ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2025м. ДніпроСправа № 904/3572/25

Господарський суд Дніпропетровської області

у складі судді Дупляка С.А.,

за участю секретаря судового засідання Євтушенка Д.Є.,

представників учасників справи:

від позивача: Пономаренко Д.О.;

від відповідача: Тер-Товмасян Ю.Г.;

розглянувши матеріали справи №904/3572/25

за позовом Державного промислового підприємства "Кривбаспромводопостачання"

до Комунального підприємства "Кривбасводоканал"

про визнання укладеним договору,

в с т а н о в и в:

1. ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Державне промислове підприємство "Кривбаспромводопостачання" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою від 02.07.2025 за вих. №б/н до Комунального підприємства "Кривбасводоканал" (далі - відповідач), у якій просить визнати укладеним договір на послуги з перерозподілу (перекидання) водних ресурсів до Південного водосховища між Державним промисловим підприємством "Кривбаспромводопостачання" та Комунальним підприємством "Кривбасводоканал" в редакції позивача.

Судові витрати позивач просить стягнути з відповідача.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №904/3572/25 визначено суддю ДУПЛЯКА Степана Анатолійовича, що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.07.2025.

Ухвалою від 07.07.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 06.08.2025.

Через систему "Електронний суд" 24.07.2025 від відповідача надійшов відзив 24.07.2025 за вих. №б/н, у якому останній просить поновити пропущений строк процесуальний строк для подання відзиву на позовну заяву та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою від 25.07.2025 у задоволенні клопотання відповідача про поновлення процесуального строку для надання відзиву на позов відмовлено.

Через підсистему "Електронний суд" 29.07.2025 від позивача надійшли додаткові пояснення.

Через підсистему "Електронний суд" 05.08.2025 від відповідача надійшли додаткові пояснення .

Ухвалою від 06.08.2025 продовжено строк підготовчого провадження та відкладено підготовче засідання у справі до 28.08.2025.

Через підсистему "Електронний суд" 12.08.2025 від позивача надійшли додаткові пояснення.

Ухвалою від 28.08.2025 підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті на 24.09.2025.

В судовому засіданні 24.09.2025 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, відповів на запитання суду та просив задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача надав пояснення у справі, однак заперечував позовні вимоги у повному обсязі і просив суд відмовити у їх задоволенні.

Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийняв рішення у справі.

З урахуванням режиму воєнного стану та можливості повітряної тривоги в місті Дніпрі у Господарському суді Дніпропетровської області встановлено особливий режим роботи й запроваджено відповідні організаційні заходи. А тому, справу розглянуто у розумні строки, ураховуючи вищевказані обставини та факти.

Стислий виклад позиції позивача

Позовні вимоги мотивовані тим, що п. 2.1. протоколу позачергово засідання Комісії №9 від 16.06.2023 на підприємства позивача та відповідача покладено обов`язок вжити заходи щодо недопущення зниження експлуатаційного рівня води у джерелі питного водопостачання міста за рахунок впровадження альтернативної моделі подачі (перекачування) води для поповнення Південного водосховища.

Позивач звертався до відповідача листом за вих. №03-50/8480 від 04.07.2023 з проханням здійснити заходи щодо забезпечення альтернативної моделі, затвердженої протоколом позачергово засідання Комісії №9 від 16.06.2023.

20.07.2023 було запущено роботу альтернативної моделі подачі води до Південного водосховища. На думку позивача, з 20.07.2023 між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, зміст яких полягає у перерозподілі (перекиданні) води до Південного водосховища.

Враховуючи обов`язковість укладення договору про перерозподіл (перекидання) водних ресурсів між сторонами відповідно до ст. 42 Водного кодексу України, позивач звернувся до відповідача з пропозицією щодо укладення такого договору.

Однак, відповідач листом вих. №02-05/19597 від 11.06.2025 відмовив в укладенні договору та повернув без підпису проєкт договору про надання послуг з перерозподілу (перекидання) водних ресурсів до Південного водосховища, з чим позивач не погодився та звернувся з даним позовом до суду.

Стислий виклад позиції відповідача

Відповідач заперечує проти заявлених позивачем вимог та наголошує, що позивач не навів належних та допустимих доказів наявності фактів, з якими ст. 179 ГК України пов`язує можливість укладення договору в судовому порядку. Зокрема, позивач не довів наявності відповідного державного замовлення, не навів прямої вказівки закону України, яка б встановлювала обов`язковість укладення спірного договору, не надав до матеріалів справи доказів наявності укладеної сторонами угоди або попереднього договору, які б передбачали можливість укладення спірного договору.

