ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року

м. Київ

cправа № 916/3300/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.,

розглянув у порядку письмового провадження

касаційну скаргу приватного підприємства «Васольбудстрой»

на ухвалу Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.08.2025 (головуючий суддя: Таран С.В., судді: Богатир К.В., Поліщук Л.В.)

у справі № 916/3300/24

за позовом комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради» (далі - Центр)

до приватного підприємства «Васольбудстрой» (далі - Підприємство)

про стягнення 512 108,46 грн.

1. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

Центр звернувся до суду з позовом до Підприємства про стягнення завданих збитків у розмірі 512 108,46 грн, у зв`язку із завищенням обсягів та вартості виконаних робіт за договором підряду від 25.04.2023 № 10-0423.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням господарського суду Одеської області від 24.01.2025 (повний текст складено 04.02.2025) у справі № 916/3300/24 (суддя Лічман Л.В.) позов задоволено, з посиланням на наявність в діях відповідача, як підрядника за договором, складу правопорушення, що є підставою для відшкодування завданих позивачу, як замовнику, збитків.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Підприємство 05.06.2025 оскаржило його в апеляційному порядку.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.06.2025 зі справи апеляційну скаргу Підприємства залишено без руху; скаржнику встановлено строк 10 днів з дня вручення ухвали на усунення недоліків апеляційної скарги, а саме: сплатити суму судового збору з апеляційної скарги та вказати інші підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, з огляду на те, що наведені у клопотанні апелянта причини пропуску строку визнані судом неповажними.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.08.2025 зі справи відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Підприємства на рішення суду першої інстанції у справі.

Зазначену ухвалу суду апеляційної інстанції з посиланням на приписи статті 261 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) мотивовано з посиланням на те, що наведені скаржником у заяві б/н від 11.07.2025 (вх. № 2930/25 від 11.07.2025) підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, поданій (заяві) апелянтом на виконання вимог ухвали від 30.06.2025 про залишення апеляційної скарги без руху, визнані Південно-західним апеляційним господарським судом неповажними, що є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Підприємства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Підприємство оскаржило ухвалу Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.08.2025 зі справи про відмову у відкритті апеляційного провадження до суду касаційної інстанції.

У касаційній скарзі Підприємство, з посиланням на порушення судом попередньої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд касаційної інстанції ухвалу суду апеляційної інстанції від 11.08.2025 скасувати, а справу передати до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі.

2. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В обґрунтування доводів касаційної скарги скаржник посилається на те, що суд апеляційної інстанції не навів обґрунтованих підстав неможливості поновлення пропущеного Підприємством процесуального строку, ураховуючи приписи частини третьої статті 256 ГПК України, з огляду на встановлені обставини справи в їх сукупності. Суд не оцінював поважність/неповажність наведених скаржником причин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду в їх сукупності через призму частини третьої статті 256 ГПК України.

Отже, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження з підстав пропуску строку на апеляційне оскарження та неповажності причин пропуску такого строку, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою приписи частини третьої статті 256 ГПК України та, відповідно, не досліджував належним чином, та не оцінював у сукупності обставини ухвалення судового рішення місцевим господарським судом, обставини подання апеляційної скарги, обставини вчинення/невчинення апелянтом дій з усунення недоліків апеляційної скарги, як і не оцінював доводи скаржника, наведені в обґрунтування клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, в контексті наявності/відсутності підстав для поновлення пропущеного строку на подання апеляційної скарги з інших поважних причин.

Доводи інших учасників справи

Від Центру надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому останній проти доводів касаційної скарги заперечив, просив Суд оскаржувану ухвалу залишити без змін, з посиланням, зокрема на необґрунтованість доводів касаційної скарги.

Відповідно до розпорядження Заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 02.10.2025 № 32.2-01/2398 проведено повторний автоматизований розподіл справи № 916/3300/24, у зв`язку з відрядженням судді Булгакової І.В.

3. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

Предметом касаційного оскарження є ухвала Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.08.2025 зі справи про відмову у відкритті апеляційного провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 261 ГПК України.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 287 ГПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Водночас таке право не є абсолютним і з метою забезпечення належного здійснення правосуддя та дотримання, зокрема, принципу правової визначеності, підлягає певним обмеженням.

У справі «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03, п. 40, 41, від 03.04.2008) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип стверджує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків.

Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми та їх застосування не повинні перешкоджати учасникам провадження використовувати доступні засоби захисту (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви № 17160/06 та № 35548/06 від 20.06.2011).

Згідно з частиною першою статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 ГПК України (частина третя статті 256 ГПК України).

За змістом статті 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Положення ГПК України не визначають вичерпного переліку обставин, що відносяться до поважних і можуть бути підставою для поновлення пропущеного процесуального строку.

Отже, строк на апеляційне оскарження може бути поновлений за обґрунтованою заявою учасника провадження і лише з поважних причин, визнаних такими судом. У кожному конкретному випадку суд встановлює на підставі належних, допустимих та достовірних доказів поважність причин пропуску скаржником строку та ухвалює рішення щодо його поновлення чи відмову у його поновленні. Таким чином, саме на скаржника покладено обов`язок довести суду наявність поважних причин пропуску строку.

Рішення суду першої інстанції у справі № 916/3300/24 ухвалено 24.01.2025, а повний текст останнього складено та підписано 04.02.2025. Отже, кінцевим строком для подання апеляційної скарги на рішення господарського суду Одеської області від 24.01.2025 у справі № 916/3300/24 є 24.02.2025.

З апеляційною скаргою на рішення господарського суду Одеської області від 24.01.2025 у справі № 916/3300/24 Підприємство звернулося 05.06.2025, тобто з пропуском встановленого процесуальним законом строку на апеляційне оскарження.

Як встановив суд апеляційної інстанції, зокрема в ухвалі про залишення апеляційної скарги відповідача без руху, останній не виконав процесуальний обов`язок, передбачений третьою статті 6 ГПК України, та не зареєстрував електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційний системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами. У зв`язку з наведеним, кореспонденція надсилалася судом відповідачу засобами поштового зв`язку за адресою, зазначеною у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, між тим остання (кореспонденція) поверталася на адресу суду з проставленою позначкою відділення засобу зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою».

Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а в цьому випадку - суду.

У разі, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернуто підприємством зв`язку із посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

За висновком суду апеляційної інстанції, з огляду на викладене, судом першої інстанції вжито всіх належних та необхідних заходів для повідомлення Підприємства про розгляд справи.

Суд апеляційної інстанції також зазначив про те, що з клопотанням про ознайомлення з матеріалами справи № 916/3300/24 директор відповідача ОСОБА_1. звернувся ще 12.04.2025, між тим, відповідне ознайомлення відбулося більше, ніж через місяць, а саме 16.05.2025 на підставі повторної заяви, поданої вже адвокатом Підприємства.

Посилання скаржника на тримання директора Підприємства під вартою відхилено судом апеляційної інстанції, оскільки відповідний захід було вжито лише 24.04.2025 (майже через два тижні після подання первісної заяви про ознайомлення) і вже 25.04.2025, тобто, на наступний день, ОСОБА_1 було звільнено з-під варти, у зв`язку з внесенням застави.

Суд апеляційної інстанції зазначив також про те, що сама по собі обставина встановлення періодичності прибування ОСОБА_1 до слідчого після звільнення з-під варти (двічі на тиждень) не свідчить про неможливість ознайомлення з матеріалами справи або, принаймні, здійснення пошуку адвоката для отримання професійної правничої допомоги у розумний строк, об`єктивно необхідний для вчинення відповідних дій, з урахуванням тривалого пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції

Між тим, лише 09.05.2025 (через два тижні після звільнення з-під варти і до того ж у п`ятницю, тобто у встановлений день прибуття ОСОБА_1 до слідчого) Підприємством укладено договір про надання правової допомоги з адвокатом Блохіним М.Ю., тобто з тим самим адвокатом, який був захисником ОСОБА_1 у кримінальному провадженні, зареєстрованому в Єдиному реєстрі досудових розслідувань ще 19.01.2024, а відтак, періодичність прибуття керівника відповідача до слідчого жодним чином не унеможливлювала вжиття заходів, спрямованих на апеляційне оскарження рішення суду в даній справі.

Ознайомлення адвоката, адреса робочого місця якого відповідно до відомостей ордеру знаходиться у місті Одесі, з матеріалами справи № 916/3300/24 лише 16.05.2025, тобто через тиждень після укладення договору про надання правової допомоги, за висновком суду апеляційної інстанції, також не свідчить про вжиття відповідачем заходів для оскарження судового рішення з достатніми поспіхом та розумною оперативністю.

