ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року м. ОдесаСправа № 916/21/25
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Ярош А.І., Савицького Я.Ф.

секретар судового засідання: Ісмаілова А.Н.

за участю представників учасників справи:

від позивача: Приватного акціонерного товариства Київстар Євєхов Є.В., на підставі довіреності

від відповідача: Державного підприємства Ізмаїльський морський торговельний порт Бурлаку Т.О., в порядку самопредставництва

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Київстар

на рішення Господарського суду Одеської області від 20.05.2025 року, суддя першої інстанції Цісельський О.В., повний текст складено та підписано 30.05.2025 року

у справі № 916/21/25

за позовом: Приватного акціонерного товариства Київстар, м. Київ

до відповідача: Державного підприємства Ізмаїльський морський торговельний порт, м. Ізмаїл Одеської області

про визнання недійсним рішення

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

Позивач, Приватне акціонерне товариство "Київстар", м.Київ звернувся до Господарського суду Одеської області із позовною заявою до Державного підприємства "Ізмаїльський морський торговельний порт", м. Ізмаїл Одеської області, в якій просить суд визнати недійсним рішення Державного підприємства «Ізмаїльський морський торгівельний порт» про відхилення тендерної пропозиції Приватного акціонерного товариства "Київстар", оформлене Протокольним рішенням (протоколом) уповноваженої особи відповідача від 25.11.2024, яке опубліковано 25.11.2024 о 12:34 за посиланням https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2024-11-07-013611-a.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що рішення відповідача про відхилення тендерної пропозиції позивача, оформлене Протокольним рішенням (протоколом) уповноваженої особи відповідача від 25.11.2024, прийняте із порушеннями вимог Законів України "Про публічні закупівлі" та "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", внаслідок чого відповідачем було допущене незаконне відхилення тендерної пропозиції позивача, що позбавило його можливості прийняти участь в процедурі публічної закупівлі, а тому оспорюване рішення відповідача є протиправним (незаконним) та підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 07.01.2025 відкрито провадження у справі №916/21/25 за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 20.05.2025 у справі №916/21/25 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовної заяви, суд першої інстанції зазначив, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Позивач, Приватне акціонерне товариство Київстар, м.Київ з рішенням суду першої інстанції не погодився, тому звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення Господарського суду Одеської області від 20.05.2025 у справі №916/21/25 за позовом Приватного акціонерного товариства «Київстар», м.Київ до Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт», м. Ізмаїл Одеської області про визнання недійсним рішення скасувати повністю, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у справі №916/21/25 за позовом Приватного акціонерного товариства «Київстар», м. Київ до Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт», м. Ізмаїл Одеської області про визнання недійсним рішення. Визнати недійсним рішення Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт», м. Ізмаїл Одеської області про відхилення тендерної пропозиції Приватного акціонерного товариства «Київстар», м.Київ оформлене Протокольним рішенням (протоколом) уповноваженої особи Державного підприємства «Ізмаїльський морський торгівельний порт», м. Ізмаїл Одеської області від 25.11.2024, яке опубліковано 25 листопада 2024 о 12:34 за посиланням https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2024-11-07-013611-a. Стягнути з Державного підприємства «Ізмаїльський морський торгівельний порт», м. Ізмаїл Одеської області на користь Приватного акціонерного товариства «Київстар», м. Київ судовий збір в сумі 3028,00 грн. Судові витрати покласти на відповідача.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи.

Зокрема, скаржник зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового та необґрунтованого висновку про те, що «запис у ЄДРПОУ щодо бенефіціарного власника позивача, про те, що жодна особа не відповідає критеріям визначення кінцевого бенефіціарного власника не є передбаченим приписами Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» належним обґрунтуванням підстав відсутності відомостей щодо кінцевого бенефіціарного власника позивача».

Скаржник зауважує, що суд першої інстанції зазначив, зокрема, що у статті 9 Закону «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» закріплено, що у разі відсутності в юридичної особи кінцевого бенефіціарного власника юридичної особи, у тому числі кінцевого бенефіціарного власника її засновника, якщо засновник - юридична особа, вноситься відмітка про зазначення у структурі власності юридичної особи обґрунтованої причини його відсутності.

Тобто, апелянт стверджує, що суд першої інстанції, посилаючись на вказану норму, зазначив, що дії відповідача щодо звуженого застосування пункту 9 частини другої статті 9 Закону «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» мали місце і є неправомірними, хоча прямо і не зазначив про це в рішенні.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції не послався на жодну норму, яка б наводила перелік обґрунтованих причин відсутності бенефіцарного власника, а також норму, яка б визначала перелік критеріїв, виконання яких надавало обґрунтованості зазначеній причині відсутності бенефіціарного власника.

Також, суд першої інстанції не констатував, що «обґрунтована причина» є суто оціночною категорією і її обґрунтованість має встановлюватися в кожному окремому випадку.

