ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2025 року Справа № 902/281/24(902/412/25)

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Павлюк І.Ю. , суддя Коломис В.В.

секретар судового засідання Дика А.І.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Інтертрейд" в особі арбітражного керуючого (ліквідатора) Бурцевої І.Ю. на рішення Господарського суду Вінницької області від 02.06.25р. у справі № 902/281/24(902/412/25) (суддя Лабунська Т.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Інтертрейд" в особі арбітражного керуючого (ліквідатора) Бурцевої І.Ю.

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОФІРМА УКРАЇНА В"

про стягнення заборгованості в розмірі 200 000,00 грн.

в межах справи № 902/281/24

за заявою: ОСОБА_1

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Інтертрейд"

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 02.06.2025 у справі №902/281/24(902/412/25) в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Інтертрейд" відмовлено.

Не погоджуючись із оскаржуваним судовим рішенням через підсистему "Електронний Суд" 07.07.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Інтертрейд" в особі арбітражного керуючого (ліквідатора) Бурцевої І.Ю. до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга. Із підстав висвітлених у апеляційній скарзі позивач просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким позов задоволити у повному обсязі. Здійснити розподіл судових витрат.

Листом суду апеляційної інстанції від 08.07.2025 витребувано матеріали справи у місцевого господарського суду. 17.07.25 від Господарського суду Вінницької області до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи № 902/281/24(902/412/25) у складі: головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Павлюк І.Ю., суддя ОСОБА_2.

Відповідно до рішення ВРП №1470/0/15-25 від 15.07.2025 ОСОБА_2 звільнено з посади судді Північно-західного апеляційного господарського суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Розпорядженням в.о. керівника апарату від 17.07.2025 № 01-05/402 "Щодо повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями" призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 902/281/24(902/412/25).

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.07.2025 для розгляду справи № 902/281/24(902/412/25) визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Розізнана І.В., судді Павлюк І.Ю., Коломис В.В..

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.07.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Інтертрейд" на рішення Господарського суду Вінницької області від 02.06.25 у справі № 902/281/24(902/412/25). Роз`яснено учасникам справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

30.07.25 через підсистему "Електронний Суд" від ТОВ "АГРОФІРМА УКРАЇНА В" до суду апеляційної інстанції надійшла заява про застосування строків позовної давності.

06.08.25 через підсистему "Електронний Суд" від ТОВ "Агро Інтертрейд" до суду апеляційної інстанції надійшла відповідь на заяву про застосування строків позовної давності, у якій апелянт вважає її необґрунтованою та безпідставною.

21.08.25 через підсистему "Електронний Суд" від ТОВ "АГРОФІРМА УКРАЇНА В" до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Згідно з ст.ст. 269, 270 ГПК України апеляційна інстанція переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Під час дослідження матеріалів справи колегією суддів апеляційної інстанції встановлено наступне.

У провадженні Господарського суду Вінницької області знаходиться справа № 902/281/24 за заявою ОСОБА_1 про банкрутство ТОВ "Агро Інтертрейд".

Провадження у справі знаходиться на стадії ліквідаційної процедури, ліквідатором є арбітражний керуючий Бурцева І.Ю..

01.04.2025 від ТОВ "Агро Інтертрейд" в особі арбітражного керуючого (ліквідатора) Бурцевої І.Ю. надійшла позовна заява до ТОВ "АГРОФІРМА УКРАЇНА В" про стягнення заборгованості в розмірі 200 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що по результатах аналізу податкового кабінету ТОВ "Агро Інтертрейд" було встановлено, що ТОВ "Агро Інтертрейд" було поставлено на адресу ТОВ "АГРОФІРМА УКРАЇНА В" товар на суму 1 429 001,25 грн.

По факту поставки товару ТОВ "Агро Інтертрейд" склала наступні податкові накладні: № 5 від 07.05.2020; № 2 від 21.01.2020; № 28 від 26.10.2021; № 39 від 20.05.2022; № 38 від 20.05.2022; № 40 від 20.05.2022.

