ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" вересня 2025 р. м. ХарківСправа № 922/2138/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Юрченко В.С.

секретар судового засідання: Трофименко С.В.

за участю представників учасників процесу:

позивача Завалишин Юрій Олегович (в режимі відеоконференції),

відповідача не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Господарського суду Харківської області в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» (Україна, 03150, місто Київ, вулиця Єжи Гедройця, будинок 5, ) в особі регіональної Філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (Україна, 79007, місто Львів, вулиця Гоголя, будинок 1, ),

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Промсплавінвест» (Україна, 61072, місто Харків, проспект Науки, будинок 56, офіс 443ЖГ; код ЄДПРОУ 44125403),

про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

I. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ

Позивач, Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної Філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця", звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Промсплавінвест», про стягнення збитків у розмірі втраченого податкового кредиту у розмірі 379 000,00 грн.

Відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, для розгляду справи № 922/2138/25 визначено суддю Юрченко В.С.

23.06.2025 суд відкрив провадження у справі № 922/2138/25 за правилами загального позовного провадження.

02.07.2025 відповідач на виконання ухвали суду, надав відзив на позов, який був прийнятий судом до розгляду та подальший розгляд справи проводився з його урахуванням.

03.07.2025 позивач виконання ухвали суду, надав відповідь на відзив на позов, яка була прийнята судом до розгляду та подальший розгляд справи проводився з її урахуванням.

Суд створив усі можливості учасникам справи для висловлення своїх доводів і заперечень, повідомлення усіх відомих їх обставин та подання усіх можливих доказів, вирішив усі подані клопотання, а також виконав решту завдань підготовчого провадження. Зазначене стало підставою для того, що суд ухвалою від 18.08.2025 закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 25.08.2025.

Представник позивача у судовому засіданні 25.08.2025 оголосив вступне слово та підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

25.08.2025, суд, відповідно до частини 2 статті 216 ГПК України, оголосив перерву по розгляду справи по суті на 15.09.2025.

Відповідач в порядку статтей 120, 121 ГПК України був повідомлений про оголошення судом перерви по розгляду справи по суті до 15.09.2025.

15.09.2025 суд, відповідно до частини 2 статті 216 ГПК України, суд відклав розгляд справи по суті на 22.09.2025.

Відповідач в порядку статтей 120, 121 ГПК України був повідомлений про відкладення розгляду справи по суті на 22.09.2025.

22.09.2025, суд, заслухавши вступне слово представника позивача, з`ясувавши обставини, на які посилаються сторони, дослідив в порядку статей 209 і 210 Господарського процесуального кодексу України, докази у справі.

22.09.2025 в судовому засіданні, суд, після закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, перейшов до судових дебатів.

22.09.2025 в судовому засіданні представник позивача виступив з промовою (заключним словом), в якому посилався на обставини і докази, досліджені у судовому засіданні, підтримав позов та просив його задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання 22.09.2025 не з`явився. Про причини не з"явлення суд не повідомив, про час та дату розгляду справи по суті, повідомлявся у відповідності до норм ГПК України.

В судовому засіданні 22.09.2025 суд ухвалив рішення у справі, проголосивши його вступну та резолютивну частини.

II.АРГУМЕНТИ СТОРІН.

Позиція позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач всупереч положенням законодавства та взятим на себе зобов`язанням не здійснив реєстрації податкових накладних за господарською операцією з позивачем. Відтак, позивач був позбавлений права включити суми ПДВ до складу податкового кредиту та, відповідно, скористатись правом на зменшення податкового зобов`язання на суму заявлених збитків у розмірі 379 000,00 грн.

Позиція відповідача.

У своїх запереченнях щодо позову, відповідач зазначає про відсутність у його діях складу господарського правопорушення, який необхідний для покладення відповідальності за понесені позивачем збитки у розумінні статті 225 ГК України.

Крім того вказує, що лише контролюючий орган може встановлювати обставини, якими підтверджується вчинення платником податкових правопорушень.

В сукупності викладених доводів в позові, відповідач вважає, що позовні вимоги є незаконними, та задоволенню не підлягають.

Окремо просить у відзиві, спираючись на загальні засади цивільного законодавства, які встановлені у статті 3 ЦК України, зменшити до стягнення збитки до 90%.

III. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА.

Виклад обставин справи, встановлених судом.

