СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2025 року м. Харків Справа № 917/278/25

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Мартюхіна Н.О.

розглянувши у приміщенні Східного апеляційного господарського суду в порядку письмового провадження (без виклику представників учасників справи) апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Саламандра" (вх.№1296П/2)

на рішення Господарського суду Полтавської області від 15.05.2025 (повне рішення складено 15.05.2025, суддя Тимощенко О.М.) у справі №917/278/25

за позовною заявою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка", м.Київ,

до відповідача Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Саламандра", м.Полтава,

про стягнення 26 163,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Уніка" звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Саламандра" про стягнення шкоди в порядку суброгації в розмірі 44 144,26 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на той факт, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну страхувальника позивача завдано матеріальної шкоди, яка відшкодована позивачем в якості страхового відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспортного засобу "КАСКО Corporate" №191001/4100/0000200 від 06.10.2023 року, в зв`язку чим на підставі статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування" до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Оскільки цивільна відповідальність власника (водія) транспортного засобу автомобіля "ВАЗ-2105", державний номер НОМЕР_1 була застрахована в Приватному акціонерному товаристві "Страхова компанія "Саламандра", позивач просив стягнути з останнього страхове відшкодування в сумі 44144,26 грн в порядку суброгації.

14.02.2025 позивач звернувся до суду із заявою про зменшення розміру позовних вимог (вх. № 2048), в якій зазначав, що згідно з пунктом 7.38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (КТЗ), затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003 та зареєстрованої в Мінюсті України 24.11.2003 за № 1074/8395, коефіцієнт фізичного зносу дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД, 7 років - для інших легкових КТЗ.

У зв`язку з тим, що строк експлуатації транспортного засобу DAF XF д.н.з. НОМЕР_2 , 2016 року випуску, на дату ДТП становить більше 7 років, що є підставою для розрахунку коефіцієнту фізичного зносу згідно п. 7.38 Методики, позивач вважав за необхідне зменшити розмір позовних вимог та просив суд стягнути з відповідача страхове відшкодування з урахуванням зносу за вирахуванням франшизи, в розмірі 26163,00 грн (29 363,00 - 3200,00).

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 17.02.2025 заяву про зменшення розміру позовних вимог прийнято до розгляду.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 15.05.2025 позов задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Саламандра" на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УНІКА" 7442,05 грн страхового відшкодування, 689,05 грн витрат по сплаті судового збору та 7 000,00 грн витрат на правову допомогу.

Закрито провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення страхового відшкодування у розмірі 18720,95 грн. Повернуто Приватному акціонерному товариству "Страхова компанія "УНІКА" з державного бюджету України судовий збір у сумі 1733,35 грн, який сплачено платіжною інструкцією №000060 від 18.12.2024 року на суму 2422,40 грн.

Зокрема, мотивуючи рішення, суд першої інстанції виходив з такого:

- внаслідок ДТП, яке сталося 16.06.2024 року, страхувальнику позивача заподіяно шкоди, пов`язаної з пошкодженням транспортного засобу автомобіля DAF XF460FT д.н.з. НОМЕР_3 , ДТП сталася з вини ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом автомобілем ВАЗ-2105 державний номерний знак НОМЕР_1 , цивільно-правова відповідальність пов`язана із експлуатацією якого застрахована у відповідача, у зв`язку з чим така подія є страховою та у відповідача виник обов`язок відшкодувати позивачу, який набув права вимоги до відповідальної за заподіяні збитки особи, шкоду;

- у Законі України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду;

- беручи до уваги підтверджену матеріалами справи суму сплаченого страховиком на користь страхувальника страхового відшкодування, враховуючи розмір права зворотної вимоги, яке перейшло до позивача, визначені полісом серії ЕР №215351768 розміри лімітів відповідальності (160000,00 грн) та франшизи (3200,00 грн), відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу спірну суму страхового відшкодування у зв`язку з настанням ДТП у розмірі 26 163,00 грн (29363,00 грн 3200,00 грн);