Указані податкові накладні направлені ТОВ "Агро Інтертрейд" до ДПС, яка їх зареєструвала.

Аналіз банківського рахунку ТОВ "Агро Інтертрейд" показав, що ТОВ "АГРОФІРМА УКРАЇНА В" сплатила за поставлений товар частково суму 299 000,00 грн., а саме: 14.04.2021 - 94 000,00 грн.; 26.10.2021 - 205 000,00 грн.

Наведене вказує (на переконання позивача) про наявність заборгованості ТОВ "АГРОФІРМА УКРАЇНА В" перед ТОВ "Агро Інтертрейд" за поставлений товар на суму 1 130 001,25 грн.

Також позивач зазначає, що ТОВ "Агро Інтертрейд" 17.02.2023 року перерахувало на рахунок ТОВ "АГРОФІРМА УКРАЇНА В" кошти у розмірі 97 000,00 грн. з призначенням платежу поворотна фінансова допомога, згідно договору 170223 від 17.02.2023 року, без ПДВ. Аналіз рахунків доводить, що ТОВ "АГРОФІРМА УКРАЇНА В" кошти не повернула, що вказує на наявність додаткової заборгованості ТОВ "АГРОФІРМА УКРАЇНА В" в сумі 97 000,00.

Із врахуванням наведеного на дату подання позовної заяви ТОВ "АГРОФІРМА УКРАЇНА В" має борг перед ТОВ "Агро Інтертрейд" на загальну суму 1 227 001,25 грн.

Ліквідатор ТОВ "Агро Інтертрейд" направила вимогу на адресу відповідача, якою вимагала від відповідача, керуючись ст. 530 ЦК України, протягом 7-и (семи) календарних днів, з моменту отримання вимоги, оплатити загальний борг в розмірі 1 227 001,25 грн., шляхом перерахування коштів на банківський рахунок позивача. Відповіді від відповідача не було отримано.

Ураховуючи наведені обставини, позивач просить стягнути на даний час, з загальної суми заборгованості у розмірі 1 227 001,25 грн лише частково, суму 200 000,00 грн.

Відповідно до заперечення відповідача від 15.04.2025 та відзиву на позовну заяву останній заперечує проти позову та вказує, що у ТОВ "АГРОФІРМА УКРАЇНА В" немає будь-яких боргових зобов`язань перед ТОВ "Агро Інтертрейд", що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків № 1 від 01.08.2024. До того ж вказує, що позивачем не надано жодних підтверджень виникнення зобов`язань перед позивачем, належно оформлених первинних документів.

У відповіді на відзив позивач зазначає, що суду були надані докази, які вказували на поставку позивачем товару на адресу відповідача, а також повідомлено про відсутність оплати за таку поставку (на підтвердження були надані податкові накладні).

У запереченні відповідача на відповідь позивача на відзив зазначено, що позовні вимоги ґрунтуються на документах, які не підтверджують фактичного постачання товару або виникнення грошового зобов`язання. Акт звірки, підписаний сторонами, спростовує наявність заборгованості. вимоги щодо повернення коштів не підтверджені ані договором, ані бухгалтерськими документами.

Відповідно до письмових пояснень позивача від 12.05.2025, позивач вказує, що згідно інформації наданої ГУ ДПС у Кіровоградській області:

У січні 2020 року відповідач відобразив у складі податкового кредиту суму ПДВ у розмірі 250 00,08 грн, разом з сумою поставки без ПДВ у розмірі 125 000,4 грн, що разом складає 150 000,5 грн. Загальна сума відповідає ПН № 2 від 21.01.2020.

У травні 2020 року відповідач відобразив у складі податкового кредиту суму ПДВ у розмірі 15 666,88 грн, разом з сумою поставки без ПДВ у розмірі 78 333,4 грн, що разом складає 94 000,28 грн. Загальна сума відповідає ПН№ 5 від 07.05.2020.

