ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2025 р. м. Рівне Справа № 918/748/25

Господарський суд Рівненської області у складі судді Романюк Ю.Г., при секретарі судового засідання Редько К.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом керівника Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Здолбунівської міської ради Рівненського району Рівненської області до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" АТ "Українська залізниця" про стягнення 30 735,27 грн

у судове засідання з`явились:

- від прокуратури: Макаренко О.Ю.;

- від позивача: не з`явився;

- від відповідача: Яковчук О.Д.;

Відповідно до ч. 14 ст. 8, ст. 222 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), при розгляді судової справи здійснювалося фіксування судового процесу за допомогою наявних технічних засобів

ВСТАНОВИВ:

Заяви і клопотання сторін, процесуальні рішення.

11.08.2025 до Господарського суду Рівненської області надійшов позов керівника Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Здолбунівської міської ради Рівненського району Рівненської області до АТ "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" АТ "Українська залізниця" про стягнення 30 735,27 грн збитків, завданих державі внаслідок природоохоронного законодавства.

Ухвалою від 18.08.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання з розгляду справи по суті призначено на 09.09.2025. Запропоновано сторонам подати заяви по суті спору та встановлено процесуальні строки для подання таких заяв.

25.08.2025 від відповідача надійшов відзив.

Ухвалою від 09.09.2025 розгляд справи відкладено на 23.09.2025.

23 вересня 2025 року позивач не забезпечив явку уповноваженого представника у судове засідання, належним чином повідомлений про час, дату та місце проведення даного судового засідання, що підтверджується довідкою про доставку ухвали від 09.09.2025 до електронного кабінету Здолбунівської міської ради Рівненського району Рівненської області в підсистемі "Електронний суд", що за умовами ч.11 ст. 242 ГПК України, вважається належним повідомленням сторони про час і дату судового засідання.

За умовами ч.1 ст. 202 ГПК України, неявка представника позивача у судове засідання не перешкоджає розгляду справи.

Присутні в судовому засіданні представники прокуратури та відповідача підтримали свої доводи та заперечення, викладені в заявах по суті спору.

Стислий виклад позиції прокуратури, викладеної в позовній заяві.

В обґрунтування позовних вимог прокуратура вказує, що 06.09.2023 працівниками виробничого підрозділу «Львівська дистанція захисних лісонасаджень» було виявлено незаконну порубку одного дерева породи «дуб» у захисних лісонасадженнях Бродівської виробничої дільниці на перегоні ОзеряниЗдолбунів. Складеним актом № 48 від 06.09.2023 зафіксовано шкоду лісу на суму 30 735,73 грн, що підтверджено висновком судової економічної експертизи від 02.11.2023 (сума 30 735,27 грн, розбіжність у 0,46 грн зумовлена заокругленням). Вказана лісосмуга розташована на земельній ділянці площею 22,0897 га з кадастровим номером :00:006:0001, яка перебуває у власності держави в особі Рівненської ОДА та у постійному користуванні відповідача.

Оскільки під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000324 за ч.1 ст.246 КК України не встановлено особу правопорушника, - збитки, завдані незаконною порубкою, підлягають відшкодуванню постійним лісокористувачем АТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця». Обов`язок охорони та збереження лісових насаджень покладений на постійних лісокористувачів, які несуть відповідальність у разі невиконання чи неналежного виконання цього обов`язку. Відтак за порушення лісового законодавства відповідають не лише особи, що безпосередньо здійснюють незаконні вирубки, а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у бездіяльності щодо недопущення таких порушень на закріплених за ними лісових ділянках.

Відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Стислий виклад позиції відповідача, викладеної у відзиві.

Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" АТ "Українська залізниця" у відзиві заперечує проти задоволення позовних вимог за наступних підстав:

- чинним законодавством України не передбачено цивільно-правової відповідальності постійних землекористувачів за шкоду, завдану незаконними вирубками у смугах захисних лісонасаджень. Такі насадження не відносяться ані до пралісів, ні квазіпралісів, ні природних лісів, щодо яких п.20 ст.105 Лісового кодексу України встановлено відповідальність за порушення вимог охорони. Прокурором не надано жодних допустимих та належних доказів віднесення насаджень в смузі відведення залізниці до категорії лісу. Відповідно, ні ст.68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ні ст.105 Лісового кодексу не містять підстав для покладення на відповідача обов`язку відшкодовувати шкоду, заподіяну внаслідок незаконної порубки невстановленими особами. Крім того, працівники відповідача не були притягнуті до адміністративної відповідальності за порушення природоохоронного законодавства, що підтверджує відсутність вини та факту завдання шкоди природоохоронним відносинам з боку залізниці;

- землі під захисними та укріплювальними насадженнями належать до земель залізничного транспорту (ст.68 ЗКУ, ст.23 Закону «Про транспорт», ДБН) та розглядаються як технологічні захисні споруди, проектовані за встановленими розрахунками. Для догляду за ними створено спеціальні підрозділи - дистанції захисних лісонасаджень, які не є лісогосподарськими підрозділами у розумінні ст.17 Лісового кодексу. АТ «Укрзалізниця» фактично є потерпілою стороною, оскільки шкода завдана її інтересам та майну, що перебуває в її віданні. Розмір цієї шкоди завданої АТ «Укрзалізниці» повинен розраховуватись на підставі Постанови КМУ № 665 від 23.07.2008 і стягуватися в порядку цивільного судочинства. В той же час кримінальне провадження за фактом незаконної вирубки дерев триває і залізниця в ньому є потерпілою стороною;

