ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2025 р. Справа№ 910/2213/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Кропивної Л.В.

Барсук М.А.

при секретарі судового засідання Муковоз В.І.,

за участю представників:

від позивача - представник не прибув,

від відповідача - Горбачова І.В.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 01.05.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 12.05.2025 у справі №910/2213/25 (суддя Кирилюк Т.Ю.) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Діджи фінанс" до Київської міської ради про стягнення 464 070,52 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Діджи фінанс" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Київської міської ради про стягнення 464 070,52 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тривалим невиконанням відповідачем рішення суду по справі № 910/19319/15.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.05.2025 у справі №910/2213/25 позов задоволено повністю; стягнуто з відповідача на користь позивача 104 492,53 грн. трьох процентів річних, 359 577,99 грн. інфляційних втрат та 5 568,85 грн. витрат зі сплати судового збору.

Приймаючи вказане рішення суд першої інстанції виходив з того, що з аналізу положень статей 526, 575, 599, 611, 625 Цивільного кодексу України вбачається, що наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, у якому вказана заборгованість за кредитним договором, який боржник належним чином не виконав, свідчить про наявність у кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за невиконання грошового зобов`язання за увесь час прострочення.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 12.05.2025 у справі №910/2213/25 стягнуто з відповідача на користь позивача 15 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Не погодившись з прийнятими рішеннями, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказані судові рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що відповідальність за тривалість примусового виконання рішення покладається саме на виконавця.

В судовому засіданні представник апелянта - відповідача у справі підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити.

Позивач правом на участь представника у даному судовому засіданні не скористався та надіслав клопотання про розгляд справи без участі його представника.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваних рішень, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувані рішення місцевого господарського суду не підлягають зміні або скасуванню з наступних підстав.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.09.2015 у справі №910/19319/15 позов задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , на користь Публічного акціонерного товариства "Місто Банк" в особі Київської філії Публічного акціонерного товариства "Місто Банк" в рахунок погашення боргу ОСОБА_1 у сумі 702 778,18 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва 17.04.2023 замінено стягувача з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 08.10.2015 у справі №910/19319/15, з Публічного акціонерного товариства "Місто Банк" в особі його Київської філії на правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю "Діджи Фінанс".

Оскільки мало місце несвоєчасне виконання відповідачем грошових зобов`язань, які виникли на підставі договору від 24.01.2008, та які встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 14.09.2015 у справі № 910/19319/15, позивач, з посиланням на приписи статті 625 Цивільного кодексу України, звернувся до суду із зазначеним позовом про стягнення з відповідача трьох процентів річних у розмірі 104 492,53 грн. та інфляційних втрат у розмірі 359 577,99 грн.

Суд першої інстанції визнав вказані вимоги обґрунтованими та задовольнив позов.

Колегія суддів погоджується із наведеними в оскаржуваними рішенні висновками, з огляду на наступне.

Статтею 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином.

З прийняттям рішення про стягнення боргу, яким по суті фіксується обов`язок сторони сплатити кошти, зобов`язання, що виникли на підставі договору та їх прострочення не припиняються до їх повного виконання боржником.

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно статей 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зі змісту статей 526, 599, 611, 625 Цивільного кодексу України вбачається, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за час прострочення

Відповідні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 04.10.2019 у справі № 915/880/18.

Суд зазначає, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України нарахувань. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Нарахуванням позивачем інфляційних втрат та 3 % річних є правом кредитора (позивача), яке він може реалізувати при неналежному виконанні боржником грошового зобов`язання, що наразі допущено відповідачем та водночас є підставою настання для останнього відповідних правових наслідків, в даному випадку передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Так, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три проценти річних від простроченої суми.

Стороною - позичальником за кредитним договором був не відповідач у справі, а інша фізична особа - Тамаз Кардава.

Разом із тим, Господарським судом міста Києва у рішенні від 14.09.2015 встановлено, що у зв`язку із смертю іпотекодавця ( ОСОБА_2 ) права та обов`язки за договором іпотеки поширюються на його правонаступника, а оскільки на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва спадщину - квартиру АДРЕСА_1 визнано відумерлою, то така спадщина перейшла у власність територіальної громади.

Таким чином, територіальна громада, яка стала власником відумерлого майна, зобов`язана задовольнити вимоги кредиторів спадкодавця, у зв`язку з чим, рішенням Господарського суду міста Києва від 14.09.2025 у справі № 910/19319/15 задоволено позовні вимоги Банку та звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 , в рахунок погашення боргу ОСОБА_2 у сумі 702 778,18 грн.

Судом встановлено, що рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2025 у справі № 910/19319/15 виконано у примусовому порядку - 24.01.2025.

Позивач, керуючись статтею 625 Цивільного кодексу України, нарахував 3% річних у розмірі 104 492,53 грн. на заборгованість у сумі 702 778,18 грн. за період часу з 12.03.2017 по 23.02.2022 та інфляційні втрати у розмірі 359 577,99 грн., які нараховані на заборгованість у сумі 702 778,18 грн. за період часу з 12.03.2017 по 23.02.2022.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що відповідальність за тривалість примусового виконання рішення покладається саме на виконавця.

Стосовно вказаних доводів колегія суддів зазначає наступне.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17.

Судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки засвідчує факт неналежного виконання стороною свого зобов`язання відповідно до цивільно-правових договорів кредиту та іпотеки.

Якщо за рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Отже, з аналізу положень статей 526, 575, 599, 611, 625 Цивільного кодексу України вбачається, що наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, у якому вказана заборгованість за кредитним договором, який боржник належним чином не виконав, свідчить про наявність у кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за невиконання грошового зобов`язання за увесь час прострочення.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.05.2022 у справі №918/650/21.

Щодо посилань скаржника на ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.11.2016 у справі №910/19319/15, в якій за його доводами, встановлено обставини не вчинення виконавцем виконавчих дій, Суд вказує наступне.

Так, підставою для задоволення скарги Київської міської ради на дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України судом визначено те, що дій з примусового виконання наказу суду ВДВС не вчинялося, а витрати виконавчого провадження та виконавчий збір стягуються за постановою державного виконавця з боржника, якщо останній не виконав рішення добровільно в установлений для цього строк і воно було виконане примусово.

Отже, у вказаній справі судом надавалася оцінка постанові від 29.08.2016 №51446814 про стягнення з боржника виконавчого збору та в контексті цього и зроблено висновок про її передчасність.

Жодних обставин щодо тривалого невиконання виконання рішення суду встановлено в судовому порядку не було.

До того ж вказана ухвала постановлена судом у 2016 році, тоді як період, заявлених позивачем до стягнення нарахувань, становить з 12.03.2017 по 23.02.2022.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог.

Стосовно оскарження відповідачем додаткового рішення, то єдиним доводом, який апелянт наводить в апеляційній скарзі є те, що оскільки таке рішення являється невід`ємною частиною основного рішення, то скаржник просить його також скасувати.

Враховуючи те, що згідно з частиною 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та дійшов висновку про законність рішення, то відповідно не вбачає підстав для скасування оскаржуваного додаткового рішення.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що в оскаржувані рішення місцевого господарського суду прийняті з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Київської міської ради залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 01.05.2025 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 12.05.2025 у справі №910/2213/25 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена: 29.09.2025 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді Л.В. Кропивна

М.А. Барсук