Скаржник стверджує, що суд першої інстанції фактично проігнорував (ані підтвердив, ані спростував) доводи позивача та вийшов за межі позовних вимог, адже, зокрема, надав оцінку діям державного реєстратора у справі, предметом якої дії державного реєстратора не були.

Апелянт вважає, що наявність відомостей в Єдиному державному реєстрі свідчить про те, що державний реєстратор встановив відсутність підстав для відмови у державній реєстрації, прийняв рішення про державну реєстрацію, внаслідок якої відповідні відомості були внесені в Єдиний державний реєстр, а подані для цього документи були повними та відповідали Конституції України та Законам України, як і внесені в Єдиний державний реєстр відомості (запис).

Таким чином, законодавство не наділяє відповідача повноваженнями ставити під сумнів та/або давати оцінку повноти, якості, достовірності тощо інформації з Єдиного державного реєстру.

Скаржник окремо зауважує, що суд першої інстанції не надав жодної оцінки діям відповідача, який із перевищенням повноважень вирішив надати оцінку інформації з Єдиного державного реєстру. Саме на оцінці цих дій відповідача наполягав позивач. Здійснюючи неправомірну, поза межами законних повноважень оцінку повноти, якості, достовірності тощо інформації з Єдиного державного реєстру щодо позивача, відповідач неправомірно надав перевагу припущенням над фактичними даними та діяв упереджено. З огляду на те, що рішення не містить опису мотивів суду першої інстанції в частині визнання «необґрунтованою» причини відсутності бенефіціарного власника, суд першої інстанції, вірогідно, також виходив з аналогічних припущень.

Також, апелянт стверджує, що суд першої інстанції не встановив, що існують особи щодо позивача, які відповідають критеріям бенефіціарного власника, а тому не спростував фактичну відсутність щодо позивача осіб, що відповідають критеріям визначення кінцевого бенефіціарного власника.

Відсутність вказаного спростування і визнання судом першої інстанції заявленої позивачем обставини про те, що жодна особа відносно позивача не відповідає критеріям визначення кінцевого бенефіціарного власника, спростовує висновок суду про необґрунтованість причини відсутності інформації про бенефіціарного власника щодо позивача.

Фактичне невстановлення судом першої інстанції існування осіб щодо позивача, які відповідають критеріям визначення кінцевого бенефіціарного власника, у поєднанні із абсолютно протилежним висновком про те, що запис у реєстрі наступного змісту «жодна особа не відповідає критеріям визначення кінцевого бенефіціарного власника» не обґрунтовує причин відсутності, суперечить логічним засадам доказування, адже базується на тезах, які є взаємовиключними.

На думку скаржника, внаслідок порушення судом першої інстанції ч.2,3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд першої інстанції не надав належну оцінку спірному Протоколу, яким оформлено спірне рішення відповідача, в якому відповідач послався на інформацію, яка за способом її отримання і формою видачі, не є такою, що належним чином отримана з відкритого державного реєстру, внаслідок чого відповідач порушив вимоги ч. 5 ст. 17 Закону України «Про публічні закупівлі», п. 1 ч. 2 статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань». В оскаржуваному Протоколі відповідач для обґрунтування підстав відхилення тендерної пропозиції позивача посилається на «скріншот з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань».

Апелянт стверджує, що оскільки Приватне акціонерне товариство «Київстар», м. Київ подало відомості про кінцевих бенефіціарних власників та структуру власності 08.10.2021, то на нього не розповсюджуються вимоги щодо необхідності подачі/оновлення інформації про КБВ та/або структуру власності Приватного акціонерного товариства «Київстар», м.Київ (за виключенням випадків фактичної зміни такої інформації) і наразі Приватне акціонерне товариство «Київстар», м.Київ не зобов`язане ще раз подавати/оновлювати інформацію про КБВ та/або структуру власності Приватного акціонерного товариства «Київстар», м. Київ державному реєстратору (оскільки відповідні зміни щодо Приватного акціонерного товариства «Київстар», м.Київ не відбувалися).

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.06.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Київстар», м. Київ на рішення Господарського суду Одеської області від 20.05.2025 року у справі №916/21/25, справу призначено до судового розгляду.

10.07.2025 року через канцелярію суду до Південно-західного апеляційного господарського суду від Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» м. Ізмаїл Одеської області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить суд залишити апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Київстар», м.Київ без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 20.05.2025 у справі №916/21/25 без змін.

Зокрема, у відзиві відповідач наголошує, що суд першої інстанції підтвердив, що замовник має право перевіряти відповідність учасника вимогам закону, включаючи наявність інформації про кінцевого бенефіціарного власника у ЄДРПОУ (ст. 16 Закону № 922-VIII).

При цьому, суд першої інстанції виснував, що відповідач не «оцінював достовірність» даних, як хибно заявляє позивач, а лише констатував їх відсутність у вигляді, передбаченому п. 9 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань».