- на момент звернення позивача за захистом своїх прав за відповідачем рахувалась заборгованість у розмірі 26163,00 грн. Враховуючи надану відповідачем інформацію про часткове погашення суми основного боргу у розмірі 18720,95 грн, суд вирішив закрити провадження у справі в частині стягнення з ПрАТ "СК "Саламандра" 18720,95 грн страхового відшкодування на підставі п. 2 ч. 1ст. 231 ГПК України. Залишок заборгованості складає 7 442,05 грн;

- вимоги про стягнення 7442,05 грн страхового відшкодування в порядку суброгації підлягають задоволенню. В іншій частині вимог про стягнення суми страхового відшкодування (18720,95 грн) провадження у справі підлягає закриттю в зв`язку із відсутністю предмету спору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України;

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходив із такого:

- оскільки провадження у справі в частині стягнення основного боргу в сумі 18 720,95 грн закрито за відсутністю предмету спору (відповідно до п.2 ч.1 ст.231 ГПК України), то позивачу підлягає поверненню з державного бюджету судовий збір у розмірі 1733,35 грн. В іншій частині судовий збір покладається на відповідача (689,05 грн);

- витрати позивача на представництво адвоката в суді є пов`язаними з розглядом справи. Матеріалами справи підтверджується дії адвоката щодо підготовки та подачі позовної заяви, заяви про зменшення розміру позовних вимог, відповіді на відзив, заперечення на клопотання у цій справі;

- положеннями ч. 6 ст. 126 ГПК України визначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідач клопотання про зменшення вказаних витрат на оплату правничої допомоги адвоката до суду не подав. Також відповідач не заявляв суду про неспіврозмірність вказаних витрат. З огляду на викладене та відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України вказані витрати покладаються на відповідача повністю.

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Саламандра" не погодилось з рішенням Господарського суду Полтавської області та звернулось 03.06.2025 через підсистему "Електронний суд" до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 15.05.2025 у справі № 917/278/25 в частині стягнення з ПрАТ "СК "Саламандра" витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000,00 грн; прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимоги позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги скаржник зазначає про таке:

- у даній справі стягнуті судом першої інстанції витрати на професійну правничу допомогу є неспівмірними з ціною позову, оскільки фактично становлять близько 94% від суми позовних вимог (7000,00 грн проти 7442,05 грн), що суперечить принципу пропорційності та розумності судових витрат;

- суд першої інстанції не врахував, що дана справа не є складною з правової точки зору; предмет спору є типовим, обставини стандартними для даної категорії справ; уповноваженим представником позивача регулярно подаються до господарських судів аналогічні позовні заяви, текст яких, за винятком сум та реквізитів сторін, повністю відтворює шаблонні формулювання, що є прямим свідченням типовості, невеликої складності справи та незначної кількості витраченого адвокатом часу;

- відповідно до наданих позивачем документів (Додаток №1 від 13.12.2024 року до договору про надання правової допомоги №1/20ю від 31.12.2020), фіксована сума гонорару адвоката складає 7000,00 грн за надання правової допомоги в суді першої інстанції по кожній справі з переліку, незалежно від ціни позову чи складності справи. Такий підхід до визначення розміру гонорару адвоката суперечить принципам розумності та пропорційності, які є ключовими для визначення розміру відшкодування судових витрат, особливо у справах з невеликою ціною позову;

- суд першої інстанції не врахував, що позивач не вдавався до спроб досудового врегулювання спору, хоча такий порядок не лише є загальноприйнятою практикою у відносинах між страховими компаніями, але й відповідає принципам процесуальної економії та ефективного правосуддя. Натомість, позивач одразу звернувся до суду, що може свідчити про зацікавленість не стільки у швидкому та ефективному вирішенні спору, скільки у отриманні додаткової вигоди через стягнення непропорційно високих витрат на правничу допомогу;

