливих вимог до договорів, які укладаються господарюючими суб`єктами з установами, які фінансуються з бюджету; виконання зобов`язання, що виникло на підставі договору повинно здійснюватися на загальних підставах.

На підставі викладеного колегія суддів вважає безпідставними твердження апелянта про те, що умовами договору передбачено, що Університет здійснює оплату спожитої електричної енергії лише після надходження цільового фінансування з бюджету.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, якій заподіяні такі втрати правопорушенням, вчиненим іншою особою.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання чи не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідальність за порушення грошового зобов`язання визначає ст. 625 ЦК України.

Так, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

За змістом вищенаведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Інфляційні втрати та проценти річних є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання і входять до складу такого зобов`язання (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18).

Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 07.04.2020 у справі №910/4590/19, від 03.10.2023 у справі №366/203/21, від 09.11.2023 у справі № 420/2411/19 виснувала, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання, тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

Відповідно до п.8.1 договору за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, передбачену цим договором та чинним законодавством.

У зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язання з оплати послуг з постачання електричної енергії, позивачем за період з 01.02.2025 по 30.04.2025 здійснено нарахування інфляційних витрат у розмірі 41 243,40 грн та три відсотки річних у розмірі 6 719,30 грн.

Судом першої інстанції було задоволено вимоги позивача про стягнення 41 243,40 інфляційних втрат та 6 719,30 грн 3% річних.

Відповідачем не було надано до суду першої інстанції будь-яких зауважень на розрахунок позивача в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Доводи апеляційної скарги також не стосуються правильності розрахунків позивача та висновків місцевого господарського суду щодо їх обґрунтованості, а тому у відповідності до вимог ст.269 ГПК України позовні вимоги в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядаються.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст.276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів апеляційного суду вважає висновки Господарського суду Харківської області законними та обґрунтованими. При цьому, доводи скаржника в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 19.06.2025 у справі №922/1030/25 без змін як такого, що постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Частиною 1 ст.123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, судовий збір за подання апеляційної скарги, відповідно до положень статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1 ч.1 статті 275, статтями 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Харківського національного університету повітряних сил імені Івана Кожедуба залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 19.06.2025 у справі №922/1030/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 10.10.2025.

Головуючий суддя Я.О. Білоусова

Суддя В.В. Лакіза

Суддя Н.О. Мартюхіна