З урахуванням наведеного, суд правомірно дійшов висновку, що під час проведення відкритих торгів відповідачем не були порушені вимоги Законів України «Про публічні закупівлі», «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців». Відповідач наполягає, що іншого позивачем під час судового розгляду не доведено, а є лише його суб`єктивним судженням, спрямованим на отримання певних преференцій шляхом вільного тлумачення означених норм законодавства задля участі у публічних закупівлях в процесі здійснення своєї підприємницької діяльності, направленої на отримання прибутку.

Відповідач стверджує, що у разі відсутності в юридичної особи кінцевого бенефіціарного власника юридична особа зобов`язана повідомити про це державного реєстратора під час проведення державної реєстрації створення юридичної особи, державної реєстрації включення відомостей про юридичну особу до ЄДРПОУ, державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі, у порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» .

Відповідач стверджує, що підставою відхилення тендерної пропозиції Приватного акціонерного товариства «Київстар», м.Київ стала невідповідність вимогам тендерної документації, а саме: під час розгляду тендерної пропозиції Приватного акціонерного товариства «Київстар», м.Київ виявлено, що у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутня інформація, передбачена п. 9 ч. 2 ст. 9 Закону №955-IV, про кінцевого бенефіціарного власника юридичної особи, у тому числі кінцевого бенефіціарного власника її засновника, якщо власник юридична особа.

Відповідно до абзацу 2 пп. 1 п. 44 особливостей замовник відхиляє тендерну пропозицію із зазначенням аргументації в електронній системі закупівель у разі, коли учасник процедури закупівлі підпадає під підстави, встановлені п. 47 цих Особливостей.

Таким чином, суд першої інстанції встановив, що відповідач правомірно перевірив дані через офіційний публічний доступ до ЄДРПОУ, а скріншоти лише підтвердили відсутність інформації про кінцевого бенефіціарного власника у тому вигляді, який вимагається законом.

Відповідач зазначає, що навіть, якщо Приватне акціонерне товариство "Київстар", м.Київ оновило дані у 2021 році, це не звільняє його від необхідності відповідати поточним вимогам законодавства, зокрема, під час проведення тендеру у 2024 році. Лист Міністерства юстиції, на який посилається позивач, як ненормативний акт, не може змінювати чи скасовувати вимоги закону. Таким чином, оновлення даних у минулому, наприклад, у 2021 році, не є підставою для звільнення від необхідності дотримання вимог чинного законодавства, зокрема, під час проведення тендеру у 2024 році. Тому, Приватне акціонерне товариство "Київстар", м.Київ повинно було переконатися, що його дані в ЄДРПОУ були актуальними на момент проведення тендеру.

Обов`язок наявності інформації про кінцевого бенефіціарного власника юридичної особи чітко передбачений положеннями п. п. 9 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» і він розширеному тлумаченню не підлягає, а тому відповідач, як замовник процедури закупівлі, правомірно розраховував на наявність такої інформації у тендерній документації, поданої позивачем, як учасником процедури закупівлі.

Відзив долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні представник позивача підтримав свої доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції скасувати з мотивів, викладених письмово, а представник відповідача підтримав свої доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишити без змін з мотивів, викладених письмово.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 20.05.2025 року у справі №916/21/25 не потребує скасування, з огляду на наступне.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

07.11.2024 Державним підприємством "Ізмаїльський морський торговельний порт", м. Ізмаїл Одеської області на сайті Prozorro було розміщене оголошення про початок процедури закупівлі (відкриті торги) на придбання, ідентифікатор закупівлі: UA-2024-11-07-013611-а (https://www.dzo.com.ua/tenders/f7017b6dd47b4bb8a9e8be9b0746393b), предмет закупівлі: ДК 021:2015:48620000-0: Операційні системи (Програмний продукт).

У тендерній документації замовником визначені умови проведення відкритих торгів та вимоги до їх учасників, зокрема, визначені критерії, яким мають відповідати ці учасники.

Так, у розділі "Наявність інших підстав для відмови в участі у процедурі закупівлі" замовник визначив, зокрема, що учасник має підтвердити що у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань присутня інформація, передбачена п. 9 ч.2 статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" (крім нерезидентів).

Прийняти участь у тендері виявили бажання три учасника, в тому числі, Приватне акціонерне товариство "Київстар", м. Київ, яке у складі поданої замовнику тендерної документації також надало лист № 26 від 14.11.2024 (ідентифікатор: ID e9bfa697cfe44a108755bb5e424a083b), надаючи підтвердження своєї відповідності вимогам, звернуло увагу на те, що відповідно до законодавства України поняття "член" та "учасник" не застосовуються до Приватного акціонерного товариства "Київстар", м. Київ, оскільки воно є приватним акціонерним товариством, а також зазначило, що відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» у Приватного акціонерного товариства "Київстар", м. Київ відсутні кінцеві бенефіціарні власники (контролери).

Таким чином, згідно з нормами Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» у нього відсутні такі кінцеві бенефіціарні власники (контролери), як Російська Федерація/Республіка Білорусь, громадяни Російської Федерації/Республіки Білорусь або юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства Російської Федерації/Республіки Білорусь, оскільки у Приватного акціонерного товариства "Київстар", м. Київ відсутні особи, які б відповідали вимогам, встановленим наведеним вище Законом.