- у контексті сталої практики Верховного Суду України, який неодноразово наголошував на необхідності дотримання принципу пропорційності при визначенні розміру судових витрат (постанови від 12.04.2018 у справі № 910/14425/17, від 18.04.2018 у справі № 917/1307/17, від 21.08.2019 у справі № 904/4494/18), вимога позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі, що майже дорівнює ціні позову, є явно необґрунтованою та такою, що суперечить принципам справедливості та добросовісності;

- у постанові від 26.02.2020 у справі № 905/1926/18 Верховний Суд наголосив, що "аналіз обґрунтованості витрат на оплату послуг адвоката не може здійснюватися у відриві від співвідношення цих витрат до ціни позову", та "суд наділений дискреційними повноваженнями щодо зменшення розміру судових витрат, заявлених до відшкодування, якщо такі витрати є неспівмірними з предметом спору та іншими критеріями, визначеними у частині 4 статті 126 ГПК України";

Посилаючись на наведені доводи вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ПрАТ "СК "САЛАМАНДРА" витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000,00 грн є необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм процесуального права та принципів пропорційності, розумності й справедливості. Тому, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, підлягає скасуванню.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.06.2025, для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Мартюхіна Н.О., суддя Тарасова І.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 05.06.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Саламандра" на рішення Господарського суду Полтавської області від 15.05.2025 у справі №917/278/25. Розгляд апеляційної скарги ПрАТ "Страхова компанія "Саламандра" на рішення Господарського суду Полтавської області від 15.05.2025 у справі №917/278/25 постановлено здійснювати у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами (в порядку письмового провадження). Встановлено позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв і клопотань по суті справи та з процесуальних питань - 15 днів з дня вручення даної ухвали. Витребувано у Господарського суду Полтавської області матеріали справи №917/278/25.

Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Поряд з цим, відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.08.2025, у зв`язку із перебуванням у відпустці суддів Тарасової І.В., для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Мартюхіна Н.О.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 та ч. 8 ст. 252 ГПК України у разі здійснення розгляду справи в порядку письмового провадження суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами, досліджує докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, судове засідання не проводиться.

За приписами ч. 1 ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З огляду на те, що ціна позову у даній справі ( 26 163,00 грн) є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд апеляційної інстанції розглядає дану справу за правилами ч. 10 ст. 270 ГПК України без повідомлення учасників справи.

На час ухвалення цієї постанови клопотання будь-якого із учасників справи про розгляд справи в порядку загального позовного провадження до Східного апеляційного господарського суду не надходили.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 2 наведеної статті передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія Східного апеляційного господарського суду встановила таке.

06.10.2023 року між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "УНІКА" (далі - позивач, страховик) та Дочірнім підприємством "ФМ ЛОЖІСТІК ДНІПРО" був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту "КАСКО Corporate" №191001/4100/0000200, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням застрахованим транспортним засобом DAF XF д. н. з. НОМЕР_4 та прикріпленим до нього ззовні та всередині додатковим обладнанням (№42 в додатку №1 до додаткової угоди №1 до договору добровільного страхування наземного транспорту "КАСКО Corporate" №191001/4100/0000200 від 06.10.2023).

Строк дії договору з 00 год. 00 хв. 18.10.2023 року до 24 год. 00 хв. 17.10.2024 року.

16.06.2024 року о 09 год. 00 хв. в м. Дніпро, Самарський район, вул. М. Малиновського в районі ЛЕП 131/1304 ТП, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем ВАЗ-2105 державний номерний знак НОМЕР_1 , перед перестроюванням не впевнився, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, в наслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем DAF XF 460FT д. н. з. НОМЕР_4 , який був з напівпричіпом KRONE SD д.н.з. НОМЕР_5 під керуванням ОСОБА_2 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) транспортні засоби отримали механічні пошкодження та завдано матеріальні збитки.

Вказані обставини, як і вина в скоєнні ДТП саме ОСОБА_1 встановлені постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10.07.2024 року у справі № 206/3581/24, яка набрала законної сили 23.07.2024.

