РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.09.2025Справа № 906/1119/24
Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи №906/1119/24

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Наш Хліб Вінниця»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Твій Хліб»

про стягнення 731495,81 грн

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Наш Хліб Вінниця» (далі - позивач, заявник) звернулося до Господарського суду Житомирської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Твій Хліб» (далі - відповідач, боржник) про стягнення коштів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань за договором постачання №28-03/242 від 28.03.2024 не у повному обсязі розрахувався за поставлений товар, у зв`язку з чим позивачем заявлено до стягнення борг у розмірі 684303,43 грн, 3% річних у розмірі 11666,81 грн та інфляційні втрати у розмірі 35525,57 грн.

При цьому, одночасно з позовною заявою заявником подано заяву про забезпечення позову, відповідно до якої просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на кошти та майно Товариства з обмеженою відповідальністю «Твій Хліб» в межах суми основного боргу у розмірі 684303,43 грн.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 07.11.2024 справу №906/1119/24 передано за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

19.11.2024 року до Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи №906/1119/24.

За результатами автоматизованого розподілу судової справи №906/1119/24 між суддями, справу передано на розгляд судді Васильченко Т.В., що відображено у протоколі автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.11.2024.

За приписами частини 6 статті 31 Господарського процесуального кодексу України спори між судами щодо підсудності не допускаються.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.11.2024 у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Наш Хліб Вінниця» про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.12.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №906/1119/24 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами» від 29.06.2023, який набрав чинності 21.07.2023 та введений в дію 18.10.2023, внесено зміни до ряду статей Господарського процесуального кодексу України.

Так, частиною 6 статті 6 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

Як вбачається з комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» Товариство з обмеженою відповідальністю «Твій Хліб» має зареєстрований «Електронний кабінет» в підсистемі «Електронний суд» в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.

Частиною 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України визначено, що якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

З урахуванням зазначеного, ухвала Господарського суду міста Києва від 18.12.2024 про відкриття провадження у справі була надіслана відповідачу до Електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд» в ЄСІТС.

З наявного в матеріалах справи повідомлення про доставку електронного листа, яке отримано з автоматизованої системи документообігу суду комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» вбачається, що документ в електронному вигляді "ст.176 Ухвала про відкриття провадження у справі (без виклику сторін)" від 18.12.2024 по справі №906/1119/24 (суддя Васильченко Т.В.) було надіслано одержувачу Товариству з обмеженою відповідальністю «Твій Хліб» в його електронний кабінет. Документ доставлено до електронного кабінету: 19.12.2024 о 09:18 год.

Частиною 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Господарського процесуального кодексу України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

У відповідності до вимог статей 165, 251 Господарського процесуального кодексу України, відповідачу був встановлений строк для подання відзиву на позовну заяву протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Втім відповідач, у визначений судом строк, не подав ні відзиву на позовну заяву, ні клопотання про продовження строку на його подання.

Приписами ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Приймаючи до уваги, що відповідач у встановлений строк не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

28.03.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Наш Хліб Вінниця» (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Твій Хліб» (далі - покупець) укладено договір постачання №28-03/242 (далі - договір), за умовами пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується передати на умовах та в термін встановлених цим договором продукти харчування, далі «товар» у власність покупця у відповідності до наданого покупцем замовлення, а покупець, зобов`язується прийняти товар та сплатити його вартість.

За умовами пункту 2.1 договору, постачальник зобов`язується, в порядку визначеному в п. 11.3. договору, прийняти від покупця замовлення на постачання товару в електронному вигляді та здійснити постачання товару за адресою, вказаною в замовленні, який є його невід`ємною частиною.

Замовлення покупця повинне містити асортимент та кількість товару, адресу і дату постачання. Замовлення, надсилається в порядку визначеному в п. 11.3. договору, або передаватися представнику постачальника не менш ніж за 72 (сімдесят дві) години до постачання товару у формі, що погоджена сторонами (пункт 2.3. договору).

Постачальник гарантує своєчасне і повне виконання прийнятого замовлення (пункт 2.4. договору).