На підтвердження зазначеного до листа від 14.11.2024 № 26 позивачем доданий актуальний витяг із ЄДРПОУ, з якого вбачається, що у Приватного акціонерного товариства "Київстар" жодна особа не відповідає критеріям визначення кінцевого бенефіціарного власника.

Як вбачається з витягу з ЄДРПОУ від 28.10.2024 (а.с 58-81), який подавався у складі тендерної документації разом з листом від 14.11.2024 № 26, у графі "Інформація про кінцевого бенефіціарного власника юридичної особи" зазначено: кінцевий бенефіціарний власник відсутній, причина відсутності кінцевого бенефіціарного власника: жодна особа не відповідає критеріям визначення кінцевого бенефіціарного власника (т.с.59).

19.11.2024 уповноваженою особою Державного підприємства "Ізмаїльський морський торговельний порт", м. Ізмаїл Одеської області було здійснено відкриття пропозицій учасників закупівлі та уповноваженою особою здійснено дослідження пропозицій учасників.

25.11.2024 уповноваженою особою Державного підприємства "Ізмаїльський морський торговельний порт", м. Ізмаїл Одеської області за результатами розгляду тендерної пропозиції Приватного акціонерного товариства "Київстар", м. Київ було прийнято Протокольне рішення про відхилення тендерної пропозиції учасника Приватного акціонерного товариства "Київстар", м.Київ на підставі абзацу 2 пп. 1 п. 44 Особливостей та оприлюднення в електронній системі закупівель інформації про відхилення тендерної пропозиції учасника Приватного акціонерного товариства "Київстар" протягом одного дня з дати ухвалення даного рішення.

Підставою відхилення тендерної пропозиції Приватного акціонерного товариства "Київстар", м.Київ стала невідповідність вимогам тендерної документації, а саме: під час розгляду тендерної пропозиції Приватного акціонерного товариства "Київстар", м.Київ виявлено, що у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутня інформація, передбачена п. 9 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», про кінцевого бенефіціарного власника юридичної особи, у тому числі кінцевого бенефіціарного власника її засновника, якщо власник юридична особа.

А також те, що відповідно до абзацу 2 пп. 1 п. 44 Особливостей замовник відхиляє тендерну пропозицію із зазначенням аргументації в електронній системі закупівель у разі, коли учасник процедури закупівлі підпадає під підстави, встановлені п. 47 цих Особливостей.

Того ж дня, на сайті Prozorro відповідно до приписів абз. 1 п. 46 Особливостей Державним підприємством "Ізмаїльський морський торговельний порт", м. Ізмаїл Одеської області було опубліковане відповідне оголошення (ID 2f4f9a617a8549018e7c6cea9119f096).

Позивач, вважає, що оспорюване рішення відповідача є таким, що прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, порушує його права, свободи, інтереси, як учасника процесу публічних закупівель, зокрема, як учасника процедури закупівлі (відкриті торги), а тому воно є протиправним (незаконним) і підлягає визнанню недійсним

Крім іншого, Приватне акціонерне товариство "Київстар", м. Київ приймало участь у процедурі закупівлі (відкриті торги) ідентифікатор закупівлі: UA-2024-01-26-010862-a. Предмет закупівлі: класифікатор та його відповідний код: ДК 021:2015:48620000-0: Операційні системи, яку у лютому 2024 проводило Державне підприємство "Морський торговельний порт "Південний".

Подана Приватним акціонерним товариством "Київстар", м. Київ тендерна пропозиція була відхилена Державним підприємством "Морський торговельний порт "Південний" відповідно до пп. 1 п. 44 та п.п. 2 п. 44 Особливостей, зокрема у зв`язку із тим, що стосовно Приватного акціонерного товариства "Київстар", м.Київ у ЄДРПОУ відсутня інформація, передбачена п. 9 ч.2 статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" (інформація про кінцевого бенефіціарного власника юридичної особи, у тому числі кінцевого бенефіціарного власника її засновника, якщо засновник - юридична особа).

19.02.2024 Приватне акціонерне товариство "Київстар", м.Київ оскаржував зазначене рішення Державного підприємства "Морський торговельний порт "Південний" у Комісії Антимонопольного комітету України з розгляду скарг про порушення законодавства у сфері публічних закупівель скаргу про порушення законодавства у сфері публічних закупівель .

05.03.2024 Комісія Антимонопольного комітету України з розгляду скарг про порушення законодавства у сфері публічних закупівель прийняла рішення № 4104-р/пк-пз про відмову у задоволенні скарги Приватного акціонерного товариства "Київстар", м.Київ від 19.02.2024 (а.с. 82-93).