За страховим випадком позивачем було складено страховий акт №4 від 01.08.2024 року (а. с. 45) та визначено суму страхового відшкодування у розмірі 47 344,26 грн, яку було перераховано ДП "ФМ ЛОЖІСТІК ДНІПРО", що підтверджується платіжною інструкцією №182792 від 21.08.2024.

Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу ВАЗ-2105 державний номерний знак НОМЕР_1 станом на 16.06.2023 року була застрахована Приватним акціонерним товариством "СК "Саламандра" (далі - ПрАТ "СК "Саламандра", відповідач) згідно з полісом серія ЕР №217360589, що підтверджується витягом з централізованої бази даних МТСБУ.

Суд першої інстанції під час розгляду справи встановив, що страховий випадок (ДТП) стався 16.06.2024, позивач 10.02.2025 року звернувся із позовною заявою про виплату страхового відшкодування безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, тобто в межах граничного строку на її подання (до спливу річного строку з моменту ДТП).

Внаслідок ДТП, яке сталося 16.06.2024 року, страхувальнику позивача заподіяно шкоди, пов`язаної з пошкодженням транспортного засобу автомобіля DAF XF460FT д.н.з. НОМЕР_3 , ДТП сталася з вини ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом автомобілем ВАЗ-2105 державний номерний знак НОМЕР_1 , цивільно-правова відповідальність пов`язана із експлуатацією якого застрахована у відповідача, у зв`язку з чим, за висновокм суду першої інстанції, така подія є страховою та у відповідача виник обов`язок відшкодувати позивачу, який набув права вимоги до відповідальної за заподіяні збитки особи, шкоду.

Судом першої інстанції враховано, що позивач при обґрунтуванні позовних вимог та у заяві про зменшення позовних вимог (а. с. 64) просив стягнути з відповідача страхове відшкодування у розмірі 26 163,00 грн з урахуванням зносу (0,67) та вирахуванням франшизи (3 200,00 грн).

Прийнявши до уваги підтверджену матеріалами справи суму сплаченого страховиком на користь страхувальника страхового відшкодування, враховуючи розмір права зворотної вимоги, яке перейшло до позивача, визначені полісом серії ЕР №215351768 розміри лімітів відповідальності (160 000,00 грн) та франшизи (3 200,00 грн), місцевий господарський суд дійшов висновку, що відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу спірну суму страхового відшкодування у зв`язку з настанням ДТП у розмірі 26 163,00 грн (29 363,00 грн 3 200,00 грн).

Між тим, суд виходив з того, що позивачем було надано до суду копію платіжної інструкцій №4575 від 25.02.2025 року, з якої вбачається, що після направлення до суду позовної заяви, Моторне (транспортне) страхове бюро перерахувало в рахунок погашення боргу на рахунок позивача грошові кошти у розмірі 18 720,95 грн.

Отже, на момент звернення позивача за захистом своїх прав за відповідачем рахувалися заборгованість у розмірі 26 163,00 грн.

Враховуючи, що позивачем подано заяву з інформацією про часткове погашення у суми основного боргу у розмірі 18 720,95 грн, суд першої інстанції дійшов висновку про закриття провадження у справі в частині стягнення з ПрАТ "СК "Саламандра" 18 720,95 грн страхового відшкодування на підставі п. 2 ч. 1ст. 231 ГПК України.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та докази, надані на їх підтвердження, місцевий господарський суд також дійшов висновку про задоволення вимоги про стягнення з відповідача 7442,05 грн страхового відшкодування в порядку суброгації.

Також судом першої інстанції за результатом розгляду справи здійснено розподіл судових витрат та, з урахуванням вимог ч. 4 ст. 129 ГПК України, вирішено стягнути з ПрАТ "Страхова компанія "Саламандра" на користь ПрАТ "Страхова компанія "УНІКА" 7000,00 грн витрат на правову допомогу.

Рішення суду першої інстанції в частині закриття провадження у справі в частині стягнення з ПрАТ "СК "Саламандра" 18 720,95 грн страхового відшкодування на підставі п. 2 ч. 1ст. 231 ГПК України та задоволення вимог про стягнення 7 442,05 грн страхового відшкодування в порядку суброгації відповідачем не оскаржується.