Пунктом 2.6 договору сторони погодили, що асортимент та інші характеристики товарів, що постачаються, остаточно визначаються у видаткових (товарно-транспортних) накладних, які мають відповідати замовленню. Відступлення у накладній від змісту замовлення допускається тільки за письмовою згодою покупця, завіреною підписом та при наявності печаткою. Ціна, асортимент та інші характеристики товарів, що постачаються, затверджені діючою та підписаною обома сторонами Специфікацією.

Постачальник зобов`язується разом з кожною партією поставки товарів передавати покупцеві усі документи, що мають відношення до цього товару та є обов`язковими для постачання у день поставки товару: 3 (три) оригінали видаткових накладних; 3 (три) оригінали товарно-транспортної накладної; 1 (один) оригінал документу або завірену належним чином кольорову копію, що підтверджує безпечність та якість товару (посвідчення про якість/декларація виробника в яких зазначено дата "Вжити до"/"Краще спожити до", дата виготовлення та/або строк придатності товару, нормативний документ згідно якого вироблено товар, умови зберігання та транспортування, інші критичні примітки щодо зберігання та транспортування товару); 1 (один) оригінал або завірену належним чином копію протоколу(-ів) випробувань зразків від кожної партії товару що поставляється, виданого структурним підрозділом Міністерства оборони України - Управлінням безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини (обов`язкова вимога для консервованої продукції (консерви м`ясні, консерви м`ясо-рослинні, консерви рибні); на товари, які підлягають сертифікації, постачальник надає належним чином оформлений сертифікат відповідності. Документи, що підтверджують безпечність та якість Товару, які супроводжують Товар, повинні бути видані виключно на партію/партії Товару, що постачається покупцеві (пункт 2.7 договору).

Відповідно до п. 2.8 договору постачальник зобов`язаний шляхом електронного обміну надсилати накладні. Видаткова накладна повинна надсилатися постачальником за день до поставки товару, але в будь-якому випадку, не пізніше дня поставки товару.

Згідно з Податковим Кодексом України, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна складається у день виникнення податкових зобов`язань продавця. В разі невиконання вказаного пункту, постачальник зобов`язаний протягом двох робочих днів компенсувати покупцю всі штрафні санкції, які на останнього були накладені, а також сплатити десять відсотків від вартості товару, постачання якого відбулося з вищезазначеним порушенням (пункт 2.10 договору).

Приймання товару за кількістю та якістю здійснюється покупцем у місці, поставки визначеному в заявках та цим договором, відповідно до п.п. 2.5 та 3.2 цього Договору. При прийомі-передачі товару сторони керуються положеннями Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю від 15.06.1965 року (П-6) та Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за якістю від 25.04.1966 року (П-7) в тих їх частинах, що не суперечать чинному законодавству України та положенням цього Договору. Якщо в документах на товар постачальник зазначив вагу товару і кількість місць, покупець при прийманні товару вправі перевірити вагу і кількість місць. При неможливості зважування товарів без тари, визначення ваги нетто здійснюється шляхом перевірки ваги брутто в момент одержання товарів і ваги тари після звільнення її з-під товару. Покупець вправі прийняти товари без спеціальної перевірки їх якості, якщо товари знаходяться в належній тарі та упаковці, та у них відсутні явні дефекти (пункт 4.1 договору).

Ціна товару та порядок розрахунків визначені п.п. 5.1 - 5.11 договору.

Так, валютою цього договору є національна валюта України - гривня. Загальна сума договору, складає суму товару, отриманого за всіма накладними на постачання товару за цим договором. Ціна на товар включає ПДВ, за винятком товарів (операцій), що звільняються від оподаткування податком на додану вартість згідно діючого законодавства. Обов`язково до таких змін додається відповідна інформація від виробника про такі зміни.

Ціна на товар та номенклатура визначається на підставі погодженої сторонами специфікації та може бути змінена винятково за попереднім погодженням з покупцем не менш ніж за 21 (двадцять один) календарних днів до зміни. Нова специфікація набирає чинності з моменту, зазначеного у відповідній специфікації, а у випадках відсутності у специфікації будь-яких зауважень з цього приводу, з моменту підписання обома сторонами, при цьому попередня втрачає силу.