Предметом доказування у справі, відповідно до частини 2 статті 76 ГПК України, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У даному випадку до предмета доказування входять такі обставини: виникнення між сторонами господарських зобов`язань; реєстрації/нереєстрації відповідачем податкових накладних за господарськими операціями з позивачем, наявності/відсутності збитків у позивача.

Як встановлено судом, 04.04.2022 між Акціонерним товариством "Українська залізниця" (далі за текстом Позивач/Покупець/Залізниця) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Промсплавінвест" (далі за текстом Відповідач/Постачальник/ТОВ "Промсплавінвест") укладений договір про закупівлю матеріально-технічних ресурсів № Л/НХ- 2299/НЮ (далі за текстом договір, а. с. 9, том 1), згідно з умовами якого постачальник зобов`язався передати у власність покупцю товар згідно додатку № 1 до цього договору, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити вказаний товар.

Згідно із Специфікацією № 1, яка є додатком № 1 до договору (а. с. 14, том 1) передбачено, що товаром, що поставляється, є бабіт Б-16 у кількості 10 тонн. на суму 2 274 000,00 грн (в тому числі ПДВ 20% на суму 379 000,00 грн).

На виконання умов договору позивачу було поставлено одну партію товару, що підтверджується видатковою накладною № 42 від 11.04.2022 на суму 2 274 000,00 грн. в тому числі ПДВ 20% на суму 379 000,00 грн (а. с. 16, том 1), актом приймання-передачі від 30.05.2022 №10 (а. с. 17, том 1), а також товарно-транспортною накладною № P42 від 11.04.2022 (а. с. 18-19, том 1).

Залізниця сплатила грошові кошти ТОВ "Промсплавінвест» за поставлений товар на суму 2 274 000,00 грн, в тому числі ПДВ 20% 379 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 4782109 від 09.06.2022 (а. с. 20, том 1).

Однак, за фактом поставки продукції на суму 2 274 000,00 грн, в тому числі ПДВ 20% на суму 379 000,00 грн, ТОВ "Промсплавінвест" не зареєструвало податкову накладну у Єдиному реєстрі податкових накладних.

27.01.2023 структурний підрозділ "Служба організації та проведення закупівель" регіональної філії "Львівська залізниця" листом № НХ Льв-1/735 3 звернувся до ТОВ "Промсплавінвест" про добровільну сплату штрафу у сумі втраченого податкового кредиту (а. с. 25-26, том 1).

Лист було повернуто за закінченням терміну зберігання.

Надалі, СП "Служба організації та проведення закупівель" регіональної філії "Львівська залізниця" звернувся до ТОВ "Промсплавінвест" із претензією № НХ-1/9089 від 09.12.2024 з вимогою про сплату штрафу на суму 379 000,00 грн. (а .с 28 29, том 1).

ТОВ "Промсплавінвест" на претензію не відповів, кошти не перерахував. Таким чином, позивач втратив можливість отримати податок на додану вартість, оскільки строк визначений визначений пунктом 198.6 статті 198 ПК України закінчився, тому останній поніс збитки.

У зв`язку з викладеним, регіональна філія "Львівська залізниця" звернулася до ТОВ "Промсплавінвест" з позовом про стягнення збитків за втрачений податковий кредит у розмірі 379 000,00 грн.

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД. ПОЗИЦІЯ СУДУ.

Щодо суті спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

Предметом доказування у справі, відповідно до частини 2 статті 76 Господарського процесуального кодексу України, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд самостійно оцінює докази, надані сторонами у справі, у їх сукупності, керуючись принципом вірогідності, передбаченим статтею 79 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з цією статтею, наявність обставин, на які посилається сторона, вважається доведеною, якщо докази, надані на їх підтвердження, є більш вірогідними, ніж докази, надані на їх спростування. Питання про вірогідність доказів суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, враховуючи всі обставини справи.

Предметом доказування у цій справі є: обставини, пов`язані з наявністю підстав для стягнення з відповідача заявленої позивачем суми збитків; обставини, пов`язані з наявністю в діях/бездіяльності відповідача повного складу господарського правопорушення, а саме: 1) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи (порушення зобов`язання); 2) шкідливого результату такої поведінки збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного із цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає (пункт 14 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.08.2018 у справі №917/877/17).

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частин 1, 2 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) витрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує її інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

Підставою для відшкодування збитків, відповідно до частини 1 статті 611 Цивільного кодексу є порушення зобов`язання.