Частина 4 статті 42 ВК України, на яку посилається позивач, не може бути застосована в даному разі оскільки її гіпотезою передбачено необхідність укладення відповідного договору за умови фактичного надання послуг про перерозподілу (перекиданню) води до Південного водосховища для її забору відповідачем з метою здійснення водокористування відповідно до наявного дозволу, а враховуючи відсутність доказів на підтвердження вчинення з боку позивача дій щодо перерозподілу водних ресурсів, такі вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

2. ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ

Предметом доказування у справі, відповідно до ч. 2 ст. 76 ГПК України, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У даному випадку до предмета доказування входять обставини: наявності/відсутності підстав для визнання укладеним договору на послуги з перерозподілу (перекидання) водних ресурсів до Південного водосховища між позивачем та відповідачем в редакції позивача.

Суд встановив, що Державне промислове підприємство «КРИВБАСПРОМВОДОПОСТАЧАННЯ» (далі - позивач) засноване на державній власності та належить до сфери управління Дніпропетровської обласної державної адміністрації.

Відповідно до статуту підприємство створено з метою отримання відповідного прибутку за рахунок виробничої та підприємницької діяльності із забезпечення перекидання води у маловодні регіони.

Основним завданням позивача було забезпечення комплексом гідротехнічних споруд перекидання технічної води з Каховського водосховища до Південного водосховища, яке забезпечує водопостачання населення та промислових підприємств Криворізької територіальної громади.

Як зазначає позивач, забір води для даних цілей з Південного водосховища здійснювало і продовжує здійснювати єдине підприємство - Комунальне підприємство «Кривбасводоканал» (далі - відповідач). Вказані послуги надавалися на умовах договору на послуги з постачання технічної води №1т/н/389-ЗБУТ від 29.12.2017.

Також у позові позивач зазначає, що тривалий проміжок часу, починаючи з 1961 року, позивач виконував перекидання води до міста Кривого Рогу потужностями каналу Дніпро Кривий Ріг, чим забезпечував наповнення Південного водосховища, оскільки запасів водних ресурсів у даній місцевості недостатньо для задоволення потреб населення та промислових підприємств та вони відносяться до маловодних регіонів.

06 червня 2023 року близько 2:50 ночі російські війська підірвали греблю Каховської ГЕС, що забезпечує південь України електроенергією і прісною водою. Через неконтрольований витік води відбулося стрімке падіння рівня води у Каховському водосховищі нижче рівня його мертвого об`єму, що призвело до неможливості здійснення водозабору із даного джерела та повної зупинки насосних станцій каналу Дніпро Кривий Ріг Підприємства.

Криворізькою міською комісією з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій при виконкомі міської ради класифіковано руйнування греблі Каховської ГЕС як надзвичайну ситуацію місцевого рівня техногенного характеру, оскільки це обернулося для м. Кривий Ріг порушенням нормальних умов життєзабезпечення населення, пов`язаного з водопостачанням (протокол чергового засідання №6 від 08.06.2023).

З метою ліквідації наслідків описаних вище подій Кабінетом Міністрів України постановою від 06.06.2023 №566 затверджено Порядок реалізації експериментального проєкту з будівництва магістральних водогонів (Карачунівське водосховище - Кривий Ріг - Південне водосховище, Марганець - Нікополь, Хортиця (ДВС2) - Томаківка), який станом на момент звернення із позовною заявою його будівництво не завершено, а об`єкт не введено в експлуатацію.

На місцевому рівні до моменту реалізації експериментального проєкту з будівництва магістральних водогонів, затвердженого Кабінетом Міністрів України, затверджено реалізацію альтернативної моделі подачі (перекачування) води для поповнення Південного водосховища за наступною послідовністю: Макартівське водосховище - річка Саксагань - Кресівське водосховище - 33 канал - Південне водосховище.

Пунктом 2.1. протоколу позачергово засідання Комісії №9 від 16.06.2023 на підприємства позивача та відповідача покладено обов`язок вжити заходи щодо недопущення зниження експлуатаційного рівня води у джерелі питного водопостачання міста за рахунок впровадження альтернативної моделі подачі (перекачування) води для поповнення Південного водосховища.