У випадку, якщо супровідні документи на товар або розрахунки постачальника містять вказівку на ціну товарів, що вище ціни, зазначеної сторонами в специфікації, то діє ціна, зазначена в погодженій специфікації.

Ціна на товар не включає вартість доставки товару постачальником. Доставка товару здійснюється за рахунок постачальника.

Покупець здійснює розрахунки з постачальником на умовах відстрочки платежу терміном двадцять один календарний день з моменту отримання товару. Форма сплати: безготівковий розрахунок, шляхом перерахування грошових коштів покупцем на розрахунковий рахунок постачальника, або в готівковій формі, шляхом внесення грошових коштів в касу постачальника.

Якщо постачальником не будуть надані разом з товаром документи зазначені в п. 2.7 цього договору, то датою одержання товару, вважається дата одержання всіх необхідних документів. Покупець має право відстрочити дату розрахунку Постачальником на строк затримки оформлення (надання) необхідних документів або відмовитись від прийняття такого товару.

При оплаті товарів покупець вправі зменшити суму платежів за товари, що постачаються, на суму поверненого товару, суму неустойки та інші належні покупцю платежі за даним договором заліком зустрічних вимог. Згода на залік зустрічних однорідних вимог надається сторонами шляхом підписання додаткової угоди про припинення зобов`язання шляхом заліку однорідних зустрічних вимог.

При постачанні товарів ціни на які підлягають державному регулюванню, постачальник зобов`язується своєчасно надавати покупцю повну та достовірну інформацію щодо рівня оптово-відпускної ціни виробника та інформацію щодо рівня торгівельної націнки постачальника. За можливістю, інформація щодо оптово-відпускної ціни виробника повинна відображатися у накладних на постачання товару або надаватися в окремому листі, який підписується та завіряється основною печаткою підприємства.

Постачальник надає покупцю акт звірки після завершення періоду постачання, що складає 7 (сім) календарних днів або інший період за домовленістю сторін.

Умовами пункту 6.7 договору сторони погодили, що останні несуть повну матеріальну відповідальність за збитки, що сталися внаслідок невиконання або часткового виконання сторонами зобов`язань за даним договором, відповідно до умов даного договору, Цивільного кодексу України, Положенням про постачання продукції виробничо-технічного призначення і Положення про постачання товарів народного споживання, чинним законодавством України та іншого діючого законодавства України.

Згідно з п.п. 6.12-6.14 договору, сторони прийшли до взаємної згоди, що сторони не відшкодовують одна одній витрати на професійну правничу допомогу (у випадку вирішення спорів у судовому порядку). Сторони встановили інший розмір процентів річних за порушення грошового зобов`язання покупцем у розмірі 0 (нуль) відсотків річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України. Сторони прийшли до взаємної згоди, що постачальник не вимагатиме сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Цей договір набирає чинності з моменту підписання його уповноваженими представниками сторін і діє протягом (одного) календарного року з моменту укладення цього договору. Якщо одна із сторін або обидві сторони не виконують або не належно виконують свої зобов`язання за цим договором, термін його дії подовжується до моменту належного виконання зобов`язання винною стороною. Якщо жодна із сторін не виявила намір розірвати даний договір, він вважається продовжений на тих же самих умовах та на той же самий строк (п. 9.1 договору).

Відповідно до специфікації, що є додатком №1 до договору, позивач зобов`язався поставити відповідачу товар згідно визначеного переліку: хліб з пшеничного борошна першого ґатунку (хліб білий подовий), 18,00 грн/од. з ПДВ; хліб з пшеничного борошна першого ґатунку (нарізний) (хліб білий подовий різаний), 18,96 грн/од. з ПДВ; хліб житній (хліб «Подільський житній»), 18,00 грн/од. з ПДВ; хліб житній (нарізний) (хліб «Подільський житній» різаний), 18,96 грн/од. з ПДВ; здобна випічка, 51,90 грн/од. з ПДВ; печиво вівсяне, 60,00 грн/од. з ПДВ; печиво до кави, 60,00 грн/од. з ПДВ; бублики (сушка ванільна), 49,80 грн/од. з ПДВ.

