ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" вересня 2025 р. Справа №910/9703/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Буравльова С.І.

Шапрана В.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Міжнародний резервний банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Луньо Іллі Вікторовича

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2025

у справі №910/9703/24 (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Ксєнєвої Зінаїди Петрівни

до Акціонерного товариства "Міжнародний резервний банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Луньо Іллі Вікторовича

про стягнення 125 901,23 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рух справи в суді першої інстанції

Фізична особа-підприємець Ксєнєва Зінаїда Петрівна звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Акціонерного товариства "Міжнародний резервний банк", в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Луньо І.В. (далі - АТ "МР Банк") 15 834,37 грн інфляційних втрат та 18 801,50 грн трьох процентів річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач неналежним чином виконав свої зобов`язання з оплати заборгованості у розмірі 584 209,62 грн, яка стягнута в судовому порядку у справі №920/674/22, у зв`язку з чим позивачка просить суд стягнути з АТ "МР Банк" три проценти річних у розмірі 18 801,50 грн та інфляційні втрати в сумі 15 834,37 грн.

В процесі розгляду справи позивачкою подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій остання просить стягнути з АТ "МР Банк" інфляційні втрати у розмірі 91 712,96 грн та три проценти річних в сумі 34 188,27 грн, нарахованих за період з 01.06.2023 до 27.04.2025.

Вказана заява прийнята судом до розгляду.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.06.2025 у справі №910/9703/24 позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ "МР Банк" на користь ФОП Ксєнєвої З.П. 91 712,96 грн інфляційних втрат та 29 723,97 грн трьох процентів річних.

Стягнуто з АТ "МР Банк" в дохід Державного бюджету України судовий збір в розмірі 2 920,63 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції, здійснивши перерахунок вищенаведених компенсаційних виплат, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а стягненню з відповідача підлягають інфляційні втрати в розмірі 91 712,96 грн (в межах заявлених позовних вимог) та три проценти річних в сумі 29 723,97 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішеннями місцевого господарського суду, АТ "МР Банк" звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2025 у справі №910/9703/24, в частині задоволення позовних вимог, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення, в частині задоволення позову, є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з невідповідністю висновків викладених у рішенні, обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, з грубим порушенням процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Так, доводи апеляційної скарги АТ "МР Банк" зводяться, зокрема до того, що:

- починаючи з 19.05.2022 єдиним власником (акціонером) банку є держава Україна;

- з моменту початку ліквідації банк, як юридична особа, вже не виконує функції банківської установи та не здійснює діяльності, передбаченої Законом України "Про банки та банківську діяльність";

- позивачка, маючи вимоги до банку є кредитором, а порядок подання та розгляду її кредиторських вимог регулюється "Положенням про порядок складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банку, що ліквідуються";

- обов`язковими умовами віднесення до витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури банку є залучення осіб, які надають послуги (в т.ч. одержання активів) Фондом гарантування вкладів фізичних осіб або уповноваженою особою, попереднє включення таких витрат в кошторис, який повинен бути затверджений Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, що відсутнє у відносинах з ФОП Ксєнєвою З.П., яка уповноваженою особою не залучалась;

- відповідач довів неможливість виконання рішення суду у спосіб обраний позивачем та без відповідних дій останнього, згідно з вимогами спеціального законодавства, не повинен сплачувати проценти та інфляційні втрати за час, поки позивач не виконає належних обов`язкових, спеціальних процедур визначених законодавством про ліквідацію (виведення з ринку) банку.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.07.2025 апеляційну скаргу АТ "МР Банк" у справі №910/9703/24 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Буравльов С.І., Шапран В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.07.2025 апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк на усунення її недоліків.

25.07.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшла заява скаржника про усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.08.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ "МР Банк" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2025 у справі №910/9703/24. Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/9703/24. Сторонам встановлено строк на подання відзиву, заяв, пояснень, клопотань, заперечень до 05.09.2025.

11.09.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/9703/24.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

05.09.2025, через систему "Електронний суд", позивачкою подано відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просить суд рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2025 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Так, позивачка зазначає, що перебування боржника в процедурі ліквідації не звільняє його від обов`язку виконання судового рішення, а також, від встановленої законом відповідальності за невиконання чи неналежне виконання.