У жовтні 2021 року відповідач відобразив у складі податкового кредиту суму ПДВ у розмірі 34 166,67 грн, разом з сумою поставки без ПДВ у розмірі 170 833,33 грн, що разом складає 205 000,00 грн. Загальна сума відповідає ПН № 28 від 26.10.2021.

У травні 2022 року відповідач відобразив у складі податкового кредиту суму ПДВ у розмірі 120 350,96 грн, разом з сумою поставки без ПДВ у розмірі 859 649,73 грн, що разом складає 980 000,69 грн. Загальна сума відповідає сумі ПН № 39, 38,40.

Загальна сума відображених відповідачем сум в податкових деклараціях до ПДВ складає 1 429 000,85 грн, що відповідає загальній сумі поставки по податковим накладним, якими позивач обгрунтовує суму боргу і його стягнення.

З врахуванням наведеного та часткової оплати відповідачем поставки товару у розмірі 299 000 грн., позивачем доведено факт поставки товару відповідачу і факт наявності боргу у розмірі 1 130 001,25 грн.

У запереченні відповідач на пояснення позивача вказав, що позивач посилається виключно на податкові накладні, котрі зареєстровані в ЄРПН як на докази поставки товару. Проте податкові накладні не є первинними бухгалтерськими документами, що підтверджують господарську операцію. Письмові пояснення позивача не підтверджують факту передачі товару.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 02.06.2025 у справі №902/281/24(902/412/25) у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Інтертрейд" відмовлено.

Місцевий господарський суд мотивував оскаржуване судове рішення тим, що як доказ податкова накладна може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте не може буди єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним. Таким чином, наявність податкової накладної та її реєстрація, за відсутності належним чином оформлених інших первинних бухгалтерських документів, жодним чином не підтверджує факт поставки товару, а тим більше факт існування правовідносин за конкретним договором поставки.

Не погоджуючись із оскаржуваним судовим рішенням через підсистему "Електронний Суд" 07.07.2025 від ТОВ "Агро Інтертрейд" в особі арбітражного керуючого (ліквідатора) Бурцевої І.Ю. до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга. Апелянт зазначає на не врахуванні місцевим господарським судом правових висновків, які висвітлені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.06.2022 по справі №922/2115/19. На переконання апелянта висновки суду першої інстанції є непослідовними. Також апелянт вважає, що суд першої інстанції неправомірно застосовує інші правові висновки, які викладені в постановах Верховного Суду, адже існує інша судова практика Верховного Суду, яка на переконання апелянта, є релевантною зі справою, яка є предметом апеляційного розгляду в суді апеляційної інстанції.

Відповідач у свою чергу просить застосувати строки позовної давності , адже позов подано позивачем 01.04.2025, у той же час строк позовної давності сплив на момент подання позову, а саме: податкова накладна № 2 від 21.01.2020 (строк сплив 21.01.2023), податкова накладна № 5 від 07.05.2020 (строк сплив 07.05.2023), податкова накладна № 28 від 26.10.2021 (строк сплив 26.10.2024). Відтак на переконання відповідача жодних підстав для переривання або зупинення перебігу позовної давності в межах даного спору позивачем не доведено. Також відповідач вважає, що позивачем взагалі не доведено жодного фактичного зобов`язання щодо поставки товару. Формування податкового кредиту на підставі податкових накладних не свідчить про реальність поставки товару, а відображення відповідних сум у декларації не є визнанням боргу, а є лише наслідком автоматичної реєстрації. До того ж матеріали справи містять акт звірки розрахунків, згідно яких відповідач перед позивачем немає жодних боргових зобов`язань. Висновки, які висвітлені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.06.2022 по справі № 922/2115/19 є нерелевантними з даною справою, а тому на переконання відповідача суд першої інстанції не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 2 статті 4 ГПК України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Щодо заяви ТОВ "АГРОФІРМА УКРАЇНА В" про застосування строків позовної давності до частини вимог позивача, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12.03.2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України від 30.03.2020 року №540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено, зокрема, п. 12 наступного змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

У пункті 12 розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України у редакції Закону України від 30.03.2020 року №540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07.09.2022 року в справі №679/1136/2.