На виконання умов даного договору, що не заперечується сторонами, позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято узгоджений товар на загальну суму 1534303,43 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними та товаро-транспортними накладними, які підписані уповноваженими представниками сторін без заперечень та зауважень та скріплені печатками підприємств.

Разом з тим, на виконання умов договору позивачем було зареєстровано податкові накладні на вказану суму, про що свідчать квитанції про реєстрацію податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов договору щодо поставки товару.

Позаяк, відповідач свої зобов`язання щодо оплати поставленого товару належним чином не здійснив, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в сумі 684303,43 грн.

03.09.2024 року позивач направив на електронну адресу відповідача вимогу-претензію №72 від 02.09.2024, в якій просив сплатити наявну заборгованість.

25.09.2024 року позивач повторно направив на електронну адресу відповідача вимогу-претензію №75 про погашення заборгованості за договором постачання, а також акт звірки взаєморозрахунків за весь період постачання, які залишені відповідачем без відповіді та реагування, що і стало підставою звернення до суду з даним позовом.

Стаття 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання, в силу вимог статей 526, 525 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься і у ст. 193 Господарського кодексу України.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, а відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 вищевказаної статті унормовано, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Так, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ст. 692 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 5.7 договору встановлено, що покупець здійснює розрахунки з постачальником на умовах відстрочки платежу терміном двадцять один календарний день з моменту отримання товару. Форма сплати: безготівковий розрахунок, шляхом перерахування грошових коштів покупцем на розрахунковий рахунок постачальника, або в готівковій формі, шляхом внесення грошових коштів в касу постачальника.

Втім, як встановлено судом, відповідач своїх зобов`язань за договором в частині оплати отриманого товару у встановлений договором строк в повному обсязі не здійснив.

Тоді як, частина 2 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Статтею 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт поставки обумовленого сторонами товару та факт порушення відповідачем своїх зобов`язань в частині повної оплати отриманого товару, підтверджений матеріалами справи та не спростований відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині стягнення основної заборгованості у розмірі 684303,43 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду №910/12604/18 від 01.10.2019).

Відтак, оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання щодо оплати отриманого товару належним чином не виконав, позивачем нараховано та заявлено до стягнення 35525,57 грн інфляційних втрат та 11666,81 грн 3 % річних.

Із змісту частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, яка не містить застережень щодо можливості встановлення у договорі інших положень, окрім як визначення іншого розміру процентів річних від простроченої суми, випливає, що відповідна норма має імперативний характер, що спрямована на захист майнового права та інтересу кредитора. Зміст норми можна вважати диспозитивним лише в контексті наділення учасників правовідносин свободою вибору щодо розміру процентів річних. Наведене свідчить про неможливість формулювання у договорі альтернативного правила, що анулює (скасовує, відміняє) відповідне право кредитора та виключає можливість прямого застосування норми частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України у разі наявності факту прострочення виконання грошового зобов`язання.

Тобто на свій розсуд сторони можуть лише зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. Але, відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України, сторони не можуть, реалізуючи наявну свободу у визначенні умов договору, відступити повністю від положень частини 2 статті 625 цього Кодексу, змінити зміст відповідного правила та уникнути настання відповідальності за цієї статтею, домовившись про відсутність у кредитора взагалі права вимагати сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також процентів річних за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, умови договору, передбачені п. 6.13 та 6.14, порушують права позивача та не забезпечують дотримання справедливого балансу між правами та охоронюваними законом інтересами сторін договору. Обов`язок з виконання грошових зобов`язань за цим договором лежить лише на відповідачеві, який зобов`язувався оплатити поставлений згідно договору товар. Завдяки наведеним умовам договору відповідач, всупереч вимогам закону (ч. 2 ст. 625 ЦК України), звільняється від відповідальності за порушення грошового зобов`язання, тоді як ч. 3 ст. 614 ЦК України передбачено, що правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов`язання, є нікчемним (аналогічні правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 16.04.2020 у справі №914/479/19, від 09.09.2020 у справі № 904/3260/19 та від 25.05.2021 у справі №904/2112/20).