- помилковою є позиція прокуратури про те, що розмір шкоди за порушення законодавства про охорону навколишнього середовища має визначатися на підставі Постанови КМУ №665 від 23.07.2008 «Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу», адже ця постанова визначає такси для обчислення шкоди, заподіяної лісу підприємствами, організаціями та громадянами у випадках незаконної вирубки, пошкодження дерев і чагарників, лісових культур, сіянців, лісових об`єктів та інших порушень на землях лісогосподарського призначення. Проте ці такси не застосовуються до постійних лісокористувачів, зокрема щодо смуг захисних лісонасаджень залізниць, і не передбачають відповідальності за недодержання вимог охорони та захисту таких лісосмуг;

- державний інтерес у даній справі полягає саме у виявленні осіб, які вчинили кримінальне правопорушення, і подання саме до них позову про відшкодування шкоди, завданої незаконною порубкою дерев у лісосмузі залізниці. Саме АТ "Українська залізниця" є суб`єктом, якому спричинені збитки (шкода), внаслідок незаконної порубки спірних дерев, а відтак, позов прокурора про стягнення цих коштів із особи, якій спричинені збитки, не може бути задоволений безвідносно до того чи було вжито відповідних заходів.

Стислий виклад позиції прокуратури, викладеної у відповіді на відзив.

Прокуратура зазначає, що відповідно до ст.1 та ст.4 Лісового кодексу України всі ліси, у тому числі лісові насадження лінійного типу у смугах відведення залізниць, належать до лісового фонду України і перебувають під охороною держави. Постанови КМУ №733 та №112 підтверджують, що такі смуги є захисними лісами, а постійні лісокористувачі, зокрема підрозділи «Львівської дистанції захисних лісонасаджень», здійснюють їх користування на законних підставах. Таким чином, твердження відповідача про те, що ці насадження не належать до лісового фонду, є помилковим.

Підставою для позову про стягнення 30 735,27 грн шкоди є неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків постійного лісокористувача щодо охорони та захисту лісових насаджень. Невстановлені особи здійснили незаконну порубку дерев у захисних лісонасадженнях саме через бездіяльність відповідача. Відповідно до ст.1166 ЦК України, для цивільної відповідальності необхідні наявність шкоди, неправомірність поведінки та причинний зв`язок між діями і заподіяною шкодою. Бездіяльність відповідача є протиправною, оскільки він не забезпечив ефективної охорони лісів на підвідомчій території, що визначено ст.19, 64, 86, 93, 105, 107 Лісового кодексу України та ст.41, ч.4 ст.68 Закону «Про охорону навколишнього природного середовища». Таким чином, шкода стала прямим наслідком неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків, і саме він відповідає за її відшкодування.

Прокуратура наголошує, що цивільна відповідальність АТ «Укрзалізниця» за шкоду лісу не залежить від її статусу потерпілої сторони у кримінальному провадженні. Відповідач допустив протиправну бездіяльність, не забезпечивши охорону лісу, що спричинило незаконну порубку дерева. Лісокористувачі відповідають за заподіяну шкоду державі, а постанова КМУ №665 застосовується для обчислення шкоди. Кількість і розмір дерев відповідачем не оспорюються.

Здолбунівську міську раду повідомлено про незаконну порубку та розмір шкоди, проте рада не вжила заходів для її стягнення до місцевого бюджету. Така бездіяльність свідчить про неналежне виконання повноважень щодо захисту інтересів громади, що обґрунтовує звернення прокурора з позовом в інтересах держави. Прокурором дотримано порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», а тому наявні підстави для представництва Здолбунівською окружною прокуратурою інтересів держави в особі Здолбунівської міської ради Рівненського району Рівненської області.

Фактичні обставини справи.

Судом встановлено, що 06.09.2023 працівниками виробничого підрозділу «Львівська дистанція захисних лісонасаджень» регіональної філії «Львівська залізниця» у кварталі 136, виділ 370, захисних лісонасаджень Бродівської виробничої дільниці по напрямку Красне Здолбунів, перегін Озеряни - Здолбунів, по прив`язці права сторона колії 133 км, 3 пк, виявлена незаконна порубка 1 дерева породи «дуб».

Згідно акту № 48 огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 06.09.2023, складеного посадовою особою виробничого підрозділу «Львівська дистанція захисних лісонасаджень» регіональної філії «Львівська залізниця», виявлено факт порубки 1 (одного) дерева породи «дуб» у захисних лісонасадженнях Бродівської виробничої дільниці по напрямку Красне Здолбунів, перегін Озеряни - Здолбунів, по прив`язці права сторона колії 133 км, 3 пк, кв. 136, вид. 370, що завдало шкоду лісу (державі) на суму 30 735,73 грн.

За вказаним фактом ВП № 6 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000324 від 06.09.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 246 КК України.

Відповідно до висновку експерта судової економічної експертизи від 02.11.2023 № СЕ-19/118-23/11427-ЕК, розрахунок розміру шкоди заподіяної лісу внаслідок незаконної порубки одного дерева породи «дуб» (сироростучий) арифметично підтверджується в сумі 30 735,27 гривень. Розбіжність з розрахунком розміру шкоди, що визначена виробничим підрозділом «Львівська дистанція захисних лісонасаджень» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» та експертним дослідженням становить 0,46 грн. Розбіжність пояснюється заокругленням показників.

Лісосмуга в якій вирубане дерево знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :00:006:0001, яка перебуває у постійному користуванні Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця».

Зміст спірних правовідносин, норми права, що підлягають до застосування, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів, наведених сторонами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються аргументи прокуратури та заперечення відповідача, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтею 66 Конституції України встановлено, що кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Статтею 1 Лісового кодексу України передбачено, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місце розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Перед судом постало питання чи відносяться захисні насадження до лісового фонду.