Листом КП «Кривбасводоканал» за вих. №03-50/8480 від 04.07.2023 звернувся до позивача з проханням здійснення заходів щодо забезпечення альтернативної моделі затвердженої протоколом позачергово засідання Комісії №9 від 16.06.2023.

20.07.2023 було запущено роботу альтернативної моделі подачі води до Південного водосховища.

Позивач зазначає, що він як підприємство, яке забезпечує перерозподіл (перекидання) водних ресурсів, у тому числі в маловодні регіони, входить до Переліку підприємств, установ та організацій, що забезпечують перерозподіл (перекидання) водних ресурсів, у тому числі у маловодні регіони, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 травня 1997року №524, та з 20 липня 2023 року фактично надає відповідачеві послуги з перерозподілу (перекидання) водних ресурсів для забезпечення йому можливості здійснення водозабору.

Крім того, згідно із постановою Кабміну від 04.03.2015 №83 підприємство позивача віднесене до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави.

Враховуючи обов`язковість укладення договору про перерозподіл (перекидання) водних ресурсів між сторонами відповідно ст. 42 Водного кодексу України, позивач звернувся до відповідача з пропозицією щодо його укладення.

Відповідач листом вих. №02-05/19597 від 11.06.2025 відмовив в укладенні договору та повернув без підпису проєкт Договору про надання послуг з перерозподілу (перекидання) водних ресурсів до Південного водосховища.

Оскільки відповідач відмовив в укладенні договору та повернув без підпису проєкт договору про надання послуг з перерозподілу (перекидання) водних ресурсів до Південного водосховища позивач звернувся до суду з даним позовом.

3. ПОЗИЦІЯ СУДУ

Предметом спору у даній справі є вимоги про визнання укладеним договору на послуги з перерозподілу (перекидання) водних ресурсів до Південного водосховища між позивачем та відповідачем в редакції позивача.

Підставою позовних вимог є те, що відповідач, на думку позивача, незаконно ухиляється від укладення договору на послуги з перерозподілу (перекидання) водних ресурсів до Південного водосховища.

Згідно з п. 7.1 поданого позивачем проєкту договору: «даний Договір набирає чинності з моменту підписання обома сторонами та скріплення печатками, діє до моменту дії протоколу позачергово засідання №9 від 16.06.2023 року Криворізької міської комісії з питань техногенно екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій. Керуючись частиною 3 статті 631 Цивільного кодексу України, Сторони встановили, що умови Договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до її укладення, а саме з 20.07.2023».

«Закінчення строку дії цього Договору не звільняє Замовника від відповідальності за невиконання зобов`язань з оплати отриманих послуг, яке не було виконано в передбачений Договором термін. Цей Договір може бути розірваний достроково за домовленістю Сторін, яка оформлюється угодою про розірвання Договору. Договір вважається розірваним з моменту належного оформлення Сторонами відповідної угоди» (п.п. 7.2, 7.3 проєкту договору).

Таким чином, позивач просить суд зобов`язати відповідача укласти з ним договір на послуги з перерозподілу (перекидання) водних ресурсів до Південного водосховища за період, який починається з 20.07.2023, тобто зобов`язати відповідача укласти договір за частково минулий період.

При цьому позивач посилається, зокрема, на ст. 187 ГК України (втратив чинність 28.08.2025), згідно з якою спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Суд встановив, що згідно зі ст. 649 ЦК України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом.

Розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору не на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, можуть бути вирішені судом у випадках, встановлених за домовленістю сторін або законом.

Статте 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 653 ЦК України у разі, якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Згідно з ч. 3 ст. 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Приймаючи рішення у даній справі, суд врахував висновки Верховного Суду щодо укладання договору за рішенням суду, викладені у постановах Верховного Суду від 30.09.2021 у справі №906/1205/20, від 23.12.2021 у справі №910/155/21, від 23.12.2021 у справі №910/1515/21, зокрема, про те, що спори, які виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Зі змісту зазначеної статті вбачається, що переддоговірним є спір, який виникає у разі, якщо сторона ухиляється або відмовляється від укладення договору в цілому або не погоджує окремі його умови. При цьому передати переддоговірний спір на вирішення суду можливо лише тоді, коли хоча б одна із сторін є зобов`язаною його укласти через пряму вказівку закону, або на підставі обов`язкового для виконання акта планування.