Отже, Законом України від 30.03.2020 року №540-IX про внесення змін до деяких законодавчих актів України, який набрав чинності 02.04.2020 року, трирічний строк позовної давності було продовжено на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Відтак за змістом норми пункту 12 розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України продовження позовної давності пов`язується із встановленням карантину.

У свою чергу, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 карантин був скасований 01.07.2023 року.

Окрім того, за пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Отже, перебіг позовної давності у цій справі продовжувався, починаючи з дня введення карантину, а із введенням воєнного стану - зупинився.

Водночас Законом України "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності від 14.05.2025 № 4434-IX Верховна Рада України постановила: "1. Пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., №№ 40-44, ст. 356) виключити. 2. Цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування".

Таким чином колегія суддів апеляційної інстанції виснує, що відновлення перебігу строків позовної давності настало через три місяці з дня наступного за днем опублікування ЗУ № 4434-IX, а саме - 04.09.25. При цьому як убачається з матеріалів справи позов було подано 01.04.2025, тобто в межах строку, коли ще згідно п. 19 розділу Прикінцевих та перехідних положень ЦК України діяло зупинення перебігу строку позовної давності.

Відтак колегія суддів апеляційної інстанції виснує про безпідставність доводів відповідача щодо необхідності застосування строків позовної давності у даній справі.

Щодо незгоди ТОВ "Агро Інтертрейд" в особі арбітражного керуючого (ліквідатора) Бурцевої І.Ю. з рішенням Господарського суду Вінницької області від 02.06.25 у справі №902/281/24(902/412/25), колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.

Як убачається з матеріалів справи позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що по факту поставки товару ним було складено наступні податкові накладні: № 5 від 07.05.2020, № 2 від 21.01.2020, № 28 від 26.10.2021, № 39 від 20.05.2022, № 38 від 20.05.2022 та № 40 від 20.05.2022.

На переконання апелянта правові висновки, які висвітлені у справах № 916/3027/21, № 905/49/15, №914/2267/18, № 916/922/19, № 924/233/18 та № 520/1284/19 неправомірно були враховані судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного судового рішення.

Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на правові висновки, які висвітлені у постанові Верховного Суду від 10.09.2025 у справі 910/1615/24:

"За результатами перегляду справи в касаційному порядку об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, враховуючи наведене, не убачала підстав для відступу від висновку колегії суддів Касаційного господарського у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 28.08.2020 зі справи № 922/2081/29 як такого, що пов`язаний з встановленими обставинами у конкретній справі (про те, що податкові декларації підтверджують лише порядок оподаткування господарської операції, оскільки сам факт вчинення оподаткування не свідчить про наявність господарської операції), але вважала за доцільне його конкретизувати: податкова накладна (в залежності від фактичних обставин певної справи) може бути допустимим доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним, якщо сторона, яка заперечує факт поставки вчинила юридично значимі дії: зареєструвала податкову накладну; сформувала податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом тощо, оскільки підставою для виникнення у платника права на податковий кредит є факт лише реального (фактичного) здійснення господарських операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності.

Разом з тим, у постанові від 05.06.2024 у справі № 916/2492/21 Верховний Суд зазначив, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, у т. ч. необхідно досліджувати обставини поставки товару, слід з`ясовувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Зокрема, обставини здійснення перевезення товару поставленого за спірним договором, інші обставини, які будуть переконливо підтверджувати реальний рух активів, свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару та які давали б змогу встановити реальність здійснених господарських операцій.

Однією із судових доктрин, виділених на сьогоднішній день національним законодавством та судовою практикою Верховного Суду є доктрина реальності господарської операції. Суть вказаної доктрини полягає в тому, що наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, а не задекларований на папері. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондується з нормами Податкового кодексу України.

При цьому будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством...