За висновком суду апеляційної інстанції, неналежна організація роботи Підприємства не може вважатися поважними причинами пропуску строку, оскільки зазначене є виключно проблемою внутрішньої організації роботи такої юридичної особи.

Отже, апеляційна інстанція дійшла висновку, що несвоєчасне подання апеляційної скарги залежало виключно від волевиявлення та суб`єктивної поведінки самого скаржника, який несе ризик вчинення або не вчинення певної процесуальної дії, а причини, викладені в обґрунтування клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження, не являються поважними.

Крім того, апеляційним господарським судом прийнято до уваги, що до апеляційної скарги заявником не були додані докази сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги у справі.

З огляду на викладене, ухвалою від 30.06.2025 апеляційну скаргу Підприємства залишено без руху та встановлено скаржнику строк для усунення недоліків, виявлених при поданні апеляційної скарги, шляхом подання до суду доказів сплати суми судового збору з апеляційної скарги та зазначення інших підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Від Підприємства 11.07.2025 надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додані докази сплати судового збору, а також наведені причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, які відповідач просив суд визнати поважними та поновити строк на апеляційне оскарження.

Апелянт в обґрунтування підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції повторно зазначив обставини, які вже були визнані неповажними судом апеляційної інстанції згідно з ухвалою від 30.06.2025, та додатково вказав про перебування директора Підприємства ОСОБА_1 на лікуванні у період з 12.04.2025 по 09.05.2025, на підтвердження чого суду апеляційної інстанції надано копії медичних довідок про амбулаторне лікування від 24.04.2025 та від 09.05.2025.

Суд апеляційної інстанції повторно відхилив доводи скаржника, які вже були зазначені ним та відхилені згідно з ухвалою суду від 30.06.2025 про залишення апеляційної скарги без руху. Стосовно доводу про перебування директора Підприємства на лікуванні у період з 12.04.2025 по 09.05.2025, то суд апеляційної інстанції зазначив про те, що сам по собі факт перебування директора Підприємства ОСОБА_1 на амбулаторному лікуванні у період з 12.04.2025 по 09.05.2025, тобто на лікуванні, яке не передбачає госпіталізації до лікарні та перебування у стаціонарі, не підтверджує неможливості оперативного пошуку кваліфікованого фахівця у галузі права та здійснення апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції у розумний строк, який є об`єктивно необхідним для вчинення відповідних дій. Так, амбулаторне лікування ОСОБА_1 , протягом якого, за твердженням апелянта, директор Підприємства не міг нормально пересуватися, жодним чином не вплинуло на звільнення останнього 25.04.2025 з-під варти, у зв`язку з внесенням застави, з одночасним визначенням періодичності для прибування до слідчого двічі на тиждень строком до 16.06.2025 включно.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 261 ГПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Підприємства на рішення суду першої інстанції у справі з підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 261 ГПК України.

Урахувавши встановлені у справі обставини та доводи касаційної скарги, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що суд апеляційної інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, діяв відповідно до вимог ГПК України та у межах повноважень, передбачених процесуальним законом, з огляду на таке.

Питання про поважність причин пропуску процесуального строку, в розумінні статті 86 ГПК України, вирішується судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Для поновлення процесуального строку суд має встановити наявність об`єктивно непереборних обставин, які перешкоджали вчасному зверненню із скаргою на судове рішення, у зв`язку з чим заявник має довести суду їх наявність та непереборність, оскільки, в іншому випадку нівелюється значення чіткого окреслення законодавчо закріплених процесуальних строків.

Звернення з апеляційною скаргою є суб`єктивною дією скаржника, який зацікавлений в апеляційному перегляді судового рішення та залежить від його волевиявлення.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (частина третя статті 13 ГПК України).

Частиною четвертою статті 13 ГПК України унормовано, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Пропуск процесуального строку - є юридичний факт, який настає внаслідок бездіяльності уповноваженої особи в момент настання (або закінчення) цього строку з поважних причин чи з причини, що не можуть бути визнані такими, і такий, що породжує відповідні правові наслідки.

Відповідно до частини третьої статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є змагальність сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно з вимогами статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Колегія суддів також наголошує, що вирішення питання про можливість поновлення строку на апеляційне оскарження має вирішуватися з урахуванням конкретних обставин справи.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.