В обґрунтування свого рішення комісія Антимонопольного комітету України послалася, зокрема, на відсутність інформації в ЄДРПОУ, яка передбачена п.9 ч. 2 ст. 9 Закону "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", а саме, інформації про кінцевого бенефіціарного власника юридичної особи, у тому числі кінцевого бенефіціарного власника її засновника, якщо засновник - юридична особа. Виходячи з чого дійшла висновку про правомірне відхилення Державним підприємством "Морський торговельний порт "Південний" пропозиції Приватного акціонерного товариства "Київстар", м.Київ та відсутності підстав для задоволення скарги.

13.11.2024 рішенням Київського окружного адміністративного суду у справі №320/15062/24 у задоволені позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Київстар", м. Київ до Антимонопольного комітету України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державне підприємство "Морський торговельний порт "Південний" про визнання протиправним та скасування рішення було відмовлено повністю.

Як вбачаєтеся з сайту ЄДРСР (https://reyestr.court.gov.ua/Review/126413543) постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.04.2025 рішення Київського окружного адміністративного суду від 13.11.2024 у справі № 320/15062/24 залишено в силі.

Інших належних та допустимих письмових доказів щодо наявних між сторонами спірних правовідносин матеріали господарської справи не містять.

Предметом спору у даній справі є встановлення обставин на підтвердження або спростування підстав для визнання недійсним рішення Державного підприємства «Ізмаїльський морський торгівельний порт», м.Ізмаїл Одеської області про відхилення тендерної пропозиції Приватного акціонерного товариства "Київстар", м.Київ, оформлене Протокольним рішенням (протоколом) уповноваженої особи відповідача від 25.11.2024.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу статті 2 Закону України "Про судоустрій України" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Частина 6 п. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України визначає що справедливість, добросовісність та розумність є загальними засадами цивільного законодавства

Стаття 11 Цивільного кодексу України визначає, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 15 Цивільного кодексу України вказує, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною першою статті 2 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до частини першої статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до Господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Саме держава несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права.

Звернення особи до господарського суду з позовною заявою є засобом захисту порушеного оспорюваного або невизнаного права та охоронюваних законом інтересів.

Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України, ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на судовий захист особа, звертаючись до суду, вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право чи охоронюваний інтерес та його спосіб захисту.

Отже, позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючи ознаки позову) є предмет позову та підстава позову.

Позивач, звертаючись до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить постановити судове рішення. Вона безпосередньо пов`язана із спірними правовідносинами та суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.

Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права заявника, про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими обґрунтовані заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі №924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18).

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Відповідно до частин 1-3 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а суд може захистити цивільне право або інтерес також і іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Так, позивач звернувся з вимогою про визнання недійсним рішення відповідача про відхилення тендерної пропозиції позивача, яке оформлене Протокольним рішенням (протоколом) уповноваженої особи відповідача від 25.11.2024, а підставою позову порушення вимог Законів України "Про публічні закупівлі" та "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", внаслідок чого, на його думку, відповідачем було допущене незаконне відхилення тендерної пропозиції позивача, що позбавило його можливості прийняти участь в процедурі публічної закупівлі.

Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначені у Законі України "Про публічні закупівлі".

У статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі": - замовники - суб`єкти, визначені згідно із статтею 2 цього Закону, які здійснюють закупівлі товарів, робіт і послуг відповідно до цього Закону; - суб`єкт оскарження в органі оскарження - фізична чи юридична особа, яка звернулася до органу оскарження з метою захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів з приводу рішення, дії чи бездіяльності замовника, що суперечать законодавству у сфері публічних закупівель і внаслідок яких порушено право чи законні інтереси такої особи.

За визначенням у статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі" тендерна документація - документація щодо умов проведення тендеру, що розробляється та затверджується замовником і оприлюднюється для вільного доступу в електронній системі закупівель; тендерна пропозиція - пропозиція щодо предмета закупівлі або його частини (лота), яку учасник процедури закупівлі подає замовнику відповідно до вимог тендерної документації (пункти 31 та 32 частини першої статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі").

Приписами статті 16 Закону України "Про публічні закупівлі" визначено, що замовник вимагає від учасників процедури закупівлі подання ними документально підтвердженої інформації про їх відповідність кваліфікаційним критеріям. Замовник установлює один або декілька з таких кваліфікаційних критеріїв: 1) наявність в учасника процедури закупівлі обладнання, матеріально-технічної бази та технологій; 2) наявність в учасника процедури закупівлі працівників відповідної кваліфікації, які мають необхідні знання та досвід; 3) наявність документально підтвердженого досвіду виконання аналогічного (аналогічних) за предметом закупівлі договору (договорів); 4) наявність фінансової спроможності, яка підтверджується фінансовою звітністю.

Стаття 22 Закону України "Про публічні закупівлі" встановлює загальні вимоги до тендерної документації.

Так, відповідно до ч. 1 статті 22 Закону України "Про публічні закупівлі" тендерна документація безоплатно оприлюднюється замовником разом з оголошенням про проведення конкурентних процедур закупівель в електронній системі закупівель для загального доступу шляхом заповнення полів в електронній системі закупівель. Тендерна документація не є об`єктом авторського права та/або суміжних прав.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 №1178 «Про затвердження особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України Про публічні закупівлі, на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) затверджені "Особливості здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування" (далі - Особливості).