Предметом апеляційного перегляду у даному випадку є рішення місцевого господарського суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу.

Зважаючи на приписи ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд здійснює апеляційний перегляд в межах заявлених доводів та вимог апеляційної скарги.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам в частині заявлених апеляційних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Статтею 123 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частинами 1, 3 ст. 131-2 Конституції України визначено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура, засади організації і діяльності якої та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються законом.

Зазначеним приписам Конституції України кореспондує ст. 16 ГПК України, положеннями якої передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою, а представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Виходячи з аналізу положень ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту адвокат отримує винагороду у вигляді гонорару, обчислення якого, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правової допомоги.

Водночас, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Отже, діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.

Одним із принципів господарського судочинства, який передбачено положеннями ст. 129 ГПК України, є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права у суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Разом з тим, згідно зі ст. 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Виходячи з системного аналізу положень ч. 8 ст. 129, ч. 3 ст. 126 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі доказів, які подаються сторонами до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Також, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку із недоведеністю їх наявності у порядку, передбаченому положеннями ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 74, ст. 76-77 ГПК України.

Водночас, у розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог, передбачених ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України щодо співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт, ціною позову.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 ГПК України. Проте, у ч. 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 ГПК України, визначені також положеннями ч. 6, 7, 9 ст. 129 цього Кодексу.

Відтак, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч. 5, 6 ст. 126 ГПК України).

Відтак під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, та відповідно до яких суд наділений дискреційними повноваженнями щодо встановлення обставин виникнення судових витрат та визначення їх розміру, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним щодо предмета спору. У зв`язку з наведеним суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі №904/3583/19, від 11.02.2021 у справі № 920/39/20, від 11.11.2021 у справі № 873/137/21, у додатковій постанові Верховного Суду від 13.12.2022 у справі № 925/367/20(925/107/21).

До того, ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини у справі "Баришевський проти України", "Двойних проти України", заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України" (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (пункт 269).

Також, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (див. рішення у справі "Walchli v. France", заява №35787/03, п. 29, 26.07.2007; "ТОВ "Фріда" проти України", заява №24003/07, п. 33, 08.12.2016).

Зазначені висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі №550/936/18, від 04.06.2019 у справі №9901/350/18 та додатковій постанові у зазначеній справі від 12.09.2019, а також у постановах Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, від 26.05.2020 у справі №908/299/18.

Матеріали справи свідчать, що у позовній заяві позивач повідомив суд про орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу та просив суд стягнути з відповідача 7000,00 грн витрат на правничу допомогу.

На підтвердження факту понесення судових витрат на професійну правничу допомогу у даній справі, позивачем до позовної заяви надано договір про надання правової допомоги №1/20ю від 31.12.2020 року (а. с. 47 - 48), укладений між позивачем (Клієнтом) та АБ "Адвокатське бюро Олександра Лисова "Еквіт" (Адвокатське бюро) та додаткові угоди до договору.

За умовами п. 1.1 договору про надання правової допомоги №1/20ю від 31.12.2020 позивач доручає, а Адвокатське бюро приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором.

За п. 1 додатку № 1 від 13.12.2024 року до договору про надання правової допомоги №1/20ю від 31.12.2020 (а. с. 49) за надання Адвокатським бюро клієнтові правової (правничої) допомоги Клієнт платить фіксовану суму гонорару адвоката у розмірі 7 000,00 грн за надання правової допомоги в суді першої інстанції по кожній справі, фіксована сума гонорару сплачується на підставі виставленого рахунку, оплата гонорару здійснюється протягом п`яти робочих днів на рахунок Адвокатського бюро.

Позивачем також до суду надано розрахунок витрат на правову допомогу (а. с. 54), акт надання послуг №183 від 07.02.2025 (а. с. 56), в якому сторони підтвердили вартість правничих послуг, наданих адвокатом, у цій справі у сумі 7000,00 грн, а також платіжну інструкцію №49 від 18.12.2024 про сплату позивачем на користь Адвокатського бюро 7000,00 грн.