Водночас, надавши оцінку умовам запропонованого позивачем до укладення проєкту договору, суд установив, що предметом розгляду у цій справі є переддоговірний спір і, відповідно, договірне зобов`язання між сторонами може виникнути саме на підставі судового рішення, а днем укладення договору має вважатися день набрання чинності рішенням суду у цій справі.

Таким чином, укладення договору на період з 20.07.2023, який уже закінчився станом на час розгляду справи, суперечить вимогам ч. 3 ст. 653 ЦК України.

Аналогічна позиція Верховного Суду викладена у постанові від 09.07.2024 у справі №925/1176/23.

Отже, є неможливим укладення договору на послуги з перерозподілу (перекидання) водних ресурсів до Південного водосховища у редакції позивача, яка передбачає, що: «Керуючись частиною 3 статті 631 Цивільного кодексу України, Сторони встановили, що умови Договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до її укладення, а саме з 20.07.2023», оскільки такі умови договору визначають для відповідача зобов`язання щодо відносин, які виникли до укладення такого договору, а саме до дати набрання чинності рішенням суду про визнання договору укладеним.

При цьому суд зазначає, що умови щодо поширення дії договору на правовідносини сторін, які виникли до його укладення, можуть бути передбачені лише за волевиявленням сторін договору; у переддоговірному спорі, який виник щодо договору, укладання якого є обов`язковим в силу закону, фактично судовим рішенням утверджуються права та обов`язки для сторін цього договору, зміст яких є обов`язковим у силу вимог закону, або такі, що погоджені сторонами.

Суд звертає увагу на те, що в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №904/299/18, від 08.10.2019 у справі №904/3129/18, від 18.01.2022 у справі №915/1473/20, від 18.01.2022 у справі №902/1209/20, від 01.06.2022 у справі №916/942/21, від 19.12.2023 у справі №911/1428/22 викладено висновок про те, що за загальним правилом договір набирає чинності з моменту його укладення та не застосовується до відносин сторін, які виникли до його укладення; з цього правила існує виняток, передбачений ч. 3 тієї ж статті, за яким сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення, але такий виняток може мати місце лише за згодою сторін.

Однак, у даному спорі відповідач заперечує проти поширення дії договору на правовідносини сторін, які виникли до його укладення.

Як зазначалось вище, згідно з п. 7.1 поданого позивачем проєкту договору: «даний Договір набирає чинності з моменту підписання обома сторонами та скріплення печатками, діє до моменту дії протоколу позачергово засідання №9 від 16.06.2023 року Криворізької міської комісії з питань техногенно екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій».

Суд встановив, що 16.03.2023 Криворізька міська комісія з питань техногенної безпеки та надзвичайних ситуації при виконкомі міської ради в межах ліквідації наслідків надзвичайної ситуації, яка виникла в результаті руйнування гідротехнічної споруди Каховської ГЕС, ухвалила рішення, оформлене протоколом № 9, про:

вжиття Комунальним підприємством та Державним підприємством заходів щодо недопущення зниження експлуатаційного рівня води у джерелі питного водопостачання міста за рахунок впровадження альтернативної моделі подачі (перекачування) обсягу води для поповнення Південного водосховища у такі послідовності: Макортівське водосховище - річка Саксагань - Кресівське водосховище - 33 канал - Південне водосховище (п. 2);

Державному підприємству вжити заходів щодо приведення в належний експлуатаційний стан гідротехнічних споруд, які задіяні в реалізації альтернативної моделі подачі води та знаходяться на його балансі, для забезпечення технічної можливості подачі (перекачування) води за рахунок Макортівського водосховища у відповідному обсязі (п. 3);

Департаменту фінансів та розвитку інфраструктури міста забезпечити фінансування за рахунок коштів субвенцій з обласного бюджету видатків для здійснення заходів із забезпечення м. Кривий Ріг водопостачанням, а в разі необхідності додатково передбачити кошти з бюджету територіальної громади (п. 4).

В свою чергу, відповідач підставно зазначає, що протокол позачергового засідання №9 від 16.06.2023 року Криворізької міської комісії з питань техногенно екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій не має строку дії чи періоду чинності, а за своїм призначенням є документальною фіксацією ходу та результатів засідання, прийнятих на ньому рішень; законодавством не визначено поняття «строк дії протоколу» як документальної форми фіксації прийнятих рішень колегіального органу, а отже і сплинути строк чи припинитись дія протоколу не можуть.