Зі змісту наведеної правової норми вбачається, що законодавець не передбачив обов`язок суду автоматично поновлювати пропущений строк за наявності відповідного клопотання заявника, оскільки в кожному випадку суд має чітко визначити, з якої саме поважної причини такий строк було пропущено та чи підлягає він поновленню.

Для поновлення процесуального строку суд має встановити відповідні обставини, задля чого заявник має довести суду їх наявність та непереборність, у зв`язку з тим, що фактично норма про можливість поновлення процесуальних строків є, по суті, пільгою, яка може застосовуватись як виняток із загального правила, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого окреслення законодавчо закріплених процесуальних строків.

Положеннями статті 6 Конвенції, яка є частиною національного законодавства України, кожному гарантовано право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Дотримання строків оскарження судового рішення є однією із гарантій додержання у суспільних відносинах принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними, та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся із скаргою до суду вищої інстанції, відносини стають стабільними.

У контексті зазначеного Суд звертає увагу на те, що встановлений процесуальним законом строк апеляційного оскарження забезпечує оперативність судочинства, виступає дисциплінуючим фактором регламентації процесуальних дій учасників справи, спрямований на недопущення зловживання процесуальними правами, в той час як апелянт, звертаючись з апеляційною скаргою з істотним пропуском строку на апеляційне оскарження, не надав жодних переконливих доказів реальної наявності у нього перешкод для реалізації права на апеляційний перегляд оскаржуваного судового рішення першої інстанції.

Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, зокрема, з апеляційною скаргою, є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи.

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформовав практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, також строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску, що мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Таким чином, забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду та не може розцінюватись як надмірний формалізм та/або порушення права на доступ до суду.

За наведених обставин, Суд погоджується з висновками апеляційного суду, який, діючи згідно з вимогами ГПК та в межах передбачених процесуальним законом дискреційних повноважень, виснував про наявність правових підстав для відмови у відкритті апеляційного провадження з підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 261 ГПК, з огляду на те, що наведені скаржником підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції визнав неповажними.

Суд зважає, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, який у межах наведених скаржником обставин (причин) пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції вважав, що такі не свідчать про існування об`єктивно непереборних та пов`язаних з істотними перешкодами чи труднощами обставин для своєчасного вчинення процесуальних дій щодо оскарження судового рішення.

Доводи скаржника про те, що суд апеляційної інстанції не оцінював поважність/неповажність наведених скаржником причин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду, у тому числі, в їх сукупності через призму частини третьої статті 256 ГПК України, не знайшли свого підтвердження.

Зазначаючи про те, що суд апеляційної інстанції не навів обґрунтованих підстав неможливості поновлення пропущеного Підприємством процесуального строку, ураховуючи приписи частини третьої статті 256 ГПК України, касатор фактично перекладає на суд обов`язок із збирання доказів, з метою обґрунтування наявності об`єктивних та непереборних причин пропуску Підприємством строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, що не відповідає приписам, зокрема статті 74 ГПК України.

При цьому, Суд враховує, що будь-яких інших доводів, які б спростовували зазначені вище висновки суду апеляційної інстанції, скаржник у касаційній скарзі не навів, у зв`язку з чим у Суду відсутні підстави виснувати про порушення апеляційним судом норм процесуального права у вирішенні питання про поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження та постановленні ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до заперечення відповідачем установлених судом апеляційної інстанції обставин справи та тверджень про не дослідження апеляційним судом доказів і надання доказам неправильної оцінки, без урахування меж касаційного перегляду та повноважень суду касаційної інстанції, визначених у статті 300 ГПК України.

Доводи Центру, викладені у відзиві, беруться до уваги Судом у тій частині, яка узгоджується з викладеними у цій постанові міркуваннями.

Верховний Суд, враховуючи рішення ЄСПЛ від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» та від 28.10.2010 у справі «Трофимчук проти України», зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 304 ГПК касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанції розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 309 ГПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують того, що ухвала суду апеляційної інстанції прийнята з додержанням норм процесуального права, а, отже, підстав для її зміни чи скасування відсутні.

Судові витрати

Судовий збір, сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладається на скаржника, оскільки Верховний Суд касаційну скаргу залишає без задоволення, а ухвалу суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження у справі - без змін.

Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу приватного підприємства «Васольбудстрой» залишити без задоволення, а ухвалу Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.08.2025 у справі № 916/3300/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов