РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.09.2025Справа № 910/9325/25

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді ДЖАРТИ В. В., за участю помічника судді Карлюк М. О., розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЙВЕНС УКРАЇНА"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕМЕТ-АРМАТУРА"

про зобов`язання повернути транспортний засіб,

Представники учасників процесу згідно протоколу від 29.09.2025

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У липні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕЙВЕНС УКРАЇНА" (далі - позивач, Компанія) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕМЕТ-АРМАТУРА" (далі - відповідач, Товариство) про зобов`язання повернути транспортний засіб марки SKODA, модель KAROQ 1.6 TDI GREENTECH AMBITION, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням з боку відповідача договірних зобов`язань за лізинговим договором № 058740 від 08.05.2020, зокрема щодо повного та своєчасного внесення лізингових платежів.

Ухвалою суду від 04.08.2025 вирішено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження в справі № 910/9325/25, здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче засідання на 20.08.2025.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.08.2025 підготовче засідання у справі відкладено на 17.09.2025.

У підготовче засідання 17.09.2025 прибула представник позивача та надала пояснення.

Відповідач представників у підготовче засідання 17.09.2025 не направив.

Відповідно до частини 11 статті 242 ГПК України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи чи її окремої системи (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасник справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Суд зазначає, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами" від 29.06.2023, який набрав чинності 21.07.2023 та введений в дію 18.10.2023, внесені зміни до ряду статей ГПК України.

Так, відповідно до частини 6 статті 6 ГПК України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи (це, зокрема, фізичні особи, у тому числі фізичні особи-підприємці) реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

При цьому судом встановлено відсутність у відповідача зареєстрованого електронного кабінету, отже згідно з наведеними приписами цього Кодексу останній зобов`язаний зареєструвати свій електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі) в обов`язковому порядку.

За відсутності у відповідача електронного кабінету з метою повідомлення останнього про відкриття провадження у справі № 910/9325/25, та про відкладення підготовчого засідання на 17.09.2025 та про його право подати відзив на позов, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України ухвали господарського суду були направлені судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу відповідача: 01013, місто Київ, вулиця Будіндустрії, будинок 7.

Згідно пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Наразі, копія ухвали суду про відкриття провадження у справі № 910/9325/25 була повернута на адресу суду неврученою відповідачу з відміткою "за закінченням терміну зберігання", докази доставлення відповідачу ухвали суду від 20.08.2025 в матеріалах справи відсутні.

У той же час судом згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців встановлено відповідність адреси місцезнаходження відповідача зазначеній на конверті.

Електронні адреси та/або інші поштові адреси, за якими можна встановити місцезнаходження відповідача, матеріали справи не містять та суду невідомі.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Враховуючи вище викладене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитися з усіма ухвалами суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/.

Окрім того, з метою повідомлення відповідача про відкладення підготовчого засідання у справі та дату, час та місце проведення підготовчого засідання судом на офіційній сторінці суду https://ki.arbitr.gov.ua/sud5011/pres-centr/45/1869386/ було розміщено оголошення про виклик відповідача в засідання.

З огляду на вищевикладене суд констатує, що ним вчинено всі необхідні та можливі заходи з метою встановлення місцезнаходження відповідача та повідомлення його про розгляд справи судом.

За наслідками підготовчого засідання 17.09.2025 судом була постановлена ухвала про закриття підготовчого засідання та призначений розгляд справи по суті в судовому засіданні 29.09.2025.

Сторони не направили своїх представників для участі в судовому засіданні 29.09.2025, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Будь-яких інших заяв чи клопотань від сторін суду не представлено.

Відповідно до частини 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

07.05.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПЕРША ЛІЗИНГОВА КОМПАНІЯ» (попередня назва позивача до 22.10.2024), як лізингодавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕМЕТ- АРМАТУРА», як лізингоодержувачем, були укладені загальні умови лізингового договору № OLO12336 (далі - загальні умови).

Відповідно до пункту 1.1. загальних умов предметом цих загальних умов є визначення загальних положень та умов, якими лізингодавець та лізингоодержувач будуть керуватися при укладанні відповідного лізингового договору для кожного ТЗ (транспортного засобу) окремо, що є предметом такого лізингового договору.

08.05.2020 між сторонами був укладений лізинговий договір № 058740 (далі - лізинговий договір), що є додатком № 1 до загальних умов, на підставі якого позивач зобов`язався передати відповідачу в лізинг транспортний засіб: марки SKODA модель KAROQ 1.6 TDI GREENTECH AMBITION, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_3 , VIN код НОМЕР_2 (далі - ТЗ) на визначений строк та встановлену плату (лізингові платежі), а лізингоодержувач зобов`язався отримати транспортний засіб та здійснювати оплату лізингових платежів.