Суд встановив, що проєкт договору в частині дії договору містить прив`язку до «моменту дії протоколу позачергово засідання №9 від 16.06.2023», однак фактично строк дії договору не встановлено, оскільки і сам протокол не визначає строку його дії (протоколу), а текст цього протоколу не містить строку надання позивачем відповідачу послуг чи прив`язки такого строку до певної події, моменту тощо.

При цьому позивач жодним чином не обґрунтував, що не дало йому можливості у поданому суду проєкті визначити чіткий строк дії договору (в т.ч. автопролонгацію договору), чи визначити строк дії договору у прив`язці до певної події тощо.

Відповідно ж до 2 чт. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Згідно зі ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як встановлено судом, проєкт договору не містить визначеного строку його дії, а зазначення у його тексті: «до моменту дії протоколу позачергово засідання №9 від 16.06.2023» призводить до невизначеності обсягу, тривалості та моменту завершення зобов`язань сторін; відповідач також заперечує, що поданим проєктом договору визначено строк дії договору, та вказує не невизначеність формулювання «до моменту дії протоколу позачергово засідання №9 від 16.06.2023», а тому згоди з цієї умови договору сторонами не досягнуто.

Водночас, строк договору як істотна умова не може бути виключений із договору без порушення цілісності правочину. Відсутність цієї умови унеможливлює належне виконання договору, оскільки відсутність визначеності щодо строку призводить до невизначеності обсягу, тривалості та моменту завершення зобов`язань сторін (такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27.11.2024 у справі №910/17027/23).

При цьому суд виходить із того, що у випадку, коли особа звернулася до суду по захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, то виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до відповідного порушення, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту (п. 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №209/3085/20).

Суд має розглядати лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, чим спір по суті буде вичерпано, або в їх задоволенні може бути відмовлено. У тому ж разі, якщо за змістом заявлених позовних вимог (а не з огляду на обставини справи) задоволення позову є неможливим, немає, як видається, підстав стверджувати про наявність юридичного спору. Суд повинен ухвалювати рішення, яким вичерпувати конфлікт між сторонами, а не давати одній зі сторін за відсутності для цього юридичних підстав сподівання на те, що вона в майбутньому отримає бажане для неї рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі №369/10789/14-ц).

Таким чином, господарський суд доходить висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не спроможний бути ефективним, оскільки задоволення позову про визнання укладеним договору у редакції, поданій позивачем, буде породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем, а рішення суду у такому випадку не буде вичерпувати конфлікт між сторонами.

В свою чергу неефективний (неправильно обраний) спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.10.2022у справі №910/14244/20, від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 02.02.2021 у справі №925/642/19, від 05.10.2022 у справі №922/1830/19.

Таким чином, позовні вимоги про зобов`язання відповідача укласти з позивачем договір на послуги з перерозподілу (перекидання) водних ресурсів до Південного водосховища є такими, що не підлягають задоволенню.

Водночас, позивач не позбавлений можливості та права звернутися до відповідача щодо стягнення грошових коштів за фактично отримані послуги за відповідні періоди.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Європейський суд з прав людини у пункті 6 рішення від 05 жовтня 2023 року у справі «Леонтьєв та інші проти України» (Leontyev and оthers v. Ukraine) виснував, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення. Це зобов`язання не можна розуміти як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, і питання дотримання цього зобов`язання має вирішуватись виключно з огляду на обставини справи (див. рішення від 09 грудня 1994 року у справах «Руіз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), пункт 29, та «Гарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, пункт 26). Ці принципи застосовувалися в низці справ проти України (див., наприклад, рішення від 15 листопада 2007 року у справі «Бендерський проти України» (Benderskiy v. Ukraine), заява № 22750/02, пункти 42-47; від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява №63566/00, пункт 25; від 07 жовтня 2010 року у справі «Богатова проти України» (Bogatova v. Ukraine), заява № 5231/04, пункти 18, 19).

Також Європейський суд з прав людини вказував, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У справі, що розглядається суд дійшов висновку, що позовні вимоги із зазначених позивачем підстав задоволенню не підлягають.

Судові витрати

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплаті судового збору за подання позовної заяви покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 73 - 79, 86, 129, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору покласти на позивача.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 26.09.2025

Суддя С.А. Дупляк