Верховний Суд у справі № 520/1284/19 висловив правову позицію відносно того, що інформація, яка міститься в інформаційних базах даних контролюючих органів носить інформативний характер, не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів та не може бути самостійним та належним доказом в розумінні процесуального закону щодо наявності порушень податкового законодавства. При цьому Верховним Судом постійно наголошується про необхідність дослідження сукупності обставин справи та первинних документів, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати реальність господарських операцій у конкретному спірному випадку".

Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу, що у постанові Верховного Суду від 10.09.2025 у справі 910/1615/24 також враховувались вищезазначені правові позиції, що як наслідок свідчить про їх актуальність дотепер. Відтак колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи апелянта щодо неможливості застосування правових позицій, які висвітлені у вищезазначених справах.

Згідно сталої судової практики доказами реального здійснення господарської операції є первинні документи, які підтверджують фактичну поставку товарів продавцем та їх отримання покупцем, а також документи, що підтверджують факт використання придбаних товарів у власній господарській діяльності покупця. Досліджуючи матеріали справи суд апеляційної інстанції зауважує, що доказами, які є матеріально-правовою підставою позову у даній справі є складені податкові накладні. Жодних первинних документів, які є підставою виникнення зобов`язань у відповідача перед позивачем матеріали справи не містять. Також матеріали справи №902/412/25 (902/281/24) не містять аналізу рахунків ТОВ "Агро Інтертрейд", про які зауважує позивач у позовній заяві та апеляційній скарзі. У свою чергу відповідач надав суду першої інстанції акт звірки взаєморозрахунків № 1 від 01.08.24. Згідно зазначеного акта директор ТОВ "АГРОФІРМА УКРАЇНА В" Медведчук П.Я. та директор ТОВ "Агро Інтрейтред" Соловей С.В. погодились, що між сторонами немає жодних заборгованостей станом на 01.08.2024. Даний акт підписано директорами позивача та відповідача й скріплено печатками сторін, що як наслідок свідчить про його певне юридичне навантаження для сторін.

За загальним правилом, обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому, доказування полягає не лише у поданні доказів, а й у доведенні їх переконливості (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 910/17819/17).

Відповідно до ч.1 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За приписами ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факт здійснення господарської операції.

Згідно зі ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

З огляду на викладене, всі господарські операції повинні підтверджуватися відповідними доказами. До таких зокрема належать: видаткова та податкова накладні, рахунок фактура, товарно - транспортна накладна, акт виконаних робіт або акт прийманні виконаних робіт, банківські виписки, платіжні доручення, оборотно - сальдові відомості, касові ордери (прибутковий та видатковий), бухгалтерська довідка.

Саме вказані документи розкривають внутрішню суть господарської операції, її справжність, економічну вигоду, ділову мету. Якщо таких документів немає у матеріалах справи, то тоді неможливо підтвердити реальність та товарність спірної господарської операції.

За своєю правовою природою видаткова накладна є первинним документом, що містить відомості про здійснену господарську операцію щодо поставки товару.

Підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Разом з тим, позивачем не надано видаткових накладних.

Згідно з Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженого Міністерством транспорту України від 14.10.1997 № 363, товарно-транспортна накладна - це єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Позивачем також не надано товарно-транспортних накладних, як доказу, що підтверджує факт поставки товару і є документальним підтвердженням реальності здійснення господарської операції з поставки.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що хоча товарно-транспортна накладна не є первинним документом, однак коли спір стосується встановлення реальності господарської операції, фактичного переміщення товару, враховуючи, що перевезення є одним із етапів поставки, то даний доказ має важливе юридичне навантаження.

Щодо зареєстрованих податкових накладних, на які посилається позивач як на підставу позову, суд апеляційної інстанції зауважує наступне.

Податкова накладна не є первинним бухгалтерським документом, який доводить факт здійснення господарської операції по поставці товару.

