ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

08.10.2025м. СумиСправа № 920/991/25

Господарський суд Сумської області у складі судді Джепи Ю.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справу № 920/991/25

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «БМС-Лайн Сервіс» (40000, Сумська область, м. Суми, вул. О. Аніщенка, 11/1, код 36707155)

до відповідача: Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (40003, Сумська область, м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, буд. 28, код 43316700)

про стягнення 39 006, 96 грн

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БМС-Лайн Сервіс» кошти в сумі 39 006, 96 грн, в тому числі:

- 36 996,00 грн заборгованість за надані послуги з ремонту та обслуговування друкувальної техніки та її заправки згідно Договору про надання послуг від 02 квітня 2024 року №814;

- 2 010,96 грн за несвоєчасне виконання зобов`язань, що передбачено статтею 232 Господарського кодексу України;

- 194,61 грн 3% річних згідно;

- 480,95 грн інфляційні збитки.

Також просить стягнути 3 028,00 грн відшкодування сплаченого судового збору та 5 000,00 грн відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Стислий виклад позицій сторін по справі. Заяви, які подавались сторонами. Процесуальні дії, які вчинялись судом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 07.07.2025 справу № 920/991/25 розподілено для розгляду судді Джепі Ю.А.

Ухвалою суду від 09.07.2025 судом постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі №920/991/25; справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін про дату, час і місце судового засідання, за наявними у справі матеріалами.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву б/н від 22.07.2025 (вх. №3498 від 23.07.2025), в якому заперечує проти позовних вимог, просить відмовити у задоволенні позовних вимог в частині 3% річних, пені та витрат на професійну правову допомогу або зменшити їх розмір.

Представником позивача подано до суду відповідь на відзив, в якому заперечує проти доводів відповідача, зазначає, що позовні вимоги є обґрунтованими та просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «БМС-Лайн Сервіс»(далі Виконавець) та Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції- (далі Замовник) укладено Договір про надання послуг №814 від 02.04.2024 (далі Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору Виконавець на свій ризик, на власній території та із свого матеріалу зобов`язується у 2024 році надавати Замовнику послуги з технічного обслуговування і ремонту копіювально розмножувальної техніки, фотокопіювальних пристроїв (багатофункціональних пристроїв, копіювальних апаратів), персональних комп`ютерів та периферійних пристроїв (принтерів), за кодом ДК 021:20-1 Технічне обслуговування і ремонт офісної техніки (далі Послуги), згідно зі Специфікацією, яка додається і є невід`ємною частиною цього Договору.

Між позивачем і відповідачем укладено Додаткову угоду №3 від 27.12.2024 до Договору про надання послуг №814 від 02.04.2024., в якій сторони домовились продовжити дію Договору, згідно п.1 якого Договір діє до 31 березня 2025 року, а в частині розрахунків до повного їх виконання.

ТОВ «БМС-Лайн Сервіс» виконало роботи та послуги з ремонту та обслуговування друкувальної техніки та її заправки, що підтверджується підписаними сторонами Актами здачі- приймання робіт (надання послуг): №2 від 31.03.2025 на суму 3 294,00 грн; №6 від 31.03.2025 на суму 4 584,00 грн; №12 від 31.03.2025 на суму 2 370,00 грн; №13 від 31.03.2025 на суму 720,00 грн; №20 від 31.03.2025 на суму 1 440,00 грн; №33 від 31.03.2025 на суму 2 622,00 грн; №34 від 31.03.2025 на суму 2 754,00 грн; №35 від 31.03.2025 на суму 1 572,00 грн; №44 від 31.03.2025 на суму 5 232,00 грн; №45 від 31.03.2025 на суму 2 040,00 грн; №46 від 31.03.2025 на суму 3 600,00 грн; №47 від 31.03.2025 на суму 684,00 грн; №49 від 31.03.2025 на суму 4 092,00 грн; №659 від 31.03.2025 на суму 1 596,00 грн; №660 від 31.03.2025 на суму 396,00 грн, всього на суму 36 996,00грн.