З`ясовуючи належність захисних насаджень до лісового фонду, суд враховує положення ст. 4 Лісового кодексу України, якою визначено, що захисні насадження лінійного типу належать до лісового фонду України.

Крім цього, важливим є те, що згідно з Порядком поділу лісів на категорії та виділення особливо захисних лісових ділянок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2007 № 733, лісові насадження лінійного типу, лісові ділянки (смуги лісів), розташовані у смугах відведення залізниць, відносяться до категорії захисних лісів.

Відповідно до Порядку здійснення лісовпорядкування, затвердженого постановою КМУ № 112 від 07.02.2023, постійний лісокористувач - підприємства, установи, організації всіх форм власності, їх філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, які мають у користуванні чи власності ліси на землях усіх категорій.

Згідно з наданих виробничим підрозділом «Львівська дистанція захисних лісонасаджень» регіональної філії «Львівська залізниця» документів (лист від 02.07.2025 № ПЧЛ-1/267), лісосмуга (в якій як встановлено судом вирубали дерево) знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :00:006:0001, котра відповідно до Державного акту серії ЯЯ № 9251858, виданого 04.09.2008 Здолбунівською районною державною адміністрацією, перебуває у користуванні Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця».

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка з кадастровим номером :00:006:0001 площею 22,0897 га, з цільовим призначенням «для розміщення та експлуатації будівель і споруд залізничного транспорту», є власністю держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації та перебуває у постійному користуванні ПАТ «Українська залізниця» (реєстраційний номер нерухомого майна 26).

Отже, захисні насадження лінійного типу належать до лісового фонду, а доводи відповідача щодо протилежного є безпідставними.

Також, перед судом постало питання чи підлягають захисні насадження державній охороні і якщо так, то хто відповідальний за охорону.

При вирішення даного питання, суд керується наступними нормами.

Згідно зі ст. ст. 16, 17 Лісового кодексу України, право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами. У постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.

Як передбачено ч. 1 статті 69 Лісового кодексу України, спеціальне використання лісових ресурсів на виділеній лісовій ділянці проводиться за спеціальним дозволом - лісорубний квиток або лісовий квиток, що видається безоплатно.

За приписами п. 1 ч. 2 ст. 19 та ч. 1, 5 ст. 86, ст. 90 Лісового кодексу України постійні лісокористувачі зобов`язані, зокрема, забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень. Організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від пожеж, незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, захист від шкідників і хвороб. Забезпечення охорони і захисту лісів покладається на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, та органи місцевого самоврядування, власників лісів і постійних лісокористувачів відповідно до цього кодексу. Основними завданнями державної лісової охорони є: здійснення державного контролю за додержанням лісового законодавства; забезпечення охорони лісів від пожеж, незаконних рубок, захист від шкідників і хвороб, пошкодження внаслідок антропогенного та іншого шкідливого впливу.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно- соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і не використовуванні в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.

Положеннями ст. 63 Лісового кодексу України передбачено, що ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Згідно з п. 5 ст. 64 Лісового кодексу України підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані здійснювати охорону лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень.

З урахуванням положень ст. 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» (далі - Закон) ліс, як природний ресурс загальнодержавного значення, підлягає державній охороні і регулюванню використання на всій території України.

Статтею 40 вказаного Закону передбачено, що використання природних ресурсів громадянами, підприємствами, установами та організаціями здійснюється з додержанням обов`язкових екологічних вимог.

У той же час, стаття 41 Закону встановлює економічні заходи забезпечення охорони навколишнього природного середовища, зокрема, передбачає відшкодування в установленому законом порядку збитків, завданих порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Відповідно до приписів ст. ст. 68, 69 Закону, порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність.

Підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Статтею 89 Лісового кодексу України визначено, що охорону і захист лісів на території України здійснює, зокрема, лісова охорона інших постійних лісокористувачів і власників лісів.

До основних завдань державної лісової охорони, як зазначено в ст. 90 Лісового кодексу України, входить здійснення державного контролю за: держанням лісового законодавства та забезпечення охорони лісів від пожеж, незаконних рубок, захист від шкідників і хвороб, пошкодження внаслідок антропогенного та іншого шкідливого впливу.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 23.05.2007 № 761 «Про врегулювання питань щодо спеціального використання лісових ресурсів» визначено, що підприємства, установи, організації і громадяни, які здійснюють спеціальне використання лісових ресурсів, зобов`язані, зокрема забезпечувати збереження підросту і не призначених для рубки дерев.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини та інші правопорушення проти довкілля» від 10.12.2004 № 17, визнається незаконною порубка дерев і чагарників, вчинена: без відповідного дозволу; за дозволом, виданим із порушенням чинного законодавства; до початку чи після закінчення установлених у дозволі строків; не на призначених ділянках чи понад установлену кількість; не тих порід дерев, які визначені в дозволі; порід, вирубку яких заборонено.

Особу, яка здійснила незаконні порубки дерев у ході досудового розслідування кримінального правопорушення не встановлено.

При цьому, як встановлено судом, обов`язок здійснювати охорону лісових насаджень на земельній ділянці з кадастровим номером :00:006:0001 площею 22,0897 га належав постійному лісокористувачу АТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця».

Так, згідно з п. 5 ч. 2 ст. 105 ЛК України, відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у порушенні строків лісовідновлення та інших вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів.

Верховним Судом у постанові від 20.02.2020 у справі № 920/1106/17 зазначено, що обов`язок забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, у тому числі у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних вирубок дерев.

Отже, організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладена на постійних лісокористувачів, а у даному випадку на земельній ділянці з кадастровим номером :00:006:0001 - саме на АТ «Укрзалізниця» в особі РФ «Львівська залізниця».