Органи податкової служби (ЗІР, категорія 101.17; ІПК ГФС от 16.03.2020 № 1092/6/99- 00-07-03-02-06/ІПК) зазначають, що дані податкової накладної/розрахунку коригування (далі ПН/РК) формуються на підставі первинних документів. Тобто, спочатку складається первинний документ (видаткова накладна), що підтверджує факт здійснення операції, а потім на його підставі виписується ПН.

Колегія суддів зауважує, що на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, юридична особа повинна мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами та, які в сукупності з встановленими обставинами справи, зокрема і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для виконання умов, обумовлених договорами, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником податкового обліку.

Як доказ податкова накладна може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте не може буди єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним, про що також свідчить і актуальна судова практика Верховного Суду (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 916/922/19 від 04.11.2019 № 905/49/15).

Суд апеляційної інстанції погоджується із місцевим господарським судом, що надані позивачем до матеріалів справи податкові накладні не можуть свідчити про наявність заборгованості відповідача перед позивачем, оскільки вони не підтверджують факт отримання відповідачем товару та наявності у нього заборгованості перед позивачем. На противагу вимогам позивача відповідачем надано акт звірки взаєморозрахунків № 1 від 01.08.24, який оцінюється судом в сукупності з іншими доказами за принципом, який закріплений у ст. 79 ГПК України (вірогідність доказів).

Згідно ч. 1-4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

При цьому за відсутності у позивача первинних документів, останнім в суді першої інстанції не було заявлено клопотання про витребування у іншої сторони доказів на підставі ст. 81 ГПК України, які він не може подати самостійно, зокрема договори на підставі яких на переконання позивача відбувались реальні господарські операції.

Також апелянт покликається на правовий висновок, який висвітлено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19:

"З урахуванням наведеного Верховний Суд зазначає, що, оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі, господарські суди повинні враховувати фактичні дії як постачальника так і покупця щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару.

Якщо сторона заперечує факт передачі товару за договором поставки за податковими накладними, але одночасно реєструє податкові накладні на придбання товарів від постачальника та формує як покупець податковий кредит за фактом поставки товару на підставі спірних видаткових накладних, і жодним чином не пояснює свої дії та правову підставу виникнення в платника права на податковий кредит з ПДВ за цими накладними, то така поведінка сторони не є добросовісною та розумною. У такому випадку дії сторони з реєстрації податкових накладних засвідчують волю до настання відповідних правових наслідків, тому податкова накладна, виписана однією стороною в договорі (постачальником) на постачання послуг на користь другої сторони (покупця), може бути допустимим доказом факту прийняття товару від контрагента на визначену суму, якщо покупець вчинив юридично значимі дії, зокрема, відобразив податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом".

У той же час колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу, що у справі №922/2115/19 судами було встановлено:

- наявність договору, за умовами якого постачальник зобов`язався передати у власність покупцю товар у кількості та на умовах, визначених цим договором, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити товар;

- наявність підписаних сторонами додатків до договору;

- наявність видаткових накладних;

- наявність товаро-транспортних накладних.

Тобто матеріальні підстави позову підтверджувались/спростовувались сторонами не виключно поданням податкових накладних, але й наявністю відповідних первинно-облікових документів, які досліджувалися у сукупності із податковими накладними.

Також апелянт покликається на правові висновки, які висвітлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 910/23097/17.

Колегія суддів апеляційної інстанції також звертає увагу на правові висновки, які висвітлені у вищезазначеній постанові:

"Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум податкового кредиту, врахованих платником податку на додану вартість при визначенні податкових зобов`язань, законодавець, безумовно, передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце.

Тому податкова накладна, виписана однією стороною в договорі (підрядником) на постачання послуг на користь другої сторони (замовника), може бути доказом правочину з огляду на те, що така поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків...

Не будучи стороною укладеного договору, заявник надав суду ті наявні в нього докази, які містять відомості, пов`язані з укладенням договору, та є достовірними при визначенні податкових зобов`язань боржника як платника податку на додану вартість.