Надання робіт та послуг з ремонту та обслуговування друкувальної техніки та її заправки також підтверджуються Рахунками на оплату: №68 від 31.03.2025 на суму 684,00 грн.; №65 від 31.03.2025 на суму 5 232,00 грн.; №66 від 31.03.2025 на суму 2 040,00 грн.; №6 від 31.03.2025 на суму 4 584,00 грн.; №72 від 31.03.2025 на суму 4 092,00 грн.; №15 від 31.03.2025 на суму 2 370,00 грн.; №20 від 31.03.2025 на суму 720,00 грн.; №30 від 31.03.2025 на суму 1 440,00 грн.; №48 від 31.03.2025 на суму 2 622,00 грн.; №49 від 31.03.2025 на суму 2 754,00 грн.; №50 від 31.03.2025 на суму 1 572,00 грн.; №67 від 31.03.2025 на суму 3 600,00 грн.; №1201 від 31.03.2025 на суму 1 596,00 грн.; №1202 від 31.03.2025 на суму 3 294,00 грн.;№1203 від 31.03.2025 на суму 396,00 грн.; Всього на суму 36 996,00грн.

Пунктом 4.1. Договору передбачено, що розрахунки проводяться шляхом оплати Замовником за надані Виконавцем послуги протягом 30 календарних днів з дати підписання уповноваженими представниками Сторін акту здачі-приймання наданих послуг при умові своєчасного надання Виконавцем рахунку-фактури.

Оцінка суду, висновки суду та законодавство, що підлягає застосуванню.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із статтею 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 903 Цивільного кодексу України визначено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 526, 629 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов`язання не допускається; договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З огляду на те, що позивачем надано суду належні докази на підтвердження надання ним відповідачу робіт та послуг з ремонту та обслуговування друкувальної техніки та її заправки, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині основного боргу за Договором про надання послуг №814 від 02.04.2024 в сумі 36 996, 00 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних у розмірі 194, 61 грн та інфляційних втрат у розмірі 480, 95 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Посилання відповідача на залежність від особливостей бюджетного фінансування, як підставу звільнення від відповідальності, яка полягає у нарахуванні 3% річних та інфляційних втрат відхиляються судом як необґрунтовані з огляду на таке.

Чинним цивільним законодавством не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності як відсутність у боржника необхідних коштів.

Крім того, за змістом статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У рішеннях ЄСПЛ від 18.10.2005 у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" та від 30.11.2004 у справі "Бакалов проти України" також зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (пункти 48 та 40 цих рішень відповідно). Наведений висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 916/1345/18.

Аналогічний правовий висновок про те, що сама собою відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання викладено в постанові Верховного Суду України від 22.03.2017 у справі № 3-77гс17, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.03.2018 у справах № 925/246/17, № 925/974/17, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 12-46гс18 (п. 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 911/4249/16).

Згідно з частиною 1 статті 96 Цивільного кодексу України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших нормативно-правових актів, договору, а сама по собі відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.

Враховуючи положення чинного законодавства та фактичні обставини, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 2 010,96 грн за несвоєчасне виконання зобов`язань, що передбачені статтею 232 Господарського кодексу України, суд зазначає наступне.

На час виникнення спірних правовідносин діяв Господарський кодекс України.

Приписами статей 230, 232 Господарського кодексу України було встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Однак, в силу положень законодавства, неустойка (пеня, штраф) може стягуватись виключно у випадку, коли основне зобов`язання прямо забезпечено відповідною неустойкою у чинному договорі (встановлено за згодою сторін), а також якщо договором встановлено розмір відповідної штрафної санкції.

Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 2 010,96 грн штрафних санкцій.

Відповідно до частини п`ятої статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом були досліджені всі документи, які надані сторонами у справі, аргументи сторін та надана їм правова оцінка. Стосовно інших доводів сторін, які детально не зазначені в рішенні, то вони не підлягають врахуванню, оскільки суперечать встановленим судом фактичним обставинам справи та не стосуються предмета доказування по даній справі.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

У позовній заяві представник позивача просить вирішити питання розподілу судових витрат.

Відповідно до положень ст.ст. 123, 129 ГПК України сплачений позивачем судовий збір в розмірі 2 874,55 грн (пропорційно частково задоволеним вимогам) підлягає стягненню на його користь з відповідача.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суд зазначає наступне.

Положеннями ст. 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 вказано, що метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до ст. 123 ГПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частина 8 статті 129 ГПК України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Частина 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» закріплено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

На підтвердження судових витрат представником позивача надано суду копії: Договору про надання правової допомоги № 12 від 13.06.2025, укладеного між позивачем і адвокатом Литвиненком Олександром Олександровичем; додаткової угоди № 1 від 13.06.2025 до Договору про надання правової допомоги № 12 від 13.06.2025 ; ордера про надання правничої допомоги Серії ВІ №1277708 та платіжної інструкції №14878 від 30.06.2025 про сплату 5 000, 00 грн..