Для застосування такого заходу відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: 1) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи (порушення зобов`язання); 2) шкідливого результату такої поведінки - збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного із цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає.

Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.

Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Близький за змістом правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

При цьому, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками.

Тобто, твердження позивача щодо наявності підстав для стягнення збитків, зокрема в контексті наявності збитків та їх розміру, протиправності поведінки заподіювача збитків та існування причинного зв`язку такої поведінки із заподіяними збитками, враховуючи принципи змагальності, диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, підлягає доведенню саме позивачем.

У свою чергу, відповідач має довести відсутність його вини у заподіянні збитків позивачу (пункт 37 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 918/219/17).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 1 статті 73, частина 1 статті 74, частина 1 статті 76, частина 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до пункту 14.1.181 статті 14 Податкового кодексу України (тут і далі в редакції, яка діяла на момент виникнення правопорушення) податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з підпунктом "а" пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Відповідно до пункту 44.1. статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Відповідно до пункту 1 Наказу Міністерства фінансів України № 1307 від 31.12.2015 "Про затверджені форми податкової накладної та порядку заповнення податкової накладної" (тут і далі в редакції, яка діяла на момент виникнення правопорушення) (далі - Наказ № 1307) податкову накладну складає особа, яка зареєстрована як платник податку у контролюючому органі та якій присвоєно індивідуальний податковий номер платника податку на додану вартість.

Платник податку має право зареєструвати податкову накладну в Єдиному реєстрі податкових накладних на суму податку, обчислену за формулою, зазначеною у пункті 200-1.3 статті 200-1 Податкового кодексу України та пункті 9 Порядку електронного адміністрування податку на додану вартість, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 569, або обчислену відповідно до пункту 200-1.9 статті 200-1 Податкового кодексу України (пункт 3 Наказу № 1307).

Пунктом 5 Наказу № 1307 визначено, що податкова накладна складається у день виникнення податкових зобов`язань постачальника (продавця), крім випадків, передбачених Податковим кодексом України та цим порядком.

Згідно з пунктом 3 Наказу № 1307, усі податкові накладні, у тому числі накладні, особливості заповнення яких викладені в пунктах 9-15 та 19 цього Порядку, підлягають реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, та за формою, чинною на день такої реєстрації.

На дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін (абзац 1 пункту 201.1. статті 201 Податкового кодексу України).

Відповідно до абзацу 1 пункту 187.1. статті 187 Податкового кодексу України 187.1. Датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку. Для документів, складених в електронній формі, датою оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку, вважається дата, зазначена у самому документі як дата його складення відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", незалежно від дати накладення електронного підпису.

Пунктом 201.7 статті 201 Податкового кодексу України встановлено, що податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Відповідно до абзацу 14 та 15 пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних повинна здійснюватися з урахуванням граничних строків: для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 1 по 15 календарний день (включно) календарного місяця, - до останнього дня (включно) календарного місяця, в якому вони складені; для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 16 по останній календарний день (включно) календарного місяця, - до 15 календарного дня (включно) календарного місяця, наступного за місяцем, в якому вони складені.

Відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредитку та не звільняє продавця від обов"язку включеня суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до сум податкових зобов"язань за відповідний звітній період.

Отже, згідно з пунктом 201.10 статті 201 ПК України на продавця товарів/послуг покладено обов`язок в установлені терміни скласти податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних, чим зумовлено обґрунтоване сподівання контрагента на те, що це зобов`язання буде виконано, оскільки тільки підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних суми податку можуть бути віднесені до складу податкового кредиту.

Водночас звернення покупця послуг зі скаргою на продавця, який не виконав передбаченого наведеною нормою обов`язку, відповідно до положень пункту 201.10 статті 201 ПК України не надає покупцю права на включення суми податку з цих операцій до складу податкового кредиту, а можливість подання скарги на цього продавця є лише підставою для проведення документальної позапланової перевірки його контролюючим органом.

Згідно з пунктом 14.1.181 статті 181 Податкового кодексу України, податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними.

Відповідно, лише зареєстрована в Єдиному реєстрі податкова накладна є підставою для формування податкового кредиту.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних / розрахунків коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати складення податкової накладної / розрахунку коригування.