Пунктом 44 Особливостей встановлено, що замовник відхиляє тендерну пропозицію із зазначенням аргументації в електронній системі закупівель у разі, коли учасник процедури закупівлі підпадає під підстави, встановлені пунктом 47 цих Особливостей.

Замовник приймає рішення про відмову учаснику процедури закупівлі в участі у відкритих торгах та зобов`язаний відхилити тендерну пропозицію учасника процедури закупівлі в разі, коли у ЄДРПОУ відсутня інформація, передбачена п. 9 ч.2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (крім нерезидентів) (п.п. 9 п. 47 Особливостей).

У частині 2 статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» визначено, які відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб повинні міститься у Єдиному державному реєстрі, зокрема, пп. 9) інформація про кінцевого бенефіціарного власника юридичної особи, у тому числі кінцевого бенефіціарного власника її засновника, якщо засновник - юридична особа (крім юридичних осіб, зазначених у частині восьмій статті 5-1 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення": прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), дата народження, країна громадянства (підданства), а в разі, якщо кінцевий бенефіціарний власник-іноземець є громадянином (підданим) декількох країн, - усі країни його громадянства (підданства), серія (за наявності) та номер документа (документів), що посвідчує особу та підтверджує громадянство (підданство), зокрема, але не виключно, паспорта громадянина України для виїзду за кордон, унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі (за наявності), місце проживання, реєстраційний номер облікової картки платника податків (за наявності), а також повне найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код (для резидента) засновника юридичної особи, в якому ця особа є кінцевим бенефіціарним власником, характер та міра (рівень, ступінь, частка) бенефіціарного володіння (вигоди, інтересу, впливу).

У разі відсутності в юридичної особи кінцевого бенефіціарного власника юридичної особи, у тому числі кінцевого бенефіціарного власника її засновника, якщо засновник - юридична особа, вноситься відмітка про зазначення у структурі власності юридичної особи обґрунтованої причини його відсутності.

У разі зміни кінцевого бенефіціарного власника юридичної особи державна реєстрація змін до відомостей про кінцевих бенефіціарних власників юридичної особи проводиться протягом 30 робочих днів з дня виникнення таких змін.

У випадках, встановлених Законом України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" до ЄДРПОУ вноситься відмітка про можливу недостовірність інформації про кінцевого бенефіціарного власника або структуру власності юридичної особи.

За нормами статті 5-1 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" юридичні особи повинні мати інформацію про кінцевого бенефіціарного власника або його відсутність та структуру власності.

Саме юридичні особи зобов`язані подавати інформацію про кінцевого бенефіціарного власника або про його відсутність та структуру власності для внесення до ЄДРПОУ у порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» .

Юридичні особи, які є засновниками (учасниками) юридичних осіб, і фізичні особи, які є засновниками (учасниками) юридичних осіб та/або здійснюють вирішальний вплив на їхню діяльність, зобов`язані надавати на запит юридичних осіб інформацію, необхідну для подання юридичною особою для внесення або актуалізації в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань інформації про кінцевого бенефіціарного власника та структуру власності юридичної особи, а також самостійно повідомляти юридичних осіб про зміну кінцевого бенефіціарного власника та/або структури власності юридичної особи протягом 5 робочих днів з дати виникнення такої зміни.

У разі відсутності в юридичної особи кінцевого бенефіціарного власника юридична особа зобов`язана повідомити про це державного реєстратора під час проведення державної реєстрації створення юридичної особи, державної реєстрації включення відомостей про юридичну особу до ЄДРПОУ, державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі, у порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань».

Вимоги вищенаведеної статті не поширюються на політичні партії, структурні утворення політичних партій, професійні спілки, їх об`єднання, організації профспілок, передбачені статутом профспілок та їх об`єднань, творчі спілки, місцеві осередки творчих спілок, організації роботодавців, їх об`єднання, адвокатські об`єднання, адвокатські бюро, організації, що здійснюють професійне самоврядування у сфері нотаріату, релігійні організації, державні органи, органи місцевого самоврядування, їх асоціації, публічні компанії (юридичні особи, створені у формі публічного акціонерного товариства, акції яких допущені до торгів принаймні на одній фондовій біржі (регульованому ринку) з переліку іноземних фондових бірж (регульованих ринків), який формується в порядку визначеному Кабінетом Міністрів України, на які розповсюджуються вимоги щодо розкриття інформації про кінцевих бенефіціарних власників, рівнозначні тим, що були прийняті Європейським Союзом), державні та комунальні підприємства, установи, організації, торгово-промислові палати, державні пенсійні фонди, житлово-будівельні кооперативи, дачні (дачно-будівельні) кооперативи, садівничі та гаражні (гаражно-будівельні) кооперативи (товариства), об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, асоціації власників житлових будинків, внесені до Реєстру неприбуткових установ та організацій сільськогосподарські кооперативи, сільськогосподарські кооперативні об`єднання, відокремлені структурні підрозділи із статусом юридичної особи (крім відокремленого підрозділу іноземної неурядової організації).