Натомість відповідачі жодним чином не спростували доводи та докази заявника, ухилились від участі в судовому процесі та не надали суду витребуваний від них текст договору....

Суди попередніх інстанцій невірно застосували норми процесуального права щодо розподілу обов`язку доказування та допустимості доказів, не надали оцінки наявним у справі документам, не встановили обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, відповідно до тих правових та фактичних підстав позову, на які посилався заявник, не спростували доводи та докази заявника".

Отже, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.06.2021 у справі № 910/23097/17 зазначила, що позивач не був стороною правочину (що є відмінним у справі, яка наразі розглядається судом апеляційної інстанції) та про ухилення відповідачів (постачальника та покупця) виконати вимоги суду про надання тексту договору, адже позивач не був стороною правочину, а є лише органом виконавчої влади та контролюючим органом. Також у зазначеній постанові вказується лише про можливість врахування податкової накладної як доказу настання правочину, що загалом не є відмінним від актуальної судової практики Верховного Суду, адже й справді податкові накладні входять в предмет доказування разом із іншими доказами, які підтверджують реальність господарської операції. Окремо суд апеляційної інстанції звертає увагу, що за наслідками ухвалення постанови Великою Палатою Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №910/23097/17 спір не було вирішено, а справа була направлена на новий розгляд до суду першої інстанції з метою надання оцінки усім доказам та діям учасників судового процесу по даній справі.

Відтак колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта на постанову Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №910/23097/17 та постанову Верховного Суду від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19, оскільки ці постанови прийнято за іншим суб`єктним складом, за іншої, ніж у даній справі фактично-доказової бази, тобто хоча й за подібного правового регулювання, але за інших обставин, встановлених судовими інстанціями, і за інших поданих сторонами та оцінених судом доказів, за оцінкою яких (обставин і доказів) й ухвалені відповідні судові рішення.

Частиною 3 ст. 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Відтак колегія суддів апеляційної інстанції наголошує, що за змістом статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 12.07.2023 у справі № 910/5080/21.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Обставина, про яку стверджує сторона, підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 08.11.2023 у справі № 16/137б/83б/22б (910/12422/20)).

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

При цьому безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити й перевірити як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами, здійснити їх оцінку і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини справи. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 27.07.2021 у справі № 357/4897/20, від 23.12.2020 у справі №757/28231/13-ц.

Колегія суддів апеляційної інстанції наголошує, що матеріали справи не містять жодних первинних документів, які є підставою заявлених позовних вимог. Також матеріали справи не містять аналізу рахунків ТОВ "Агро Інтертрейд". У свою чергу відповідач надав суду першої інстанції акт звірки взаєморозрахунків № 1, згідно яких директори позивача та відповідача погодились, що станом на 01.08.24 у сторін немає жодних зобов`язань.

За таких обставин колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд правомірно відмовив ТОВ "Агро Інтертрейд" в особі арбітражного керуючого (ліквідатора) Бурцевої І.Ю. у задоволенні позовних вимог, адже враховуючи наявні докази в матеріалах справи та доктрину реальності господарської операції, згідно якої наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, а не задекларований на папері (див. постанову Верховного Суду від 10.09.2025 у справі № 910/1615/24), на переконання суду апеляційної інстанції, позивачем не доведено настання реальності господарської операції, яка є правовою підставою заявленої позовної вимоги, що як наслідок є підставою для відмови в задоволенні апеляційної скарги.

Сплачений судовий збір згідно ст. 129 ГПК України покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 271, 272, 273, 275, 276, 277, 278, 279, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Інтертрейд" в особі арбітражного керуючого (ліквідатора) Бурцевої І.Ю. на рішення Господарського суду Вінницької області від 02.06.25 у справі № 902/281/24(902/412/25) залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Вінницької області від 02.06.25р. у справі № 902/281/24(902/412/25) залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 287 ГПК України.

4. Справу №902/281/24(902/412/25) повернути до Господарського суду Вінницької області.

Головуючий суддя Розізнана І.В.

Суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Коломис В.В.