Узагальнені доводи, заперечення та пояснення учасників справи

05.09.2025, через систему "Електронний суд", відповідачем подані додаткові письмові пояснення щодо судової практики.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

На розгляді Господарського суду Сумської області перебувала справа №920/674/22 за позовом ФОП Ксєнєвої З.П. до АТ "МР Банк" про стягнення 601 674,04 грн, з яких: 519 600,00 грн - заборгованість з орендної плати, нарахована за період з березня 2022 року до серпня 2022 року, 30 469,93 грн - компенсація комунальних витрат, 51 604,11 грн - пеня.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 28.02.2023 у справі №920/674/22 позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ "МР Банк" на користь ФОП Ксєнєвої З.П. 519 600,00 грн заборгованості зі сплати орендної плати, 30 469,93 грн компенсації комунальних витрат, 36 128,88 грн пені та відшкодування витрат на оплату правової допомоги в розмірі 30 000,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.05.2023 змінено рішення Господарського суду Сумської області від 28.02.2023 у справі №920/674/22 та викладено пункти 2-4 резолютивної частини цього рішення в наступній редакції:

"2. Стягнути з Акціонерного товариства "Міжнародний резервний банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Луньо І.В. на користь Фізичної особи-підприємця Ксєнєвої Зінаїди Петрівни заборгованість зі сплати орендної плати в сумі 519 600 (п`ятсот дев`ятнадцять тисяч шістсот) грн 00 коп., пеню в сумі 36 128 (тридцять шість тисяч сто двадцять вісім) грн 88 коп., витрати на оплату правової допомоги в сумі 28 480 (двадцять вісім тисяч чотириста вісімдесят) грн 74 коп.

3. В інший частині позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з Акціонерного товариства "Міжнародний резервний банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Луньо І.В. в дохід Державного бюджету України (отримувач коштів ГУК Сум.обл / Сумська МТГ / 22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37970404, рахунок отримувача UA3018540) 8 568 (вісім тисяч п`ятсот шістдесят вісім) грн 06 коп. судового збору".

01.06.2023 Господарським судом Сумської області видано наказ.

У зв`язку з тим, що відповідач рішення в добровільному порядку не виконав, 05.09.2023 ФОП Ксєнєва З.П. звернулася до Шевченківського ВДВС м. Києва з заявою про відкриття виконавчого провадження

06.09.2023 прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №72706066.

Звертаючись до суду з даним позовом, ФОП Ксєнєва З.П. стверджує, що відповідач постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.05.2023 у справі №920/674/22 не виконав, у зв`язку з чим позивачкою, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог нараховано до стягнення з відповідача 91 712,96 грн інфляційних втрат та 34 188,27 грн трьох процентів річних.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при ухваленні постанови та оцінка аргументів учасників справи

Відповідно до частини 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території.

За приписами статті 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Постановою Північного апеляційного господарського суду у справі №920/674/22 від 16.05.2023 встановлено факт невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань зі сплати орендної плати.

Згідно з частиною 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (вказане положення відображено в Законі України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" і поширенням на Україну юрисдикції Європейського суду з прав людини, прийняттям Закону України "Про ратифікацію Протоколів №12 та №14 до Конвенції).

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 124 Конституції України визначають обов`язковість виконання усіма суб`єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою №48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, постанова Північного апеляційного господарського суду від 16.05.2023 у справі №920/674/22, яка набрала законної сили, не може бути поставлена під сумнів, а інші рішення, в тому числі й у даній справі, не може їй суперечити.

У наведеному рішенні суд дійшов висновку про стягнення з АТ "МР Банк" на користь ФОП Ксєнєвої З.П. заборгованості зі сплати орендної плати в сумі 519 600,00 грн, пені в розмірі 36 128,88 грн та витрат на оплату правової допомоги в сумі 28 480,74 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання вказаної постанови 01.06.2023 Господарським судом Сумської області видано наказ.

05.09.2023 ФОП Ксєнєва З.П. звернулась до Шевченківського ВДВС м. Києва з заявою про відкриття виконавчого провадження, а 06.09.2023 прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №72706066 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Сумської області від 01.06.2023 №920/674/22.

У жовтні 2023 року до Господарського суду Сумської області надійшла скарга АТ "МР Банк", в якій боржник просив визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Києві Полінкевича О.В. щодо відкриття виконавчого провадження та прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження 06.09.2023 №72706066. Скарга боржника мотивована тим, що на момент звернення стягувача до виконавчої служби, у боржника була відкликана банківська ліцензія, що мало б бути підставою для залишення судового наказу та заяви стягувана до державної виконавчої служби без виконання.