Наявність статусу адвоката та свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю від 21.05.2019 серія РН №1639 у Білокінь Інни Вікторівни підтверджується свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю (а. с. 58).

Суд першої інстанції, задовольняючи означені вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу виходив з того, що витрати позивача на представництво адвоката в суді є пов`язаними з розглядом справи; матеріалами справи підтверджується дії адвоката щодо підготовки та подачі позовної заяви, заяви про зменшення розміру позовних вимог, відповіді на відзив, заперечення на клопотання у цій справі; відповідачем клопотання про зменшення вказаних витрат на оплату правничої допомоги адвоката до суду не подавалось і відповідач не заявляв суду про неспіврозмірність вказаних витрат.

Зважаючи на таке, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача витрат позивача на правничу допомогу у розмірі, заявленому позивачем 7000,00 грн.

Поряд з цим, в апеляційній скарзі апелянт наголошує на тому, що у даній справі стягнуті судом першої інстанції витрати на професійну правничу допомогу є неспівмірними з ціною позову, оскільки фактично становлять близько 94% від суми позовних вимог (7 000,00 грн проти 7 442,05 грн), що суперечить принципу пропорційності та розумності судових витрат;

Також скаржник вважає, що суд першої інстанції не врахував, що дана справа не є складною з правової точки зору; предмет спору є типовим, обставини стандартними для даної категорії справ; уповноваженим представником позивача регулярно подаються до господарських судів аналогічні позовні заяви, текст яких, за винятком сум та реквізитів сторін, повністю відтворює шаблонні формулювання, що є прямим свідченням типовості, невеликої складності справи та незначної кількості витраченого адвокатом часу.

Крім того, відповідач зазначає, що відповідно до наданих позивачем документів (Додаток №1 від 13.12.2024 до договору про надання правової допомоги №1/20ю від 31.12.2020), фіксована сума гонорару адвоката складає 7 000,00 грн за надання правової допомоги в суді першої інстанції по кожній справі з переліку, незалежно від ціни позову чи складності справи. Такий підхід до визначення розміру гонорару адвоката, вважає скаржник, суперечить принципам розумності та пропорційності, особливо у справах з невеликою ціною позову.

Також на думку апелянта, суд першої інстанції не врахував, що позивач не здійснював спроб досудового врегулювання спору, хоча такий порядок є не лише є загальноприйнятою практикою у відносинах між страховими компаніями, але й відповідає принципам процесуальної економії та ефективного правосуддя. Натомість позивач одразу звернувся до суду, що, вважає скаржник, може свідчити про зацікавленість не стільки у швидкому та ефективному вирішенні спору, скільки у отриманні додаткової вигоди через стягнення непропорційно високих витрат на правничу допомогу.

Зважаючи на встановлені у справі обставини, докази, надані позивачем на підтвердження витрат на правничу допомогу та доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Правовий аналіз відповідних норм процесуального законодавства свідчить, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який водночас повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, зважаючи на приписи ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, суд: має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони; з власної ініціативи, не розподіляти такі витрати повністю або частково та покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення, керуючись критеріями, що визначені ч. 5-7, 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України (а саме пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно із попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

Така позиція випливає з правових висновків, які послідовно викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2022 у справі № 922/1964/21, у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та ін.

Отже, такі критерії як обґрунтованість, пропорційність, співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката суд має враховувати як відповідно до ч. 4 ст. 126 ГПК України, так і відповідно до ч. 5 ст. 129 цього Кодексу.

Тобто, критерії, визначені ч. 4 ст. 126 ГПК України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами ч. 4 ст. 129 цього Кодексу. Водночас, критерії, визначені ч. 5 ст. 129 ГПК України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі і інших, передбачених ч. 4 ст. 129 ГПК України.

Верховний Суд у постанові від 22.12.2022 року у справі №903/643/21 зробив висновок, що суд під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу може одночасно застосовувати критерії, що визначені як у ч. 5-7 ст. 129 ГПК України (з власної ініціативи), так і в ч. 4 ст. 126 ГПК України (за клопотанням сторони).

Для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Суд також звертає увагу на сталу і послідовну практику Верховного суду, відповідно до якої витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачена стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачена.

Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18, а також у постанові Верховного Суду від 22.01.2021 зі справи № 925/1137/19.

Стосовно змісту детального опису робіт Велика Палати Верховного Суду у постанові від 22.11.2022 у справі №922/1964/21 зазначила, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Таким чином, судова колегія зазначає, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий.

Встановлені у справі обставини підтверджують факт понесення позивачем витрат на правничу допомогу, про що свідчать надані позивачем до позовної заяви документальні докази.

Разом з цим, колегія суддів також враховує, що відповідачем під час розгляду справи надано до суду докази про здійснення 25.02.2025 МТСБУ страхової виплати на користь позивача у розмірі 18720,95 грн, що мало наслідком закриття судом першої інстанції провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1ст. 231 ГПК України, в частині стягнення з ПрАТ "СК "Саламандра" 18720,95 грн страхового відшкодування. Отже, такі дії свідчать про активну процесуальну поведінку відповідача під час розгляду справи. Розмір страхового відшкодування, стягнутий судом першої інстанції за наслідком розгляду справи становив лише 7 442,05 грн у порівнянні із сумою заявлених позовних вимог (з урахуванням заяви позивача про їх зменшення) у розмірі 26163,00 грн .

Крім того, суд враховує, що правова позиція позивача у даній справі є сталою, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин в ході розгляду справи не змінювалося, додаткового комплексного вивчення юридичної природи спірних правовідносин представником позивача не здійснювалось. Також суд враховує, що справу було розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін за наявними у справі матеріалами, що не викликало додаткового витрачання часу представника на участь у судових засіданнях.

Зважаючи на характер та предмет спору, а також задоволені до стягнення суми у співвідношенні до заявлених витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції вважає, що з урахуванням критеріїв, що ставляться законодавцем до визначення витрат на професійну правничу допомогу, визначені заявником до стягнення витрати у розмірі 7000,00 грн не можуть вважатись розумними, не є співмірними зі складністю справи та ціною позову, а заявлений розмір витрат на правничу допомогу у сумі 7000,00 грн для ПрАТ "СК"Саламандра" становитиме надмірний фінансовий тягар. Тому, з урахуванням встановлених у справі обставин та доводів, викладених в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що витрати позивача на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції підлягають зменшенню до 3000,00 грн. Така сума, на переконання судової колегії, є обґрунтованою, відповідає критеріям реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності її розміру, є співрозмірною зі складністю справи, результатом розгляду справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами).

Згідно з ч. 1, 4 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Приймаючи до уваги вищенаведені обставини справи в їх сукупності, судова колегія вважає, що аргументи, викладені в апеляційній скарзі, знайшли часткове своє підтвердження при апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, у зв`язку з чим апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Саламандра" підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду Полтавської області від 15.05.2025 у справі №917/278/25 підлягає зміні шляхом зміни п. 2 резолютивної частини рішення в частині стягнення витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст. 123, 126, 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Саламандра" на рішення Господарського суду Полтавської області від 15.05.2025 у справі №917/278/25 задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 15.05.2025 у справі №917/278/25 змінити, виклавши абзац 1 пункту 2 резолютивної частини в такій редакції:

«Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Саламандра" (вул. Колективна, 10, м. Полтава, 36019, ідентифікаційний ) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УНІКА" (вул. Олени Теліги, 6 В, м. Київ, 04112, ідентифікаційний ) 7442,05 грн страхового відшкодування, 689,05 грн витрат по сплаті судового збору та 3 000,00 грн витрат на правову допомогу.»

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок та строки оскарження постанови апеляційного господарського суду передбачені статтями 286-289 ГПК України.

Повну постанову складено 03.10.2025.

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя Н.О. Мартюхіна