Пунктом 3.1. Договору про надання правової допомоги № 12 від 13.06.2025 передбачено, що розмір гонорару, який клієнт сплачує адвокату за надану в межах цього Договору правову допомогу, визначається сторонами окремою додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною цього Договору. Така додаткова угода може бути викладена у формі додатку до Договору, який набуває чинності з дня його підписання уповноваженими представниками Сторін.

Додатковою угодою №1 від 13.06.2025 до Договору про надання правової допомоги № 12 від 13.06.2025, а саме пунктом 2 передбачена вартість послуг за надані послуги, в розмірі 5 000, 00 грн.

Також у пункті 2 Додаткової угоди №1 від 13.06.2025 перелічені послуги надані адвокатом позивачу, а саме:

- підготовка та подача позовної заяви про стягнення боргу, інфляційних втрат, пені, процентів за користування чужими коштами, по договору про надання послуг від 02.04.2024;

- відповіді на відзив, складення заяв по суті справи, процесуальних та інших документів правового характеру.

Пунктом 3.1. Додаткової угоди №1 від 13.06.2025 до Договору про надання правової допомоги № 12 від 13.06.2025 передбачено, що оплата послуг Адвоката зазначених у п. 2 здійснюється на умовах передплати; 100 % вартості послуги сплачується Клієнтом Адвокату не пізніше наступного дня після укладення цієї додаткової угоди у безготівковій формі на рахунок Адвоката.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 20 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Таким чином, сторонами визначено порядок обчислення гонорару адвоката у вигляді фіксованої суми.

У розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Така позиція викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19. Об`єднана палата у вказаній постанові зазначає, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).

Відповідач у справі подавав клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Згідно зі ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі фіксованого розміру чи погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоча і визначається частиною 1 статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні Цивільного кодексу України становить ціну такого договору.

Таким чином, визначаючи розмір суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, необхідно враховувати, зокрема, встановлений у самому договорі розмір та/або порядок обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Крім того, у пп. 19, 20 та 37 Постанови Великої Палати від 07.07.2021 у справі №910/12876/19, також зауважено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).

Верховний Суд також зазначає, що критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оцінною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо (Постанови Касаційного господарського суду від 06.08.2024 у справі № 910/11597/23, від 23.07.2024 у справі № 910/8050/23, від 13.06.2024 у справі № 918/721/23, від 07.05.2024 у справі № 912/3033/19 тощо).

Надані позивачем докази у сукупності підтверджують факт понесення ним судових витрат на правничу допомогу у справі.

Суд не задовольняє клопотання представника відповідача про зменшення витрат на правову допомогу, оскільки розмір витрат позивача на правову допомогу підтверджується наданими доказами, має реальний характер та є співмірним із заявленими доказами.

У той же час, судові витрати, зокрема, й витрати на правову допомогу, у разі задоволення позову частково підлягають розподілу відповідно до ст. 129 ГПК України пропорційно задоволеним вимогам.

Тому, витрати на правову допомогу адвоката мають бути йому компенсовані позивачу в сумі 4 746, 62 грн (пропорційно задоволеним вимогам).

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 123, 126, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Задовольнити позов частково.

2. Стягнути з Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (40003, Сумська область, м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, буд. 28, код 43316700) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БМС-Лайн Сервіс» (40000, Сумська область, м. Суми, вул. О. Аніщенка, 11/1, код 36707155) 36 996,00 грн (тридцять шість тисяч дев`ятсот дев`яносто шість гривень 00 копійок) заборгованості за Договором про надання послуг №814 від 02.04.2024, 3% річних у розмірі 194, 61 грн (сто дев`яносто чотири гривні шістдесят одна копійка), інфляційні збитки у розмірі 480, 95 грн (чотириста вісімдесят гривень дев`яносто п`ять копійок), а також судовий збір в розмірі 2 874,55 грн (дві тисячі вісімсот сімдесят чотири гривні п`ятдесят п`ять копійок) та 4 746, 62 грн (чотири тисячі сімсот сорок шість гривень шістдесят дві копійки) витрат на правову допомогу.

3. Відмовити у задоволенні вимог про стягнення 2 010,96 грн штрафних санкцій.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно із частинами першою, другою статті 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 256 та статті 257 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Суд звертає увагу учасників справи, що відповідно до частини сьомої статті 6 ГПК України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Суддя Ю.А. Джепа