Із урахуванням викладеного у сукупності суд виснує, що захисні насадження що ростуть на земельній ділянці з кадастровим номером :00:006:0001 належать до лісового фонду України, підлягають державній охороні, а обов`язок організації та забезпечення їх охорони і захисту покладено на постійного лісокористувача АТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця».

Також перед судом постало питання наявності матеріальних та правових підстав для визнання відповідача винним у протиправній бездіяльності щодо порушення вимог законодавства про охорону, захист та використання лісів.

Підставою для пред`явлення позову про стягнення з АТ «Укрзалізниця» 30 735,27 грн шкоди за незаконну порубку стало неналежне виконання постійним лісокористувачем обов`язків щодо охорони лісових насаджень, внаслідок чого невстановленими особами здійснено вирубку дерев у захисних лісонасадженнях.

Враховуючи обставини справи, норми матеріального права та судову практику у аналогічних спорах, у даній справі доведенню підлягають складові ст. 1166 ЦК України: наявність шкоди, неправомірність поведінки та вина особи, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Наявність всіх зазначених умов є обов`язковою для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння особи, яка завдала шкоду (цивільне правопорушення).

Винне діяння це усвідомлений, вольовий вчинок людини, зовні виражений у формі дії (активного поводження) або бездіяльності (пасивного поводження).

Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

При цьому, поведінка може проявлятися як в активній, так і пасивній формах.

Бездіяльність це пасивна форма поведінки особи, що полягає у не вчиненні нею конкретної дії (дій), які вона повинна була і могла вчинити в даних конкретних умовах. Бездіяльність відрізняється від дії зовнішньою, фізичною стороною.

При бездіяльності особа не робить певної дії, яку вона за даних конкретних умов повинна була і могла вчинити для запобігання заподіянню шкоди охоронюваним законом суспільним відносинам. Бездіяльність тотожна дії за своїми соціальними та юридичними властивостями, тобто вона суспільно небезпечна і протиправна, є свідомим і вольовим актом поведінки людини.

Наявність реальної можливості діяти певним чином полягає в тому, що особа в даній конкретній ситуації мала реальну можливість діяти, тобто виконати активні дії і запобігти тим самим злочинним наслідкам.

При оцінці можливості (чи неможливості) виконати покладені на особу обов`язки слід враховувати конкретну обстановку, умови місця і часу, зміст обов`язків, покладених на особу. Враховуються і її суб`єктивні можливості щодо виконання необхідних дій.

Відповідно до ст. 107 ЛК України, підприємства, установи, організації і громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.

Таким чином, відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди втілено в ст. 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи а також шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Вирішуючи спір про відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, суду слід виходити з презумпції вини правопорушника. Отже, позивач не повинен доводити наявність вини відповідача у заподіянні шкоди навколишньому природному середовищу, навпаки, відповідач повинен довести, що у діях його працівників відсутня вина у заподіянні шкоди. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного суду від 20.12.2018 у справі № 924/12/18, від 07.06.2019 у справі №914/1960/17, від 09.08.2018 у справі № 909/976/17, від 20.12.2018 у справі № 909/1193/17, від 22.07.2019 у справі №909/374/18, котрі стосуються спорів про стягнення з постійних лісокористувачів шкоди, заподіяної самовільною порубкою дерев.

Тобто у спірних деліктних правовідносинах відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди, адже за зобов`язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, цивільне законодавство (ст. 614 та 1166 ЦК України) передбачає презумпцію вини правопорушника.

Суд враховує, що згідно з п. 6.1.2 роз`яснення Вищого арбітражного суду України №02-5/544 від 27.06.2001 «Про деякі питання вирішення спорів, пов`язаних із застосуванням законодавства про охорону навколишнього природного середовища», у вирішенні спорів щодо відшкодування шкоди, заподіяної порушенням вимог лісового законодавства у випадках встановлення контролюючими органами при проведенні перевірок дотримання природоохоронного законодавства на підвідомчій лісовому господарству території факту правопорушення, вчиненого невстановленими особами, судам необхідно виходити з того, що обов`язки із: забезпечення охорони, захисту, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень; дотримання правил і норм використання лісових ресурсів; ведення лісового господарства на основі матеріалів лісовпорядкування, здійснення використання лісових ресурсів способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення, відповідно до ст. 19 ЛК України, покладено на постійних лісокористувачів.

Цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі від 09.08.2018 №909/976/17, постановах Верховного Суду від 20.08.2018 у справі №920/1293/16, від 23.08.2018 у справі №917/1261/17, 19.09.2018 у справі №925/382/17. Також Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 24.01.2021 у справі № 906/366/20.

Верховним Судом висловлено позицію про те, що порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому, не важливо, хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення постійним лісокористувачем встановлених правил лісокористування.

Наведене також узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 909/976/17, постановах Верховного Суду у справах № 927/1096/16, № 909/1111/16, № 920/1293/16, № 917/1261/17, № 925/382/17.

Матеріалами справи підтверджується, що земельна ділянка з кадастровим номером :00:006:0001 площею 22,0897 га (де сталась рубка одного дерева, внаслідок якої виник спір у даній справі) знаходиться на території Здолбунівської територіальної громади та перебуває у постійному користуванні Акціонерного товариства «Українська залізниця».

Так, відповідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право постійного користування земельною ділянкою державної форми власності з кадастровим номером :00:006:0001 площею 22,0897 га (цільове призначення: для забезпечення функціонування залізничного транспорту), зареєстровано 12.09.2013 за публічним акціонерним товариством «Українська залізниця».

На підставі п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 № 938 тип публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» змінено з публічного на приватне та перейменовано його в акціонерне товариство «Українська залізниця».

Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця») є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту (п. 2 Статуту АТ «Українська залізниця», затвердженої постановою КМУ № 735 від 02.09.2015, в редакції постанови КМУ №938 від 31.10.2018 (далі-Статут)).

Відповідно до Положення про регіональну філію «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - Положення), Філія є відокремленим підрозділом акціонерного товариства «Українська залізниця», який не має статусу юридичної особи. Філія діє від імені АТ «Укрзалізниця» та в його інтересах, здійснює делеговані АТ «Укрзалізниця» функції у визначеному регіоні транспортної мережі, відповідно до мети, завдань та предмету діяльності Товариства.

Відповідно до п. 50 ч. 7 Статуту АТ «Українська залізниця» та пп. 50 п. 3.2. розділу ІІІ Положення РФ «Львівська залізниця», предметом діяльності акціонерного товариства та його регіональної філії є діяльність з виробничого екологічного контролю, моніторингу навколишнього природного середовища, проведення робіт з лісорозведення, утворення, утримання та відновлення захисних лісонасаджень.

Крім того, згідно із пп. 27 п. 128 Статуту АТ «Укрзалізниця», голова правління організовує та контролює здійснення в товаристві заходів щодо забезпечення безпеки руху, екологічної, техногенної, пожежної безпеки, інших заходів щодо цивільного захисту, охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання природних ресурсів, а також забезпечення охорони праці та реалізації промислової політики.

Також, згідно із пп. 10, 11 п. 5.9. Положення РФ «Львівська залізниця», що директор виконавчої Філії відповідає за дотримання законодавства про охорону навколишнього природного середовища; збереження майна, яким наділена Філія, від будь-яких дій, наслідком яких є його відчуження, випадкове знищення або пошкодження.

Однак, висновками викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.02.2021 № 906/366/20 встановлено, що факт виявлення незаконної рубки лісу та відсутність безпосередньо у відповідача, як особи, зобов`язаної здійснювати контроль за збереженням лісів, будь-якої інформації з приводу даного факту та своєчасного його виявлення свідчить про наявність вини відповідача щодо неналежної охорони лісу (бездіяльність), внаслідок чого скоєно незаконне вирубування лісу.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач, як постійний лісокористувач, допустивши протиправну бездіяльність у вигляді невчинення дій, направлених на забезпечення охорони і збереження лісу від незаконного вирубування на підвідомчій йому території земель лісового фонду, діяв неправомірно, що призвело до незаконного вирубування невстановленими особами дерева породи дуб.

Отже, внаслідок бездіяльності постійного лісокористувача - АТ «Укрзалізниця» в особі РФ «Львівська залізниця», а саме: незабезпечення ефективного комплексу всіх заходів, спрямованих на збереження лісів, незадовільного стану здійснення контролю за охороною та захистом лісів, невжиття заходів із боротьби з незаконними рубками, та порушення лісового законодавства з боку постійного лісокористувача, що є порушенням ст.ст. 89, 90 ЛК України, оскільки відповідач як постійний лісокористувач не виконав покладених на нього обов`язків, зокрема, із забезпечення охорони і збереження лісів на підвідомчій йому території, розташованій в межах Здолбунівської міської територіальної громади, допущено самовільну порубку дерев, чим спричинено матеріальну шкоду лісовому фонду України, що перебуває під охороною держави.

Відтак, оскільки особу, яка здійснила незаконну порубку дерев під час досудового розслідування кримінального провадження не встановлено, постійний лісокористувач - АТ «Укрзалізниця» в особі РФ «Львівська залізниця» має понести відповідальність у вигляді відшкодування збитків, завданих інтересам держави.

Виходячи з системного аналізу змісту положень п. 1 ч. 2 ст. 19, п. 5 ст. 64, ч.ч. 1, 5 ст. 86, п. 5 ч. 2 ст. 105 та ст. 107 Лісового кодексу України, АТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» як постійний лісокористувач, має нести відповідальність за порушення вимог щодо ведення лісового господарства, зокрема за незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок на підвідомчій відповідачу території, внаслідок якої лісу заподіяна шкода.

Суд з`ясував, що протиправна поведінка АТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця», виразилась у протиправній бездіяльності, яка полягає у незабезпеченні ним та його працівниками охорони лісових насаджень на підвідомчій території.

Невиконання АТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» та його працівниками встановлених законодавством обов`язків із забезпечення охорони лісів на підвідомчій території призвело до незаконної, самовільної порубки невстановленими особами дерев на території Здолбунівської міської ради Рівненського району Рівненської області та заподіяння шкоди навколишньому природному середовищу, в розмірі 30 735,27 грн.

Неналежне виконання відповідачем встановлених законодавством обов`язків безумовно свідчить про причинно наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що завдана навколишньому природному середовищу у вигляді порубки дерев.

Крім того, неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків з охорони лісу свідчить про вину завдавача шкоди.

Таким чином, прокурором доведено наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, необхідних для застосування такої міри відповідальності як відшкодування шкоди, а саме:

- протиправна поведінка відповідача, яка полягає у недотриманні вимог законодавства в частинні забезпечення охорони та захисту лісів, допустивши самовільну рубку на підконтрольній йому території;

- шкідливий результат такої поведінки (шкоди), який полягає у знищенні лісових культур, що завдало шкоди на загальну суму 30 735,27 грн;

- причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою зумовлений тим, що саме бездіяльність відповідача призвела до знищення лісових культур, чим заподіяно шкоду в загальному розмірі 30 735,27 грн;

- вина особи, яка заподіяла шкоду виражена у незабезпеченні належного використання, охорони та збереження лісових ресурсів, які перебувають у постійному користуванні товариства.

Отже, у даному випадку наявні всі елементи складу цивільного правопорушення вчиненого АТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця», передбаченого ст. 1166 Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що відповідач не надав жодних доказів відсутності його вини та вчинення ним дій, спрямованих на збереження та охорону лісів та недопущення самовільної рубки дерева породи дуб, створення сприятливих умов щодо охорони лісонасаджень Бродівської виробничої дільниці по напрямку Красне Здолбунів, перегін Озеряни - Здолбунів, по прив`язці права сторона колії 133 км, 3 пк, та недопущення самовільної (незаконної) рубки на наданій відповідачу в постійне користування земельній ділянці.

Разом з тим, суд зазначає, що у даному випадку питання стосується цивільно-правової відповідальності відповідача, правові підстави настання якої встановлено у ст. 1166 ЦК України. При цьому для настання у особи цивільно-правової відповідальності факту притягнення її до кримінальної відповідальності не вимагається. Кримінальне провадження за даним фактом не спростовує незабезпечення належної охорони лісових насаджень відповідачем, внаслідок чого скоєно незаконну порубку та, відповідно, завдано шкоду навколишньому природному середовищу. Також як і відсутність фактів притягнення до адміністративної відповідальності працівників відповідача не свідчить про відсутність відповідальності самого постійного лісокористувача.

Велика Палата Верховного Суду у п. 88 постанови від 13.05.2020 у справі № 9901/93/19 зазначила, що виходячи з вимог частини другої статті 19, статей 63 і 86 Лісового кодексу України, з урахуванням правової позиції, викладеної в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09 серпня та 19 вересня 2018 року у справах № 909/976/17, 925/382/17, лісокористувач є не потерпілою, а навпаки, відповідальною особою за шкоду, завдану внаслідок незаконної порубки лісу, перед державою як власником лісових ресурсів. Адже в цьому випадку вина лісокористувача полягає у протиправній бездіяльності щодо невжиття належних заходів захисту й охорони лісових насаджень. Таким чином, право на відшкодування шкоди, завданої самовільним вирубуванням лісу, має держава, цивільно-правову відповідальність перед якою несуть безпосередні винуватці порубки нарівні з лісокористувачами.

Судом встановлено, що вина лісокористувача полягає у протиправній бездіяльності щодо невжиття належних заходів захисту й охорони лісових насаджень. Таким чином, право на відшкодування шкоди, завданої самовільним вирубуванням лісу, має держава, цивільно-правову відповідальність перед якою несуть безпосередні винуватці порубки нарівні з лісокористувачами.

Враховуючи викладене, саме постійний лісокористувач АТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» має понести відповідальність у вигляді відшкодування збитків, завданих інтересам держави внаслідок незаконної порубки дерев третіми особами.

Щодо визначення розміру шкоди, то судом враховується, що в рамках кримінального провадження №0000324 проводилась судова економічна експертиза, за результатами якої складено висновок експерта №СЕ-19/118-23/11427-ЕК від 02.11.2023. На вирішення експертизи поставлено питання: Чи підтверджується розрахунок розміру школи, заподіяної лісу внаслідок незаконного порубу деревини породи "дуб", сироростучий в сумі 30 735 грн 73 коп? якщо ні, то які є розбіжності між розміром шкоди, визначеної у наданому на дослідження розрахунку та розміром шкоди, встановленої під час дослідження з урахуванням вимог та норм чинного законодавства?

Згідно з висновком експерта, розрахунок розміру шкоди, заподіяної лісу внаслідок незаконного порубу однієї деревини породи "дуб" сироростучий арифметично підтверджується в сумі 30 735 грн 27 коп. Розбіжність з розрахунком розміру школи, що визначена виробничим підрозділом "львівська дистанція захисних лісонасаджень" регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Укрзалізниця" та експертним дослідженням становить 00 грн 46 коп. Розбіжність пояснюється заокругленням показників.

У постанові Верховного Суду від 08 вересня 2022 року у справі № 125/1501/20-ц вказано на допустимість висновку експерта складеного в межах кримінального провадження, як письмового доказу у цивільній справі, оскільки експертиза проведена у кримінальному провадженні містила інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений.

В той же час, як вбачається із матеріалів справи, відповідач не подав ні доказів на спростування саме тієї суми шкоди 30 735 грн 27 коп. що зазначена в експертному висновку, ні контррозрахунку такої суми.

Крім цього, суд зауважує, що доводи відповідача про те, що розмір шкоди не має визначатися за Постановою КМУ № 665 від 23.07.2008 і що вона не застосовується до постійних лісокористувачів, є необґрунтованими.

Законодавство передбачає, що постійні лісокористувачі, а в даному випадку АТ «Укрзалізниця», несуть цивільно-правову відповідальність за неналежну охорону лісових насаджень (ч. 2 ст. 105 ЛК України, ст. 1166 ЦК України). Експертиза підтвердила розмір шкоди у сумі 30 735,27 грн.

Щодо інших аргументів сторін суд зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).

Обґрунтування інтересів держави та нездійснення органом, уповноваженим державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокуратурою інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Згідно з ч.3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Частиною 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до ч.3 та ч. 4 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Підставою представництва інтересів держави в судах є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних і інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчинюються у відносинах між ними або державою.

Звернення прокурора до суду з даним позовом спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання відшкодування шкоди, завданої порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, що підриває матеріальну і фінансову основу органів державної влади, що в свою чергу завдає шкоду інтересам держави.

У рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі №1-1/99 зазначено, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, тому прокурор, у кожному конкретному випадку, з посиланням на законодавство, самостійно визначає, в чому саме відбулося, чи може відбутися, порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом відповідно до ст.ст. 6, 114, 116 Конституції України може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування.