Строк лізингу ТЗ визначений в лізинговому договорі та починається з початкової дати, під якою спід розуміти: дату передачі ТЗ, визначену в Акті прийому-передачі ТЗ (пункт 4.1.1. загальних умов).

Сторони узгодили строк лізингу ТЗ 48 місяців (пункт 3 лізингового договору).

26.05.2020 позивач передав відповідачу Транспортний засіб, що підтверджується Актом приймання -передачі № 058740 від 26.05.2020.

Строк лізингу ТЗ закінчується датою повернення ТЗ, визначеною в Акті прийому- передачі чи у повідомленні лізингодавця про готовність ТЗ до передачі лізингоодержувачу, або датою дострокового припинення строку лізингу (відмови від лізингу) ТЗ, згідно з положеннями пунктів 12-14 загальних умов лізингового договору (пункт 4.5. загальних умов).

Відповідно до пункту 8 Акта приймання -передачі № 058740 від 26.05.2020 планова дата повернення ТЗ - 25.05.2024.

Як стверджує позивач, Товариство продовжувало користуватись ТЗ після закінчення терміну дії встановленого лізинговим договором (25.05.2024).

Компанія зазначила в своєму позові, оскільки заперечень щодо користування відповідачем ТЗ після закінчення строку дії договору з боку позивача не було, в порядку статті 764 Цивільного кодексу України, дія лізингового договору фактично була поновлена на строк, який був раніше встановлений договором, а саме 48 місяців, тобто до 25.05.2028.

Водночас відповідно до пунктів 2.4.1., 2.4.2., 2.4.22 загальних умов лізингоодержувач зобов`язаний, зокрема, належним чином виконувати свої зобов`язання за лізинговим договором: своєчасно та у повному обсязі сплачувати на користь лізингодавця лізингові та інші належні до сплати платежі за лізинговим договором, а також усі документально підтверджені збитки; за власний кошт повернути ТЗ лізингодавцеві в день закінчення строку лізингу або його дострокового припинення, у задовільному стані з урахуванням нормального зносу, за адресою, вказаною лізингодавцем.

Згідно з пунктом 11.1.2. загальних умов щомісячні лізингові та будь-які інші платежі, належні до сплати за лізинговим договором, протягом п`яти днів із дня виставлення відповідних рахунків - фактур, із врахуванням положень, викладених у підпунктах 11.2, 11.3 та 11.3.1. Дата виставлення рахунку для лізингового платежу вказується в лізинговому договорі.

Відповідно до пункту 6 лізингового договору дата виставлення рахунку - кожного 25 числа за поточний місяць.

Компанія зазначає, що починаючи з жовтня 2024 року відповідач перестав виконувати свої зобов`язання щодо оплати лізингових платежів внаслідок чого, в останнього утворилась заборгованість в розмірі 111 996,68 грн, з простроченням в оплаті більше ніж на 30 днів.

Необхідно зазначити, що Акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) за жовтень- грудень 2024 року відповідачем підписані, тобто прийняті та погоджені, проте не сплачені.

З огляду на вказане позивачем 10.02.2025 була скерована на адресу Товариства претензія вих. № А0332-25 від 06.02.2025, яка залишена відповідачем без реагування, заборгованість не сплатив.

Пунктами 14.1 та 14.1.1 загальних умов передбачено, що лізингодавець має право відмовитися від лізингового договору та вимагати повернення ТЗ від лізингоодержувача у своє володіння, якщо лізингоодержувач. зокрема не сплатив лізинговий платіж та інші платежі, передбачені лізинговим договором, частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.

19.02.2025, керуючись положеннями пунктом 14.1 загальних умов, Компанією був скерований лист про відмову від лізингового договору, який є додатком до загальних умов, який був повернутий позивачу 06.03.2025 із відміткою про закінчення встановленого терміну зберігання.

Згідно з пунктом 14.2 загальних умов при відмові лізингодавця від лізингового договору згідно з наведеними вище підставами дія договору припиняється з моменту коли лізингоодержувач отримав або міг отримати письмове повідомлення лізингодавця про відмову від договору.

Відповідно до пункту 4.5 загальних умов строк лізингу ТЗ закінчується датою повернення ТЗ, визначеною в Акті прийому-передачі чи у повідомленні лізингодавця про готовність ТЗ до передачі лізингоодержувачу. або датою дострокового припинення строку лізингу (відмови від лізингу) ТЗ, згідно з положеннями пунктів 12, 13, 14 цих загальних умов.

Позивач вказував, що лізинговий договір № 058740 від 08.05.2020, що є додатком до загальних умов - припинив свою дію 06.03.2025, та в порядку пункту 8.1 загальних умов у відповідача виник обов`язок щодо повернення ТЗ починаючи з 07.03.2025.

Відповідно до пункту 8.1 загальних умов у день закінчення строку лізингу ТЗ або його дострокового припинення лізингоодержувач за власний кошт повергає лізингодавцеві ТЗ у технічно справному стані з урахуванням нормального зносу, в чистому вигляді (зовні, в салоні та в багажному відділенні), за адресою вказаною лізингодавцем разом з двома комплектами ключів запалювання, оригіналом свідоцтва про реєстрацію ТЗ та додатковим обладнанням, шинами, документами, набором автомобіліста, які були надані лізингоодержувачу, згідно з Актом прийому-передачі.

12.03.2025 Компанією скерований лист з вимогою повернення Транспортного засобу.

Оскільки вказана вимога Товариством не виконана та транспортний засіб не повернутий позивачу, останній звернувся із даним позовом до суду.

Товариство не скористалось своїм правом на подання відзиву на позов.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (далі- ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Стаття 14 Господарського процесуального кодексу України визначає принцип диспозитивності господарського судочинства та встановлює, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільний кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Судом встановлено, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором лізингу.

Частиною першою статті 292 Господарського кодексу України визначено, що лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. Правове регулювання лізингу здійснюється відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Судом врахований той факт, що 28.08.2025 Господарський кодекс України втратив чинність, водночас, відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Закріплений у наведеній нормі принцип незворотності дії закону та інших нормативно-правових актів у часі (lex ad praeterian non valet) полягає в тому, що дія їх не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання ними чинності, за винятком випадку коли закон або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював і Конституційний Суд України. Зокрема, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

З огляду на вказане, беручи до уваги, що спір між сторонами виник 06.03.2025 (дата припинення договору) та є не вирішеним станом на 29.09.2025, суд дійшов висновку про регламентування спірних правовідносин приписами Господарського кодексу України.

За приписами частин 2 та 3 статі 806 Цивільного кодексу України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 глави 58 ЦК України та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана з правомірним користуванням річчю протягом певного строку і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних положень статей 759, 762, 763 ЦК України та статей 283, 284, 286 ГК України.

З припиненням договірних відносин у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок - негайно повернути наймодавцеві річ.

Відповідні висновки є застосовними і до відносин лізингу у випадках дострокового припинення договору у зв`язку з порушеннями лізингоодержувача.

Отже, з моменту розірвання договору фінансового лізингу з ініціативи лізингодавця в лізингоодержувача припиняється обов`язок сплачувати лізингові платежі, натомість виникає обов`язок негайно повернути об`єкт лізингу у відповідному стані.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічні правові висновки містяться в постанові Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Суд зазначає, що доказів у підтвердження повернення об`єкта лізингу лізингодавцю Товариством суду не представлено.

Крім того, транспортний засіб експлуатується лізингоодержувачем, що підтверджується наявними постановами про притягнення до адміністративної відповідальності, винесені за перевищення швидкості зафіксовані в автоматичному режимі, а саме: 5АВ/11540671 від 21.07.2025, 5АВ/11467328 від 17.07.2025, 5АВ/11367490 від 11.07.2025, 5АВ/11370254 від 11.07.2025, 5АВ/І1260318 від 04.07.2025, 5АВ/9184848 від 06.02.2025.

Після припинення дії договору лізингу (06.03.2025) невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірні дії лізингоодержувача. Тому права та обов`язки лізингодавця та лізингоодержувача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням відповідно до умов договору та положень законодавства, які регламентують наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення предмета лізингу.

Враховуючи наведене, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовної вимоги про зобов`язання Товариства повернути транспортний засіб.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина 1 статті 236 ГПК України).

Разом з тим, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п. 29). Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, суд зазначає, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Згідно із статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи наведене, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

За приписами статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі справи покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 73-80, 86, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЙВЕНС УКРАЇНА" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕМЕТ-АРМАТУРА" про зобов`язання повернути транспортний засіб задовольнити повністю.

2. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕМЕТ-АРМАТУРА" (Україна, 01013, місто Київ, ВУЛИЦЯ БУДІНДУСТРІЇ, будинок 7; ідентифікаційний ) повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "ЕЙВЕНС УКРАЇНА" (Україна, 04070, місто Київ, ВУЛИЦЯ ІЛЛІНСЬКА, будинок 8; ідентифікаційний ) транспортний засіб марки SKODA, модель KAROQ 1.6 TDI GREENTECH AMBITION, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_2 .

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕМЕТ-АРМАТУРА" (Україна, 01013, місто Київ, ВУЛИЦЯ БУДІНДУСТРІЇ, будинок 7; ідентифікаційний ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЙВЕНС УКРАЇНА" (Україна, 04070, місто Київ, ВУЛИЦЯ ІЛЛІНСЬКА, будинок 8; ідентифікаційний ) 15 675,00 грн (п`ятнадцять тисяч шістсот сімдесят п`ять гривень 00 копійок) судового збору.

4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 01.10.2025.

СУДДЯ ВІКТОРІЯ ДЖАРТИ