Як вбачається з п. 4 розділу 10 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" юридичні особи, зареєстровані до набрання чинності нормативно-правовими актами, якими затверджені положення про форму та зміст структури власності і методологія визначення юридичною особою кінцевого бенефіціарного власника (крім осіб, зазначених у частині восьмій статті 5-1 цього Закону, та юридичних осіб, які подали відомості про кінцевих бенефіціарних власників та структуру власності), подають інформацію про кінцевого бенефіціарного власника в обсязі, визначеному цим Законом, та структуру власності в порядку, встановленому Законом України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", протягом шести місяців з дня набрання чинності нормативно-правовими актами, якими будуть затверджені положення про форму та зміст структури власності і методологія визначення юридичною особою кінцевого бенефіціарного власника, але не раніше 90 днів з дня припинення або скасування воєнного стану в Україні.

У разі виявлення юридичною особою після набрання чинності нормативно-правовими актами, якими будуть затверджені положення про форму та зміст структури власності і методологія визначення юридичною особою кінцевого бенефіціарного власника, неповноти, неточностей чи помилок у раніше поданій державному реєстратору інформації про кінцевого бенефіціарного власника та структуру власності юридичної особи така особа протягом шести місяців з дня набрання чинності такими нормативно-правовими актами повторно подає виправлені відомості в порядку, передбаченому Законом України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення".

Спільною постановою Кабінету Міністрів України та Національного банку України «Про затвердження Методології визначення юридичною особою кінцевого бенефіціарного власника» від 19.10.2023 №1011 була затверджена "Методологія визначення юридичною особою кінцевого бенефіціарного власника", яку розроблено відповідно до абз. 4 ч. 2 ст. 5-1 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" та з метою створення ефективної системи у сфері розкриття інформації про кінцевих бенефіціарних власників, удосконалення процесу визначення юридичними особами кінцевих бенефіціарних власників.

Дослідивши підстави відхилення тендерної пропозиції позивача, викладені в оспорюваному рішенні відповідача від 25.11.2024 та з урахуванням вищенаведених норм законодавства, судова колегія звертає увагу на те, що законодавець визначив обов`язок зазначення інформації про кінцевого бенефіціарного власника юридичної особи у ЄДРПОУ з конкретною метою, а саме, задля протидії відмивання коштів та фінансуванню тероризму, пошуку доходів, отриманих злочинним шляхом, виявлення інших злочинних зав`язків, у тому числі можливих зав`язків із державою-агресором тощо. У зв`язку із цим, необхідним є наявність адекватної, точної та актуальної інформації про кінцевих бенефіціарних власників юридичних осіб.

Отже, обов`язок наявності інформації про кінцевого бенефіціарного власника юридичної особи чітко передбачений положеннями пп. 9 ч. 2 статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» і він розширеному тлумаченню не підлягає, а тому відповідач, як замовник процедури закупівлі, правомірно розраховував на наявність такої інформації у тендерній документації, поданої позивачем, як учасником процедури закупівлі.

При цьому, у статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» чітко визначено, що у разі відсутності в юридичної особи кінцевого бенефіціарного власника юридичної особи, у тому числі кінцевого бенефіціарного власника її засновника, якщо засновник - юридична особа, має вноситься відмітка про зазначення у структурі власності юридичної особи обґрунтованої причини його відсутності.

Разом із тим, під обґрунтуванням слід розуміти переконливі підстави та пояснення причин, проте, запис у ЄДРПОУ щодо бенефіціарного власника позивача, про те, що «жодна особа не відповідає критеріям визначення кінцевого бенефіціарного власника» не є передбаченим вище зазначеними приписами Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» належним обґрунтуванням підстав відсутності відомостей щодо кінцевого бенефіціарного власника позивача.

З урахуванням наведеного, висновок суду першої інстанції про відмову у заявлених позивачем вимогах є вірним оскільки апелянт не довів належними засобами доказування ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції, що під час проведення відкритих торгів та прийняття оскаржуваного рішення відповідачем були порушені вимоги Законів України "Про публічні закупівлі", "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців".

Так, допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи (аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.02.2019 р. у справі № 909/327/18).

З урахуванням наведеного, судова колегія відхиляє посилання скаржника в якості обґрунтування позовних вимог на пункт 4 розділу 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», оскільки він регулює інші правовідносини, а саме, щодо підтвердження форми і змісту структури власності у спеціально регламентованому порядку, а також подання інформації про кінцевого бенефіціарного власника саме згідно відповідної методології та не надає позивачу дозвіл не зазначати інформацію про кінцевого бенефіціарного власника у ЄДРПОУ на час подання документації для участі у процедурі закупівлі.