Стокгольмська Декларація, прийнята у 1972 році на Конференції Організації Об`єднаних Націй з навколишнього довкілля сформулювала принцип про те, що «Людина [повинна мати] має основне право на свободу, рівність і сприятливі умови життя в довкіллі, якість якого дозволяє вести гідне і процвітаюче життя, вона несе головну відповідальність за охорону і поліпшення довкілля на благо нинішнього і майбутніх поколінь». «Збереження і покращення якості оточуючого людину середовища є важливою проблемою, яка впливає на добробут народів та економічний розвиток усіх держав світу; це - вираз волі народів усього світу і обов`язок урядів усіх держав».

Орхуська Конвенція про доступ до інформації, участь громадськості в процесі прийняття рішень та доступ до правосуддя з питань, що стосуються довкілля, була погоджена Європейською економічною комісією ООН у 1998 році. Конвенція ратифікована у 40 країнах та Євросоюзом. Цей міжнародний договір визнає право «кожної людини нинішнього та прийдешніх поколінь на життя в навколишньому середовищі, сприятливому для її здоров`я та добробуту».

У рішенні Європейського Суду з прав людини від 27.11.2007 у справі «Хаммер проти Бельгії» суд вирішив, що незважаючи на той факт, що навколишнє середовище прямо не захищене в Конвенції, проте саме по собі воно є цінністю, в якій як суспільство, так і державні органи мають живий інтерес. Економічні міркування і навіть права на власність, не мають виходити на перший план у питаннях охорони навколишнього середовища, зокрема, коли ця сфера законодавчо регулюється державою.

Таким чином, державні органи зобов`язані діяти з метою захисту навколишнього середовища.

Оскільки ліси є невід`ємним елементом екосистеми, незаконне вирубування лісового фонду призводить до порушення прав усіх громадян на безпечне довкілля.

Так, у постанові Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18 суд дійшов висновку, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 18.04.2019 у справі № 906/506/18, від 11.04.2019 у справі № 904/583/18, від 13.02.2019 у справі № 914/225/18, від 21.05.2019 у справі № 921/31/18.

Згідно висновку Верховного Суду, нездійснення захисту полягає у тому, що уповноважений суб`єкт владних повноважень за наявності факту порушення інтересів держави, маючи відповідні повноваження для їх захисту, всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Така поведінка (бездіяльність) уповноваженого державного органу може вчинятися з умислом чи з необережності; бути наслідком об`єктивних (відсутність коштів на сплату судового збору, тривале не заповнення вакантної посади юриста) чи суб`єктивних (вчинення дій на користь можливого відповідача, інших корупційних або кримінально караних дій) причин.

Прокурор може підтвердити наявність підстав для представництва інтересів держави в суді шляхом надання належного обґрунтування, підтвердженого достатніми доказами, зокрема: повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду, запитами, а також іншими документами, що свідчать про наявність підстав для відповідного представництва.

Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності українського народу від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами (ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Природні ресурси, які перебувають у власності територіальних громад, є складовою частиною матеріальної і фінансової основи місцевого самоврядування (ст. 142 Конституції України). Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема на землю та природні ресурси (ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Відповідно до ст. 1 Лісового кодексу України ліси є її національним багатством. Усі ліси на території України, незалежно від форми власності становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Основним завданням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, згідно ст. ст. 1, 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», є збереження природних ресурсів у тому числі лісів.

Право органів місцевого самоврядування щодо подання позовів про стягнення завданої довкіллю шкоди ґрунтується на приписах ст.ст. 13, 142, 145 Конституції України; ст.ст. 15, 19, 47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища»; ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Статтею 15 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що місцеві ради в межах своєї компетенції здійснюють контроль за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку (ст. 145 Конституції України).

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ст. 29 ч. 3 п. 7 та ст. 69-1 ч. 1 п. 4 Бюджетного кодексу України, збитки, завдані внаслідок незаконної порубки лісових ресурсів, підлягають стягненню та зарахуванню до місцевого фонду охорони навколишнього природного середовища відповідних сільських рад, на території яких вчинено правопорушення, для подальшого перерозподілу у автоматичному режимі між бюджетами відповідних рівнів.

Як встановлено судом, земельна ділянка, де сталась незаконна рубка 1 дерева породи «дуб», знаходиться на території Здолбунівської територіальної громади.

Згідно із п.7 ч.3 ст.29, п.4 ч.1 ст.69-1 Бюджетного кодексу України, джерелами формування спеціального фонду Державного бюджету України у частині доходів є 30 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності; джерелами формування спеціального фонду місцевих бюджетів є 70 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, в тому числі: до сільських, селищних, міських бюджетів, бюджетів об`єднаних територіальних громад, що створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад - 50 відсотків, обласних бюджетів та бюджету Автономної Республіки Крим - 20 відсотків, бюджетів міст Києва та Севастополя - 70 відсотків.

Главою 11 Порядку організації роботи органів Державної казначейської служби України у процесі казначейського обслуговування державного та місцевих бюджетів за доходами та іншими надходженнями, затвердженого наказом Державної казначейської служби України №128 від 09.08.2013 (у редакції наказу Державної казначейської служби України від 05.12.2019 №342) передбачено, що платежі (кошти), які відповідно до Бюджетного кодексу України та закону про Державний бюджет України розподіляються між державним та місцевими бюджетами, зараховуються на аналітичні рахунки, відкриті в Казначействі на ім`я відповідного органу Казначейства за балансовим рахунком 3311 «Кошти, які підлягають розподілу між державним та місцевими бюджетами» Плану рахунків (далі - рахунок 3311) у розрізі територій та кодів класифікації доходів бюджету. Після розподілу, кошти у відповідних обсягах засобами програмного забезпечення шляхом формування меморіальних документів перераховуються за призначенням на відповідні рахунки.