Суми податку, сплачені (нараховані) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних / розрахунках коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням строку реєстрації, включаються до податкового кредиту за звітний податковий період, в якому зареєстровано податкові накладні / розрахунки коригування до таких податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, але не пізніше ніж через 365 календарних днів з дати складення податкових накладних / розрахунків коригування до таких податкових накладних.

Таким чином, наведеними нормами Податкового кодексу України на продавця товарів/послуг покладено обов`язок в установлені терміни скласти податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних, чим зумовлено обґрунтоване сподівання контрагента на те, що це зобов`язання буде виконано, оскільки тільки підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними суми податку можуть бути віднесені покупцем товарів/послуг до складу податкового кредиту.

Об`єднаною Палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 07.06.2023 у справі № 916/334/22 викладено наступний висновок, який в силу вимог частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України враховуються господарським судом при розгляді даної справи.

Так, Верховний Суд зазначив, що факт відсутності реєстрації податкових накладних у ЄРПН через нездійснення контрагентом за договором відповідних дій або через відмову податкового органу у їх реєстрації є достатнім доказом протиправної поведінки відповідача, порушення ним господарського зобов`язання - наданої ним гарантії того, що контрагент за договором матиме право на користування податковим кредитом у розмірі суми ПДВ, який визначено договором у складі ціни.

Як встановлено судом, всі взаєморозрахунки за договором проведені сторонами. Претензій щодо поставленого товару сторін не було, що підтверджується видатковою накладною № 42 від 11.04.2022 на суму 2 274 000,00 грн. в тому числі ПДВ 20% на суму 379 000,00 грн, актом приймання-передачі від 30.05.2022 № 10, а також товарно-транспортною накладною № P42 від 11.04.2022.

Разом з тим, згідно з платіжною інструкцією № 4782109 від 09.06.2022 позивачем було сплачено грошові кошти Товариству з обмеженою відповідальністю "Промсплавінвест" за поставлений товар на суму 2 274 000,00 грн., в тому числі ПДВ 20% 379 000,00 грн.

Однак, на дату виникнення податкових зобов`язань відповідач, в порушення статті 201 ПК України, не оформив податкову накладну та не зареєстрував її в Єдиному реєстрі податкових накладних, у зв`язку з чим, позивач позбавлений права включити суму ПДВ (379 000,00 грн) до складу податкового кредиту, а отже і скористатися правом на зменшення податкового зобов`язання, а саме згідно з платіжною інструкцією № 4782109 від 09.06.2022 на суму 2 274 000,00 грн, в тому числі ПДВ 20% 379 000,00 грн.

В той же час, згідно витягу з електронного реєстру платників єдиного податку, ТОВ "Промсплавінвест" з 28.10.2022 перейшло на спрощену систему оподаткування за ставкою 2%. Також згідно витягу з електронного реєстру платників ПДВ ТОВ "Промсплавінвест" з 11.11.2024 анульовано реєстрацію платника ПДВ, у зв`язку з наданням декларацій про відсутність поставок (а. с. 22-24, том 1).

Виникнення обов"язку відповідача зареєструвати податкову накладну за фактом вчинення операції по поставці товару згідно з платіжною інструкцією №4782109 від 09.06.2022 на суму 2 274 000,00 грн, в тому числі ПДВ 20% 379 000,00 грн випереджає в часі дату переходу останнього на спрощену систему оподаткування за ставкою 2% (28.10.2022) та анульованння його реєстрації платником податку на додану вартість (11.11.2024).

Тобто, на момент переходу відповідача на спрощену систему оподаткування за ставкою 2% (28.10.2022) та анульованння його реєстрації платником податку на додану вартість (11.11.2024), останній не виконав та/або не розпочав виконання свого зобов`язання у встановлений законом строк.

Обов`язок продавця (виконавця робіт, послуг) зареєструвати податкову накладну є обов`язком платника податку в публічно-правових відносинах, а не обов`язком перед покупцем, невиконання такого обов`язку фактично завдає відповідачеві збитків (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2019 у справі № 908/1568/18).

Як свідчать матеріали справи, відповідач встановленого Податковим кодексом України обов`язку щодо реєстрації податкової накладної не виконав. Доказів на підтвердження складення та реєстрації відповідачем податкової накладної в ЄРПН щодо поставки (оплати) товару на вищевказану загальну суму ПДВ 379 000,00 грн матеріали справи не містять.

З наведеного вбачається, що порушення відповідача щодо не реєстрації податкової накладної, позбавили позивача права включити суму ПДВ до складу податкового кредиту та, відповідно, скористатись правом на зменшення податкового зобов`язання на вищевказану загальну суму ПДВ, тобто позивач поніс збитки.

Відтак, має місце прямий причинно-наслідковий зв`язок між бездіяльністю відповідача щодо виконання визначеного законом обов`язку зареєструвати податкові накладні та неможливістю включення суми ПДВ до податкового кредиту позивачем та, відповідно, зменшення податкового зобов`язання на зазначену суму, яка фактично є збитками цієї особи. Отже, наявні усі елементи складу господарського правопорушення. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 10.01.2022 у справі № 910/3338/21.

Крім того, згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.08.2018 у справі № 917/877/17, при порушенні контрагентом (продавцем) за договором обов`язку щодо складення та реєстрації податкових накладних належним способом захисту для заявника (покупця) може бути звернення до суду з позовом про відшкодування завданих збитків.

У пункті 15 цієї ж постанови Верховний суд зазначив таке: "Таким чином, відповідач з порушенням вимог пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України не зареєстрував податкові накладні, у зв`язку з чим позивач був позбавлений права включити суми ПДВ до складу податкового кредиту та, відповідно, скористатись правом на зменшення податкового зобов`язання на суму... З огляду на викладене у цьому випадку є прямий причинно-наслідковий зв`язок між бездіяльністю відповідача щодо виконання визначеного законом обов`язку зареєструвати податкові накладні та неможливістю включення сум ПДВ до податкового кредиту позивача, а також, відповідно, зменшення податкового зобов`язання на зазначену суму, яка фактично є збитками цієї особи. Отже, наявні усі елементи складу господарського правопорушення.". Аналогічні за змістом висновки наведені у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.06.2023 у справі № 916/334/22, а саме:

"п. 5.27. Верховний Суд не погоджується із доводами колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладені в ухвалі від 11.01.2023 у цій справі, про необхідність відступу від висновків, що містяться в постанові Верховного Суду від 19.01.2022 у справі № 910/20686/20 про те, що факт вчинення відповідачем податкового правопорушення може бути підтверджений лише чинними матеріалами податкової перевірки (актом або рішенням) відповідного контролюючого органу, наділеного повноваженнями здійснювати перевірку дотримання податкового законодавства. У постановах Верховного Суду, на які послалася колегія суддів в ухвалі від 11.01.2023 (від 03.12.2018 у справі №908/76/18, від 10.01.2022 у справі № 910/3338/21), а також у постановах Верховного Суду, які були ухвалені після передачі цієї справи на розгляд палати (від 31.01.2023 у справі №904/72/22, від 19.04.2023 у справі № 906/824/21), висновок про наявність підстав та умов для стягнення збитків був зроблений через те, що судами був встановлений факт порушення відповідачем господарського зобов`язання, передбаченого договором (відсутність реєстрації в ЄРПН податкової накладної на суму ПДВ, передбачену договором). Цей висновок був зроблений за умов очевидності факту податкового порушення (не реєстрації податкової накладної чи відмови податкового органу у такій у реєстрації). Отже, факт відсутності реєстрації податкових накладних у ЄРПН через нездійснення контрагентом за договором відповідних дій або через відмову податкового органу у їх реєстрації є достатнім доказом протиправної поведінки відповідача, порушення ним господарського зобов`язання - наданої ним гарантії того, що контрагент за договором матиме право на користування податковим кредитом у розмірі суми ПДВ, який визначено договором у складі ціни.".

Суд вважає, що доводи відповідача про те, що лише контролюючий орган може встановлювати обставини, якими підтверджується вчинення платником податків правопорушень, спростовується вище зазначеним.

Факт відсутності реєстрації податкових накладних у ЄРПН через нездійснення контрагентом за договором відповідних дій або через відмову податкового органу у їх реєстрації є достатнім доказом протиправної поведінки відповідача, порушення ним господарського зобов`язання - наданої ним гарантії того, що контрагент за договором матиме право на користування податковим кредитом у розмірі суми ПДВ, який визначено договором у складі ціни.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду від 07.06.2023 у справі № 916/334/22.