При цьому, судом враховано, що частини 3 статті 12 ЦК України, передбачає, що особа може відмовитися від свого конкретного матеріального права, а не від права набувати такі права на майбутнє, а тому приписи зазначеної статті не можуть бути підставою для звільнення боржника від відповідальності за невиконання зобов`язання.

Отже, нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних в порядку ст. 625 ГПК України у спірному випадку є правомірним.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат суд дійшов висновку, про їх обґрунтованість, вірність та відповідність фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, у зв`язку з чим вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги або свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заборгованість у заявленому позивачем розмірі, як і не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву.

Приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є доведеними належними доказами, дослідженими судом, а тому підлягають задоволенню.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України та висновок суду про задоволення позовних вимог в повному обсязі, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Крім того, позивач просить суд покласти на відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн.

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009 у справі № 1-23/2009).

Водночас, за змістом статті 64 Конституції України конституційне право кожного на правову допомогу у жодному випадку не може бути обмежено.

Відповідно до статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Особа може відмовитися від свого майнового права.

Отже, особа може відмовитися від конкретного права яке їй належить, але така відмова не може стосуватися своїх прав загалом та щодо прав, які можуть виникнути в майбутньому.

Статтею 16 ГПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 12 ч. 3 статті 12 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Впровадження зазначеного принципу має на меті забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Згідно частин 1, 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Розподіл витрат на професійну правничу допомогу у господарській справі здійснює суд, який ухвалював судове рішення у справі, відповідно до вимог ст. ст. 129, 126 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що пунктом 6.12 договору сторони фактично відмовились від права на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, яке є похідним від права на професійну правничу допомогу, що є неправомірним, оскільки така умова не відповідає положенням законодавства, в той час як зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а тому даний пункт договору не застосовується судом.

Частиною 2 статті 126 ГПК України закріплено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем надано оригінал договору про надання правничої допомоги від 22.10.2024 (далі - договір про надання правничої допомоги), укладений між адвокатом Шишковською Анжелікою Борисівною (далі - виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Наш Хліб Вінниця» (далі - замовник), копію платіжного доручення №2408 від 28.10.2024 року на суму 20000 грн про оплату за договором про надання правничої допомоги, оригінал ордеру на надання правничої допомоги серії АВ №1163062 від 01.11.2024 року та оригінал ордеру на надання правничої допомоги серії АВ №1163062 від 06.12.2024 року.

Згідно пункту 1.1 договору про надання правничої допомоги замовник доручає, а виконавець бере на себе надання замовнику правничої допомоги в обсязі та на умовах, визначених цим договором.

Умовами пунктів 2.1-2.3 договору про надання правничої допомоги визначено, що виконавець бере на себе зобов`язання по наданню послуг замовнику по представництву його інтересів у Господарському суді Житомирської області у справі за позовом ТОВ «Наш Хліб Вінниця» до ТОВ «Твій ХЛІБ» про стягнення заборгованості та штрафних санкцій. Для виконання своїх зобов`язань за даним договором виконавцю надаються усі передбачені законодавством права позивача, відповідача, третьої особи, в тому числі право: бути представником у судах усіх інстанцій, користуватися усіма наданими позивачу, відповідачу і третій особі правами, в тому числі: повністю або частково відмовлятись від позовних вимог, повністю або частково визнавати чи не визнавати позовні вимоги, змінювати предмет позову та розмір позовних вимог, укладати мирові угоди, оскаржувати рішення, ухвали, постанови суду, заявляти клопотання; підписувати апеляційні та касаційні скарги, відзиви, пояснення та заперечення на апеляційні скарги (подання), відзиви та пояснення на касаційні скарги (подання), зауваження на протоколи судових засідань, скарги на рішення, дії або бездіяльність органів Державної виконавчої служби, державного виконавця чи іншої посадової особи Державної виконавчої служби, заяви про зміну способу та порядку виконання рішення та заяви про звернення стягнення на майно; подавати передбачені законодавством виконавчі документи до стягнення, брати участь у виконавчому провадженні, сплачувати за організацію державне мито та отримувати його у випадку його повернення, підписувати від імені організації будь-які документи, подавати документи до будь-яких органів, а також виконувати інші дії, безпосередньо пов`язані з виконанням повноважень. передбачених цією довіреністю. Виконавець бере на себе зобов`язання виконувати замовлену роботу якісно та своєчасно у відповідності до вимог договору.

За надання послуг відповідно до умов договору замовник сплачує виконавцю плату у розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень шляхом перерахування на розрахунковий рахунок виконавця протягом трьох банківських днів з часу підписання даного договору (пункт 4.1 договору про надання правничої допомоги).

Цей договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за даним договором (пункт 5.1 договору про надання правничої допомоги).

Судом встановлено, що Шишковська Анжеліка Борисівна є адвокатом в розумінні Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", що підтверджується інформацією, розміщеною на офіційному веб-сайті Національної асоціації адвокатів України.

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: - фіксованого розміру; - погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" як "форма винагороди адвоката", але в розумінні Цивільного кодексу України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

У той же час, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 наголошено на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Разом із тим, згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необгрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

В той же час, Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові №922/445/19 від 03.10.2019 зазначила, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Тобто, "суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони" та "суд має право зменшити суму судових витрат, встановивши їх неспіврозмірність, незалежно від того, чи подавалося відповідачем відповідне клопотання" не є тотожними за своєю суттю, що фактично відповідає висновку викладеному у вищевказаній постанові.

При цьому, у постанові від 05.10.2021 у справі №907/746/17 колегія суддів Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав не пов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання учасника справи про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У такому разі, суди мають таке право відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України та висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися відповідна норма права.

Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 13.12.2022 у справі №910/429/21 та від 11.11.2022 у справі №909/50/22.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необгрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України та визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Окрім того, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited" проти України»).

Отже, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до положень статей 126, 129 Господарського процесуального кодексу України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норми права викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21, від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та у постанові Верховного Суду від 22.12.2022 у справі №922/2666/21.

При цьому, судом враховано, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів учасника справи (подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 24.01.2022 у справі №911/2737/17 та від 21.10.2021 у справі №420/4820/19).

В той же час, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Приймаючи до уваги наведене вище в сукупності та з огляду на спірні правовідносини, беручи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених і поданих до суду позивачем документів, їх значення для вирішення спору, з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) і розумності їхнього розміру, суд прийшов до висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору та складності даної справи, з урахуванням обсягу наданих послуг (п. 2 ч. 5 ст. 129 ГПК України).

При цьому, судом враховано, що даний спір відноситься до категорії спорів, що виникають у зв`язку із неналежним виконанням договорів регулюються нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, спірні правовідносини не передбачають, а предмет доказування у справі охоплює незначну кількість обставин та фактів, які підлягають дослідженню.

За таких обставин, виходячи з критеріїв складності справи, ціни позову, обсягу матеріалів, кількості підготовлених документів, користуючись певною можливістю розсуду при розподілі витрат на правничу допомогу суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для обмеження такого розміру з огляду на розумну необхідність судових витрат в даній справі та необхідність покладення на відповідача витрат позивача на правову допомогу у загальному розмірі 7000,00 грн.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 129, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Наш Хліб Вінниця» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Твій Хліб» про стягнення 731495,81 грн задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Твій Хліб» (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, буд. 82; ідентифікаційний код 39147619) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Наш Хліб Вінниця» (21001, Вінницька обл., м. Вінниця, вул. Д. Нечая, буд. 7, ідентифікаційний код 43594489) основний борг у розмірі 684303 (шістсот вісімдесят чотири тисячі триста три) грн 43 коп., 3% річних у розмірі 11666 (одинадцять тисяч шістсот шістдесят шість) грн 81 коп., інфляційні втрати у розмірі 35525 (тридцять п`ять тисяч п`ятсот двадцять п`ять) грн 57 коп., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 (сім тисяч) грн 00 коп. та судовий збір у розмірі 10972 (десять тисяч дев`ятсот сімдесят дві) грн 44 коп.

3. Видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 26.09.25.

СуддяТ.В. Васильченко