ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"03" жовтня 2025 р. м. Черкаси Справа № 925/1211/25

Господарський суд Черкаської області у складі судді Зарічанської З.В., розглянувши клопотання фізичної особи-підприємця Палійчук Ольги Володимирівни про забезпечення позову у справі

за позовом фізичної особи-підприємця Палійчук Ольги Володимирівни,

до відповідача 1. - фізичної особи-підприємця Пархоменка Юрія Петровича,

до відповідача 2. - фізичної особи-підприємця Вакуленко Вікторії Дмитрівни,

про стягнення вартості невід`ємних поліпшень за договором оренди нерухомого майна,

УСТАНОВИВ:

01.10.2025 до Господарського суду Черкаської області надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця Палійчук Ольги Володимирівни з вимогою стягнути солідарно з фізичної особи-підприємця Пархоменка Юрія Петровича та фізичної особи-підприємця Вакуленко Вікторії Дмитрівни відшкодування вартості невід`ємних поліпшень, здійснених за час оренди нежитлового приміщення загальною площею 180,5 кв. м, що розташоване за адресою: 18000, м. Черкаси, вул. Пушкіна, 67, літ. 11 А.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що за час користування нерухомим майном на підставі Договору оренди нежитлового приміщення від 26.08.2015, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Зуєвою Н.В. за р. № 552 нею було здійснено поліпшення нерухомого майна внаслідок реконструкції нежитлового приміщення та такі поліпшення не відшкодовані відповідачами, у власності яких знаходиться спірне нерухоме майно, після припинення оренди.

Одночасно з поданням позовної заяви позивачка подала клопотання про забезпечення позову з вимогою накласти арешт шляхом заборони відчуження на вбудовано-прибудоване приміщення магазину в житловому будинку, 11 А, по вулиці П. Шулежки (Пушкіна), 67 в місті Черкаси Черкаської області, яке є спільною частковою власністю Пархоменка Юрія Петровича та Вакуленко Вікторії Дмитрівни в рівних частках, по 1/2 в кожного.

В обґрунтування поданої заяви позивачка вказує, що 26.08.2015 між ФОП Пархоменко Ю.П. та ФОП Вакуленко В.Д., як Орендодавцями, та нею, ФОП Палійчук О.В., як Орендарем, було укладено Договір оренди нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Зуєвою Н.В. за р. № 552, згідно з п. 1.1.1 якого, в оренду передавалося приміщення магазину, загальною площею 180,5 кв. м, що розташоване за адресою: 18000, м. Черкаси, вул. Пушкіна, 67, літ. 11 А. Зазначений предмет оренди належав на праві приватної власності у рівних частках орендодавцям. Після підписання Договору, ФОП Палійчук О.В., за згоди власників приміщення (Орендодавців), було здійснено реконструкцію торгово-офісного приміщення під медичний лікувально-діагностичний центр.

Позивачка стверджує, що по закінченню Договору оренди нежитлового приміщення власники предмету оренди відмовилися компенсувати їй вартість невід`ємних поліпшень, здійснених за час оренди нежитлового приміщення.

Відповідно до Акту № 3 приймання-передачі в оренду нежитлового приміщення від 16.09.2017 загальна вартість реконструкції торгово-офісного приміщення під медичний лікувально-діагностичний центр складав 1 727 200 грн. Акт був погоджений та підписаний як позивачем так і відповідачами.

Позивачка вказує, що розмір відшкодування вартості невід`ємних поліпшень, здійснених за час оренди нежитлового приміщення, буде встановлюватися відповідною судовою експертизою, але ця сума буде суттєвою, тому невжиття такого заходу може істотно ускладнити чи виконання рішення суду та зробить ефективним захист інтересів позивача.

Заявниця покликається на норми п. 1 ч. 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України та на визначення поняття "арешт майна", наданого Верховним Судом у постанові від 19.02.2021 у справі № 643/12369/19.

Заявниця стверджує, що предметом позовних вимог у справі є стягнення вартості невід`ємних поліпшень, здійснених за час оренди нежитлового приміщення за укладеним Договором; водночас заявник просить забезпечити позов шляхом накладення арешту саме на це нерухоме майно відповідачів, яке не є спірним. Тобто, на переконання позивачки, в цьому випадку існує зв`язок між обраним позивачем заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги у справі, оскільки накладення арешту на майно має стосуватися майна, яке належить до предмета спору. Тобто, вимоги заявника, наведені в заяві про забезпечення позову, на думку позивачки, є співмірними з позовними вимогами та чітко співвідносяться з предметом позову.

Далі у клопотанні наводиться перелік постанов Верховного Суду, у яких, за твердженням заявниці, містяться близькі за змістом висновки щодо застосування статей 136, 137 ГПК України: від 10.04.2018 у справі № 910/19256/16, від 14.05.2018 у справі № 910/20479/17, від 14.06.2018 у справі № 916/10/18, від 23.06.2018 у справі № 916/2026/17, від 16.08.2018 у справі № 910/5916/18, від 11.09.2018 у справі № 922/1605/18, від 14.01.2019 у справі № 909/526/18, від 21.01.2019 у справі № 916/1278/18, від 25.01.2019 у справі № 925/288/17, від 26.09.2019 у справі № 904/1417/19.

Позивачка стверджує, що можливість накладення арешту на майно у порядку забезпечення позову у спорі про відшкодування вартості невід`ємних поліпшень за договором оренди є для позивача гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане.

Цивільно-правова відповідальність ФОП встановлена статтею 52 Цивільного кодексу України. Відповідно до неї ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Заявниця зауважує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідачі будуть діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідачів.

Розглянувши подане клопотання суд зазначає таке.

Згідно зі ст. 136 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів. При цьому сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є уникнення можливого порушення у майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №753/22860/17).

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Дійсно, можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною та не потребує додаткового доведення. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 по справі № 905/448/22.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. (постанова Верховного Суду у постанові від 01.04.2022 у справі №925/1615/21)

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 137 ГПК України, норми, на яку покликається позивачка, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб. (п. 1 ч. 1 ст. 137 ГПК України)

Зі змісту цієї норми випливає, що під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно або грошові кошти, суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватись та розпоряджатись грошовими коштами або майном, а тому може застосовуватись у справі, у якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів.

У даному випадку заявлено в якості забезпечення позову арешт на майно, яке позивачка не просить у позові передати чи витребувати, предметом позову є стягнення коштів.

Крім того, оцінюючи обраний позивачкою захід забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, суд враховує висновки Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, наведені у постанові від 03.03.2023 по справі № 905/448/22, щодо необхідності конкретизації заходів забезпечення позову в аспекті співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, а також висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18.02.2022 у справі № 910/12404/21, стосовно того, що під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам необхідно дотримуватися принципу їх співмірності із заявленими позивачем вимогами. Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову.

У поданому клопотанні позивачка наводить визначення поняття "арешт майна" з постанови Верховного Суду від 19.02.2021 у справі № 643/12369/19: арешт майна - це накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Арешт майна є самостійним видом (способом) забезпечення позову, який за правовою сутністю обмежує право відповідача розпоряджатися спірним майном.

Водночас предметом спору не є доля майна, на яке позивачка просить накласти арешт, предметом спору є стягнення вартості невід`ємних поліпшень, здійснених за час оренди нежитлового приміщення за укладеним Договором, тобто стягнення грошових коштів. Відтак майно, на яке позивачка просить накласти арешт з метою забезпечення виконання рішення суду в разі задоволення позову, тобто в разі ухвалення рішення про стягнення коштів, не є спірним; таке майно в разі задоволення позову не буде передано чи іншим чином задіяне у виконанні рішенні суду.

У зв`язку з цим невірним є висновок позивачки, що "існує зв`язок між обраним позивачем заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги у справі, оскільки накладення арешту на майно має стосуватися майна, яке належить до предмета спору", оскільки предметом спору є стягнення коштів і майно, на яке позивачка просить накласти арешт не стосується предмету спору.

Таке майно ймовірно має бути доступним для визначення вартості невід`ємних поліпшень в разі призначення судової експертизи, проте норми Господарського процесуального кодексу України щодо забезпечення позову, на які покликається заявниця, чітко визначають, що такі заходи вживаються для забезпечення належного виконання рішення про задоволення позову у разі його ухвалення, в даному випадку, для забезпечення стягнення коштів.

Щодо можливості арешту майна задля забезпечення у подальшому стягнення коштів за рахунок вартості такого майна, то суд враховує таке.

Надаючи оцінку щодо можливості застосування обраного позивачем заходу забезпечення позову, суд звертається до правової позиції Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеної у постанові від 17.06.2022 у справі № 908/2382/21. У цій постанові суд касаційної інстанції виснував, що виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язано з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову.

Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є додатковою гарантією для позивача того, що рішення суду у разі задоволення позову, буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог.

При цьому суд зауважує, що при розгляді справ про стягнення коштів адекватним та співмірним заходом забезпечення позову є накладення арешту у межах суми позову саме на грошові кошти, а також на майно у випадку недостатності відповідних грошових коштів. Тобто, накладення арешту саме на майно є додатковим заходом забезпечення позову, в межах його суми, у випадку недостатності грошових коштів боржника. Судова практика з цього питання є сталою та послідовною.

Як встановлено судом, доводячи необхідність вжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту майна, що належить відповідачам, позивачка покликається виключно на те, що розмір відшкодування вартості невід`ємних поліпшень, здійснених за час оренди нежитлового приміщення, буде встановлюватися відповідною судовою експертизою, але ця сума буде суттєвою, тому невжиття такого заходу може істотно ускладнити чи виконання рішення суду та зробить ефективним захист інтересів позивача.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. (ч. 4 ст. 137 ГПК України).

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

При цьому, заявницею не стверджується та, відповідно, не доводиться факт відсутності коштів на рахунках відповідачів та не заявляється вимога про накладення арешту на грошові кошти.

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відтак, суд доходить висновку, що заявниця не навела обґрунтованих мотивів та покликань на докази, на підставі яких можливо встановити доцільність та необхідність забезпечення позову у визначений заявницею спосіб.

Щодо правових позицій, наведених у перелічених позивачкою постановах Верховного Суду, то суд дослідив їх і встановив нерелевантність таких правових позицій із обставинами, що виникли між учасниками даної справи.

У постанові від 10.04.2018 у справі № 910/19256/16 вжито заходів забезпечення шляхом заборони відповідачеві за зустрічним позовом передавати будь - якій особі (особам) право власності на Винахід за Патентом та/або надавати будь-якій особі (особам) дозвіл (видавати ліцензію) на використання Винаходу за Патентом, тоді як предметом спору є визнання Патенту на Винахід недійсним.

У постанові від 14.05.2018 у справі № 910/20479/17 залишено в силі ухвалу про забезпечення позову, де предметом позову є визнання недійсними електронних торгів в частині визначення переможця та зобов`язання вчинити дії з зазначення переможця електронних торгів, вжито заходів щодо забезпечення позову шляхом заборони відповідачам вчиняти певні дії.

У постанові від 14.06.2018 у справі № 916/10/18 розглянуто ухвалу про забезпечення позову у спорі про визнання незаконним рішення селищної ради та визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки. Першою та апеляційною інстанцією вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку, що стала об`єктом продажу та передачі за Рішенням та Договором, тоді як касаційною інстанцією скасовані такі судові рішення та відмовлено у задоволенні заяви про застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку, оскільки відсутній зв`язок між вказаним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги.

У постанові від 23.06.2018 у справі № 916/2026/17 залишено в силі постанову апеляційної інстанції, якою скасовано ухвалу першої інстанції про задоволення заяви про забезпечення позову і прийнято рішення про відмову у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

У постанові від 16.08.2018 у справі № 910/5916/18 предметом позову є визнання недійсним свідоцтва на знак для товарів і послуг та захист прав інтелектуальної власності, тобто позовна вимога немайнового характеру, а оскаржувана ухвала про забезпечення позову стосувалась заборони відповідачу вчиняти певні дії та передавати іншим особам виключні майнові права.

У постанові від 11.09.2018 у справі № 922/1605/18 предметом спору є звернення стягнення на заставне майно та стягнення заборгованості і відповідно заходи забезпечення позову були співмірними - арешт на грошові кошти, які є на рахунках відповідачів в межах суми заявлених позовних вимог і накладення арешту на майно в межах суми заявлених позовних вимог. Тобто Верховний суд погодився із висновком суду першої інстанції про наявність зв`язку між зазначеними заходами забезпечення позову і предметом спору, співмірність заходів із заявленими Банком вимогами; вжиття наведених заходів забезпечення позову сприятиме запобіганню порушення прав Банку на час вирішення спору в суді та, у разі задоволення позову, забезпечить можливість виконання рішення суду.

Щодо покликання позивачки на постанову Верховного Суду від 14.01.2019 у справі № 909/526/18, суд зазначає, що предметом розгляду у цій справі була вимога позивача визнання права власності на нежитлове приміщення відповідача, тоді як предметом спору у справі, що розглядається, є стягнення грошових коштів.

Постановою Верховного Суду від 21.01.2019 у справі № 916/1278/18 про стягнення коштів залишено в силі ухвалу апеляційного суду, якою відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на судно.

Постановою від 25.01.2019 у справі № 925/288/17 Верховний Суд ухвалу апеляційного суду в частині вжиття заходів забезпечення позову скасував.

Постановою від 26.09.2019 у справі № 904/1417/19 Верховний Суд скасував постанову апеляційного суду та ухвалу суду першої інстанції в частині задоволення заяви про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме та рухоме майно. При цьому Верховний Суд виклав правову позицію, що накладаючи арешт на належне відповідачу-2 та відповідачу-3 рухоме і нерухоме майно, суди не врахували, що у такому випадку немає зв`язку між обраним позивачем заходом до забезпечення позову і предметом позову, оскільки накладення арешту на майно має стосуватися майна, що належить до предмета спору. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15.01.2019 у справі №915/870/18 та від 05.09.2019 у справі №911/527/19.

Така позиція Верховного Суду не підтверджує, а навпаки, спростовує позицію позивачки, зазначаючи про необхідність встановлення співмірності заявленого заходу забезпечення позову предмету позову та неможливість накладення арешту на майно, що не належить до предмету спору.

Тобто позивач не навів жодну постанову Верховного Суду, якою залишено в силі судове рішення про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно в разі спору про стягнення коштів.

На підставі викладеного суд відмовляє у задоволенні клопотання фізичної особи-підприємця Палійчук Ольги Володимирівни про забезпечення позову.

Керуючись ст. 136-140, 234-235, 255 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання фізичної особи-підприємця Палійчук Ольги Володимирівни про забезпечення позову відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Північного апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня її підписання.

Копію ухвали надіслати представнику позивачки за допомогою системи "Електронний суд", відповідачам - поштою.

Суддя Зоя ЗАРІЧАНСЬКА