З огляду на викладене, господарський суд дійшов висновку, що у даному випадку наявний прямий причинно-наслідковий зв`язок між допущеним відповідачем порушенням вимог законодавства та взятих на себе зобов`язань щодо своєчасного складення та реєстрації податкової накладної та відсутністю у позивача можливості включити суму ПДВ до податкового кредиту, а також, відповідно, зменшити податкове зобов`язання на зазначену суму, яка фактично є збитками цієї особи. Тобто, наявні усі елементи складу господарського правопорушення.

З урахуванням встановлених вище обставин справи, суд дійшов висновку про наявність у позивача підстав для стягнення збитків у розмірі 379 000,00 грн.

При цьому, відповідач у відзиві на позов просить зменшити розмір збитків, який заявлений до стягнення в цьому позові, на підставі статті 3 ЦК України.

Суд зазначає, що у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України, суд може зменьшити стягнення неустойки (штраф або пеню) відповідно до обставин ( у сукупності) у кожних конкретних правовідносинах (справах), які мають індивідуальний характер, до відповідного розміру (на 90%, 70%, та інше), як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання.

Оскільки, предметом позову у цій справі є стягнення збитків у розмірі втраченого податкового кредиту, а не неустойки (штрафу/пені), суд не має правових підстав зменьшити фактичні збитки, розмір яких встановлений судом на підставі належних та допустимих доказів у справі.

Зважаючи на положення чинного законодавства та встановлені у справі обставини, суд приходить до висновку, що позов Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної Філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" підлягає задоволенню у повному обсязі.

Крім того, суд не погоджується із доводами відповідача з приводу спорідненності предметом та підставами позову у справах № 922/2138/25 та №922/838/25, про що зазначено ним у відзиві на позов, з урахуванням наступного.

Визначення предмета та підстав спору є правом позивача.

Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 2 ГПК України одним із принципів господарського судочинства є диспозитивність, суть якого визначена у статті 14 цього Кодексу, та полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Предмет позову повинен мати правовий характер і випливати з певних матеріально-правових відносин.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні Господарського суду Харківської області дійсно перебувала справа № 922/838/25 за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної Філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" до ТОВ "Промсплавінвест" про стягнення штрафних санкцій у розмірі втраченого податкового кредиту у розмірі 379 000,00 грн. Підставою позову позивачем визначено договір про закупівлю матеріально-технічних ресурсів № Л/НХ-2299/НЮ від 04.04.2022 року.

В той же час у справі № 922/2138/25 за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної Філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" до ТОВ "Промсплавінвест" предметом позову слугує стягнення збитків у розмірі втраченого податкового кредиту з ПДВ у сумі 379 000,00 грн. Підставою позову позивачем визначено наявності в діях відповідача складу правопорушення на стягнення збитків у розмірі втраченого податкового кредиту.

Суд враховує те, що тотожність справ визначається за трьома ознаками: ті самі сторони, той самий предмет, ті самі підстави. У свою чергу, нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовом і не дає суду підстав, зокрема залишати позов без розгляду.

У даному випадку, справи № 922/2138/25 та № 922/838/25 збігаються за суб`єктним складом учасників процесу, однак підстави та предмет спору цих господарських справ, тобто матеріально-правові вимоги та обставини, що обґрунтовують звернення до суду, не є тотожними та не співвпадають за підставами виникнення.

Відповідно до положень статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Разом з тим, статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд, ураховуючи встановлені фактичні обставини справи, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, повно та всебічно дослідивши обставини справи, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах, дійшов висновку про задоволення позову.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року).

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

IV.СУДОВІ ВИТРАТИ.

На підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на Відповідача.

Керуючись статтями 1-5, 10-13, 20, 41-46, 49, 73-80, 86, 123, 129, 194-196, 201, 208-210, 217-220, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Промсплавінвест» (Україна, 61072, місто Харків, проспект Науки, будинок 56, офіс 443ЖГ; код ЄДПРОУ 44125403) на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» (Україна, 03150, місто Київ, вулиця Єжи Гедройця, будинок 5, ) в особі регіональної Філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (Україна, 79007, місто Львів, вулиця Гоголя, будинок 1, ) збитки у розмірі втраченого податкового кредиту з ПДВ у сумі 379 000,00 грн., а також судові витрати (сплачений судовий збір) у сумі 5 685,00 грн.

Видати наказ після набрання законної сили рішення суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "01" жовтня 2025 р.

Суддя В.С. Юрченко