Збитки, завдані внаслідок незаконної порубки лісових ресурсів на території Здолбунівської міської ради Рівненського району Рівненської області, у відповідності зі ст. 47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ст. 29 ч. 3 п. 7 та ст. 69-1 ч. 1 п. 4 Бюджетного кодексу України підлягають стягненню та зарахуванню до місцевого фонду охорони навколишнього природного середовища відповідних міських рад, на території яких вчинено правопорушення, для подальшого перерозподілу у автоматичному режимі між бюджетами відповідних рівнів.

Таким чином, в даному випадку, Здолбунівська міська рада Рівненського району Рівненської області є органом, до місцевого фонду охорони навколишнього природного середовища якого мають стягуватися збитки, завдані внаслідок незаконної порубки лісових ресурсів.

Враховуючи викладене, шкода, заподіяна навколишньому природному середовищу внаслідок незаконної порубки деревини, завдана місцевому бюджету Здолбунівської міської ради Рівненського району Рівненської області, а факт невідшкодування такої призводить до недоотримання коштів місцевим бюджетом, що порушує інтереси територіальної громади та не може залишатися без реагування органів прокуратури.

В свою чергу, Здолбунівською міською радою Рівненського району Рівненської області належних заходів щодо судового захисту порушених інтересів територіальної громади не вжито.

Здолбунівською окружною прокуратурою 30.05.2025 повідомлено Здолбунівську міську раду Рівненського району Рівненської області про встановлення факту незаконної рубки деревини на території ради із зазначенням розміру завданої шкоди та вжиття відповідних заходів реагування щодо стягнення шкоди, завданої навколишньому природному середовищу незаконною порубкою деревини в розмірі 30 735,27 грн. (лист № 54-754вих-25).

У відповідь на вказаний лист Здолбунівська міська рада листом № 1466/03-20/25 від 09.06.2025 повідомила, що не заперечує стосовно вжиття заходів спрямованих на відшкодування збитків, завданих порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Отже, як вбачається із матеріалів справи, Здолбунівська міська рада будучи повідомленою про встановлені порушення природоохоронного законодавства щодо незаконної рубки дерева породи «дуб» на підзвітній території громади, не вжила заходів з метою стягнення у судовому порядку встановлених збитків до місцевого бюджету.

Така пасивна поведінка органу місцевого самоврядування свідчить про неналежне здійснення своїх повноважень щодо захисту інтересів об`єднаної територіальної громади.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 вказала, що сам факт не звернення до суду суб`єкта владних повноважень з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Згідно з ч. 2 ст. 5 Конституції України носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Отже, володіючи відповідними повноваженнями та достовірно знаючи з повідомлення прокурора про факти заподіяння шкоди, Здолбунівською міською радою при наявності відповідних повноважень не вжито заходів щодо стягнення збитків, завданих порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок незаконної порубки дерев.

З огляду на викладене, у даному випадку наявні підстави для представництва Здолбунівською окружною прокуратурою інтересів держави в особі Здолбунівської міської ради Рівненського району Рівненської області, у зв`язку з нездійсненням нею захисту інтересів територіальної громади у сфері охорони та захисту лісів шляхом звернення до суду з позовною заявою у справі № 918/748/25.

Розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 3 ст. 6 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

У відповідності до п. 1, 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру - збір становить 1 розмір прожиткового мінімуму на одну працездатну особу.

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор звернувся з майновою вимогою про стягнення школи в сумі 30 735 грн 27 коп.

Враховуючи положення Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви з майновими вимогами судовий збір становить 3 028 грн 00 коп.

Законом 2147 до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» включено частину третю, відповідно до якої при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (підп. «б» підпункту 1 п. 17 § 1 розділу 4).

Особи, які після 04.10.2021 подають до суду документи через підсистему «Електронний суд», мають правомірні очікування, що розмір судового збору буде розрахований із застосуванням понижуючого коефіцієнта 0,8. (Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 916/228/22, Провадження № 12-26гс22).

За таких обставин, враховуючи, що позовну заяву подано через підсистему "Електронний суд", відповідно Рівненська обласна прокуратура правомірно сплатила судовий збір у розмірі 2 422 грн 40 коп. (згідно з платіжною інструкцією № 1389 від 09.07.2025), так як у даному випадку застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору від 3 028 грн 00 коп.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позов задоволено, судовий збір, сплачений прокуратурою при поданні позову (в розмірі 2 422 грн 40 коп.) покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 91, 123, 124, 126, 129, 236-241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" (79000, м. Львів, вул. Гоголя, 1, ) шкоду у розмірі 30 735 (тридцять тисяч сімсот тридцять п`ять) грн 27 коп., завдану порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, до спеціального фонду місцевого бюджету Здолбунівської міської ради Рівненського району Рівненської області (отримувач: ГУК у Рівн.обл/Здолбунів. М.тг/ 24062100, код 38012494, банк отримувача Казначейство України (ел.адм.подат.), номер рахунку (IBAN) UA 0017517, "грошові стягнення за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності").

3. Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" (79000, м. Львів, вул. Гоголя, 1, ) на користь Рівненської обласної прокуратури (р/р UA0015371, МФО 820172, , банк одержувач Державна казначейська служба України, м. Київ, код класифікації видатків бюджету 2800), судовий збір у розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп.

4. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 261 ГПК України.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повний текст рішення складено та підписано "29" вересня 2025 року.

Суддя Ю.Г. РОМАНЮК