Судова колегія не приймає до уваги посилання скаржника на положення "Методології визначення юридичною особою кінцевого бенефіціарного власника", затверджені спільною Постановою Кабінету Міністрів України та Національного банку України №1011 від 19.09.2023, оскільки ці положення не звільняли позивача від обов`язку мати у ЄДРПОУ інформації, передбаченої п. 9 ч. 2 статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань».

Посилання скаржника на той факт, що державний реєстратор встановив відсутність підстав для відмови у державній реєстрації, прийняв рішення про державну реєстрацію, внаслідок якої відповідні відомості були внесені в Єдиний державний реєстр, судова колегія відхиляє, оскільки факт державної реєстрації не може бути доказом дотримання учасником процедури закупівлі вимог Закону України «Про публічні закупівлі».

Зокрема, як вже зазначалося вище за текстом постанови, у разі відсутності в юридичної особи кінцевого бенефіціарного власника юридична особа зобов`язана повідомити про це державного реєстратора під час проведення державної реєстрації створення юридичної особи, державної реєстрації включення відомостей про юридичну особу до ЄДРПОУ, державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі, у порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань». Тобто, запис про відсутність кінцевого бенефіціарного власника в ЄДРПОУ очевидно свідчить про відповідне повідомлення позивачем державного реєстратора під час державної реєстрації юридичної особи, проте жодним чином не дає йому право діяти всупереч вимогам закону.

Посилання апелянта на те, що відповідач для обґрунтування підстав відхилення тендерної пропозиції позивача посилався на «скріншот з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань» відхиляється, оскільки позивач не надав жодних доказів, що офіційний витяг містить інші відомості, ніж ті, що буди доступні відповідачу.

Біль того, судова колегія звертає увагу на той факт, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 13.11.2024 у справі №320/15062/24 відмовлено у задоволені позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Київстар" до Антимонопольного комітету України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державне підприємство "Морський торговельний порт "Південний" про визнання протиправним та скасування рішення комісії Антимонопольного комітету України з розгляду скарг про порушення законодавства у сфері публічних закупівель.

В обґрунтування свого рішення комісія Антимонопольного комітету України послалася, зокрема, на відсутність інформації в ЄДРПОУ, яка передбачена п.9 ч. 2 статті 9 Закону «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», а саме, інформації про кінцевого бенефіціарного власника юридичної особи, у тому числі кінцевого бенефіціарного власника її засновника, якщо засновник - юридична особа. Виходячи з чого дійшла висновку про правомірне відхилення Державним підприємством "Морський торговельний порт "Південний" пропозиції Приватного акціонерного товариства "Київстар" та відсутності підстав для задоволення скарги.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.04.2025 у справі №920/15062/24 рішення Київського окружного адміністративного суду від 13.11.2024 у справі № 320/15062/24 залишено в силі.

Відповідно до ч. 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки позиція щодо застосування даної норми матеріального права у подібних (аналогічних) правовідносинах та обставини стосовно кінцевого бенефіціарного власника позивача вже встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили у справі №320/15062/24 відносно однієї особи позивача у даній справі, то до спірних правовідносин застосуванню підлягає принцип res judicata, тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 03.12.2003 року у справі "Рябих проти Росії", від 09.11.2004 року у справі "Науменко проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду.

З урахуванням вищевикладеного, установлені під час розгляду цієї справи фактичні обставини та зроблені судом апеляційної інстанції висновки повному обсязі спростовують наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту ст.79 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Аналогічний висновок Верховного Суду викладений у постанові від 16.02.2021 у справі №927/645/19.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Надаючи оцінку всім доказам та доводам скаржника у їх сукупності із застосуванням стандарту доказування «вірогідності доказів», судова колегія доходить висновку про те, що останнім не доведено належними, допустимими, достовірними та вірогідними доказами наявність підстав для визнання недійсним рішення про відхилення тендерної пропозиції позивача, оформлене Протокольним рішенням (протоколом) уповноваженої особи відповідача від 25.11.2024 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.

Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.

І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що п. 1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 918/519/17.

Тому колегія суддів вважає, що у даному випадку суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, вірно застосував положення національного законодавства, надав вірну оцінку спірним правовідносинам у контексті зазначених норм, у зв`язку із чим оскаржуване рішення, яке переглядається в апеляційному порядку, є правомірним, а доводи апелянта, зазначені ним в апеляційній скарзі, є такими, що фактично зводяться лише до незгоди з судовим рішенням, що не може бути обґрунтованою підставою для його скасування або зміни. При цьому протилежного ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції скаржником не доведено.

Відповідно до чинного законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі.

У відповідності до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права в оскаржуваній частині.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства Київстар, м. Київ на рішення Господарського суду Одеської області від 20.05.2025 року у справі №916/21/25 не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 20.05.2025 року у справі №916/21/25 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Київстар, м. Київ на рішення Господарського суду Одеської області від 20.05.2025 року у справі №916/21/25 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 20.05.2025 року у справі №916/21/25 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Вступна і резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 02.10.2025 року.

Повний текст постанови складено 06.10.2025 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва

Судді Я.Ф. Савицький

А.І. Ярош