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 07.11.2023 у справі №920/674/22 відмовлено у задоволенні скарги AT "МР Банк".

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.01.2024 скасовано ухвалу Господарського суду Сумської області від 07.11.2023 у справі №920/674/22 та ухвалено нове судове рішення про задоволення скарги.

Постановою Верховного Суду від 21.03.2024 задоволено касаційну скаргу ФОП Ксєнєвої З.П. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.01.2024 у справі №920/674/22 скасовано. Ухвалу Господарського суду Сумської області від 07.11.2023 у справі №920/674/22 залишено в силі.

Верховний Суд у вказаній справі звернувся до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 19.04.2023 у справі №5002-17/1718-2011.

Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи зазначену справу дала відповідь на запитання щодо правильного застосування приписів Закону України "Про виконавче провадження", в тому числі, щодо застосування пункту 4 частини 4 статті 4 зазначеного Закону.

У пунктах 4.30-4.33 вказаної постанови Верховний Суд зазначив, що на виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 16.05.2023 у справі №920/674/22 Господарським судом Сумської області 01.06.2023 видано накази, в тому числі, наказ від 01.06.2023 про стягнення з AT МР Банк" на користь ФОП Ксєнєвої З.П. заборгованості зі сплати орендної плати в сумі 519 600,00 грн, пені в сумі 36 128,88 грн, витрат на оплату правової допомоги в сумі 28 480,74 грн. Наведена постанова апеляційного господарського суду набрала законної сили, а тому не може ставитися під сумнів під час розгляду скарги на дії державного виконавця стороною (боржником), щодо якої його прийнято. Виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем, без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо Національний банк України прийняв рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника (пункт 4 частини 4 статті 3 Закону України "Про виконавче провадження"). Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.04.2023 у справі №5002-17/1718-2011, наведена правова норма (пункт 4 частини 4 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження") має застосовуватися імперативно щодо всіх конкурсних вимог кредиторів неплатоспроможного банку, оскільки Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначає спеціальні процедури задоволення конкурсних вимог неплатоспроможного банку у відповідній черговості. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11.07.2023 у справі №909/1152/17. Однак, якщо існують судові рішення, які набрали законної сили щодо зобов`язання до вчинення ліквідатором банку певних дій із погашення вимог, які виникли як поточні в ліквідаційній процедурі до неплатоспроможного банку, і такий ліквідатор відмовляється в добровільному порядку виконати такі рішення, стягувач не може бути позбавлений конституційного права на виконання судового рішення. З огляду на таке повернення державним виконавцем без прийняття до виконання виконавчого документа стягувачу буде незаконним. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.04.2023 у справі №5002-17/1718-2011.

Крім того, у пункті 4.37 Верховним Судом враховано, що за змістом положень частини 1 статті 326 ГПК України судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України.

Станом на дату звернення до суду із даним позовом, відповідач постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.05.2023 у справі №920/674/22 не виконав. Наказ Господарського суду Сумської області від 01.06.2023 №920/674/22 у виконавчому провадженні №72706066 не виконано, у зв`язку з чим позивачкою нараховано до стягнення з відповідача 91 712, 96 грн інфляційних втрат та 34 188,27 грн трьох процентів річних за загальний період нарахування з 01.06.2023 до 27.04.2025.

Заперечуючи проти заявленого позову відповідач посилався на статті 46, 48-52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", з яких вбачається, що під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань, в тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури. Вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними.

На думку відповідача, відкликання Національним банком України, на момент вирішення спору банківської ліцензії відповідача та ініціювання процедури його ліквідації як юридичної особи, зумовило для позивачки настання відповідних правових наслідків, зокрема, виникнення спеціальної процедури пред`явлення майнових вимог банку та їх задоволення в порядку та черговості, передбаченої Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Дійсно, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах. Положеннями Закону визначені спеціальні процедури задоволення конкурсних вимог неплатоспроможного банку у відповідній черговості.

У той же час, якщо існують судові рішення, які набрали законної сили, щодо зобов`язання до вчинення ліквідатором банку певних дій із погашення вимог, які виникли як поточні в ліквідаційній процедурі до неплатоспроможного банку, і такий ліквідатор відмовляється в добровільному порядку виконати такі рішення, стягувач не може бути позбавлений конституційного права на виконання судового рішення.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.04.2023 у справі №5002-17/1718-2011.

Як слушно зазначив суд першої інстанції, позов подано ФОП Ксєнєвою З.П. не у зв`язку з виникненням нових вимог до відповідача, а у зв`язку з невиконанням рішення суду, яке набрало законної сили. Тобто, у даному випадку нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних не є новою вимогою, а являє собою продовження виконання рішення суду - постанови Північного апеляційного господарського суду від 16.05.2023 у справі №920/674/22.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Аналогічних правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18.

Отже, вирішення судом спору та стягнення грошових коштів за рішенням суду (постановою суду апеляційної інстанції), не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення заборгованості у АТ "МР Банк".

У даному випадку, підставою виникнення грошового зобов`язання є неналежне виконання відповідачем умов договору оренди приміщення від 04.10.2010, що й зумовило звернення ФОП Ксєнєвої З.П. до суду.

При цьому, постанова Північного апеляційного господарського суду від 16.05.2023 у справі №920/674/22 не призвела до припинення зобов`язання, яке виникло на підставі вказаного договору, як і не стала підставою для виникнення нового грошового зобов`язання у спірних правовідносинах.

Таким чином, місцевий господарський суд правомірно відхилив доводи відповідача щодо підстав виникнення нового грошового зобов`язання на підставі постанови суду апеляційної інстанції та констатував неможливість застосування у даній справі норми частини 5 статті 11 ЦК України, згідно з якою цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Поряд з цим, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України.

Крім того, як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідач помилково стверджує, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних є нарахуванням штрафних (фінансових) санкцій.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Три проценти річних та інфляційні втрати, згідно зі статтею 625 ЦК України, є спеціальним заходом відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Аналогічні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц.

За приписами статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом вказаної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц зазначено, що формулювання статті 625 ЦК України коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три проценти річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.

Таким чином, нараховані позивачкою до стягнення інфляційні втрати та три проценти річних не є штрафними (фінансовими) санкціями.

У той же час, з наданого позивачкою розрахунку вбачається, що вона здійснює нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат на суму заборгованості 584 209,62 грн, з яких: 519 600,00 грн - заборгованість зі сплати орендної плати, 36 128,88 грн - пеня, 28 480,74 грн - витрати на оплату правової допомоги.

Проте, як вірно зазначив суд першої інстанції, у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки, у зв`язку з прийняттям такого рішення, залишається незмінною, і тому на неї, в силу припису частини 2 статті 550 ЦК України, проценти не нараховуються. При цьому, обов`язок сплатити суму неустойки (штрафу, пені) за невиконання зобов`язання не є зобов`язанням, в розумінні положень частини 1 статті 509 ЦК, а отже відсутні підстави і для застосування до цих правовідносин статті 625 ЦК України.

Крім того, неможливість проведення нарахувань на стягнуті постановою суду апеляційної інстанції суми витрат на правову допомогу обумовлена тим, що стаття 625 ЦК України допускає застосування відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке виникло у матеріальних правовідносинах, а судові витрати виникли саме у процесуальних правовідносинах.

Тому, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції, що позивачкою необґрунтовано включено до суми основного боргу пеню в розмірі 36 128,88 грн та витрати на оплату правової допомоги в розмірі 28 480,74 грн.

Колегія суддів, здійснивши перерахунок вищенаведених компенсаційних виплат, погоджується з висновком місцевого господарського суду, що до стягнення з відповідача підлягають 91 712,96 грн інфляційні втрати та 29 723,97 грн трьох процентів річних.

Інші доводи апеляційної скарги взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

Згідно з частиною 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

При ухваленні даної постанови судом апеляційної інстанції надані вичерпні відповіді на доводи апелянта, з посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини 2 статті 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про часткове задоволення позову.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною 1 статті 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2025 у справі №910/9703/24 ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга АТ "МР Банк" задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати пов`язані з розглядом апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2025 у справі №910/9703/24, відповідно до статті 129 ГПК України, покладаються на АТ "МР Банк".

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Міжнародний резервний банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Луньо Іллі Вікторовича на рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2025 у справі №910/9703/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2025 у справі №910/9703/24 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Матеріали справи №910/9703/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, що визначені в частині 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді С.І. Буравльов

В.В. Шапран