ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2025 р.

м. Київ

Справа № 911/2324/25

Суддя Черногуз А.Ф., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами

позов Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Київські регіональні електромережі" (04136, місто Київ, вул. Стеценка, будинок 1 А, )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фенікс-Ф" (08300, Київська обл., місто Бориспіль, вулиця Запорізька, будинок 14, )

про стягнення 197205,19 грн,

ВСТАНОВИВ:

Історія розгляду справи.

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Київські регіональні електромережі до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фенікс-Ф" про стягнення 197205,19 грн, з яких: 94575,23 грн заборгованості за надані послуги з постачання електричної енергії; 84284,96 грн інфляційних втрат; 18345 грн 3% річних, у зв`язку з неналежним виконанням умов Договору про постачання електричної енергії від 22.08.2014 №220063207.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 22.07.2025 суд відкрив розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, встановив строк для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив.

Ухвалу про відкриття провадження було направлено сторонам, позивачу в електронний кабінет, а відповідачу поштовим відправленням № 316 за адресою реєстрації. Відправлення було повернено поштовим оператором «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до частини 6статті 242 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України)днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Ухвала суду, як визначено пунктом 1 частини 1статті 232 ГПК України, є видом судового рішення.

Відповідно до частини 3, 7статті 120 ГПК Українивиклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до правової позиції, що викладена в Постанові Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/15442/17 у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, і яка повернута підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат належним чином повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Вказаний факт підтверджується конвертом з ухвалою, що повернутий Господарському суду Київської області з відміткою поштового оператора про причини повернення - «за закінченням терміну зберігання».

Оскільки, судомнадсилаласьухвала суду на адресу відповідача, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, вона розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень, відтак, відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляд справи.

Суд також враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 23.04.2018 у справі №916/3188/16, та зазначає, що факт неотримання стороною справи кореспонденції, якою суд, з дотриманням вимог процесуального закону, надсилав копії судових рішень за належною адресою, та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б).

Суд констатує, що за час перебування матеріалів позовної заяви у провадженні суду відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов у встановлений судом строк. Незважаючи на закінчення строку на подання відзиву, відповідач також не звертався до суду з заявами про поновлення чи продовження строку на подання відзиву, не подавав жодних інших письмових клопотань, що пов`язані з розглядом спору, не надавав до суду заперечень та доказів, які б мали на меті спростувати вимоги позивача. Відповідач не проявив бажання ані ознайомитися з матеріалами справи, ані подати заяви про визнання ним тих чи інших обставин спору. Таким чином вбачається, що відповідач не скористався можливістю доступу до правосуддя.

Відтак, у зв`язку з наведеним, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними документами, оскільки сторонам було надано всі можливості для реалізації наданих процесуальним законом прав та достатньо часу для наповнення справи доказовою базою.

Передумови звернення до суду та зміст позовних вимог.

22.08.2014 між Публічним акціонерним товариством «Київобленерго» (правонаступником якого є ПрАТ «ДТЕК Київській регіональні електромережі»; Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фенікс-Ф» (Споживач) був укладений договір про постачання електричної енергії №220063207, відповідно до умов якого:

- постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача з дозволеною потужністю 320 кВт, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купленої) ним електричної енергії та здійснює інші платежі за умовами цього Договору. Приєднана потужність у точці підключення становить 400 кВА/кВт. Точка продажу електричної енергії встановлюється Сторонами згідно «Акту сторін», та зазначається в Додатку № 1 «Загальна однолінійна схема електропостачання», що є невід`ємною частиною даного Договору (Розділ 1 Договору);

- Постачальник зобов`язується: виконувати умови цього Договору; продавати (постачати) Споживачу електричну енергію, як товар з врахуванням його особливих споживчих якостей та фізично-технічних характеристик: в межах дозволеної потужності, в обсягах, визначених відповідно до розділу 5 та з урахуванням умов розділу 6 цього Договору (Додаток №2 „Обсяги постачання електричної енергії Споживачу та Субспоживачу");згідно з категорією струмоприймачів Споживача відповідно до ПУЕ та гарантованого рівня надійності електропостачання схем електропостачання, визначених у Додатку №3 «Режими постачання електричної енергії»; із дотриманням граничних показників якості електричної енергії, визначених державними стандартами України (ГОСТ 13109-97 «Норми якості електричної енергії енергії в системах електропостачання загального призначення») (п.п. 2.2.1., 2.2.2 Договору);

- Споживач зобов?язується: виконувати умови цього Договору. Дотримуватися режиму споживання електричної енергії згідно з умовами розділу 5 цього Договору та режиму роботи електроустановки. Оплачувати Постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами Додатку №4 «Порядок розрахунків за активну електроенергію» та Додатку №6 «Порядок зняття показів розрахункових приладів обліку електричної енергії». Здійснювати оплату за перетікання реактивної електричної енергії між електромережею Постачальника та електроустановками Споживача згідно з умовами Додатку №5 «Порядок розрахунків за перетікання реактивної електроенергії». Забезпечити встановлення засобів диференційного (погодинного) обліку електричної та локального устаткування збору і обробки даних у випадках, якщо приєднана потужність електроустановок на об`єкті Споживача становить 150 кВт і більше та середньомісячний обсяг споживання за попередні 12 розрахункових періодів становить 50 тис. кВт год. і більше, в узгоджені з Постачальником строки (п.п. 2.3.1.-2.3.4., 2.3.7 Договору).

- Постачальник має право: отримувати від Споживача плату за поставлену електричну енергію за роздрібними тарифами, розрахованими згідно з Умовами та правилами здійснення підприємницької діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом, на умовах передбачених в Додатку №4 «Порядок розрахунків за активну електроенергію», за компенсацію перетікання реактивної електричної енергії, на умовах передбачених в Додатку №5 «Порядок розрахунків за перетікання реактивної електроенергії» та інші платежі обумовлені цим Договором. Обмежувати або припиняти постачання електричної енергії Споживачу згідно з умовами розділу 6 цього Договору відповідно до порядку, передбаченого ПКЕЕ (п.п.3.1.1, 3.1.2. Договору)

- за перевищення договірних величин споживання електричної енергії та потужності, визначених згідно із вимогами розділу 5 цього договору, Споживач сплачує Постачальнику двократну вартість різниці фактично спожитої та договірної величин. При цьому плата за перевищення договірної величини потужності стягується із споживачів з приєднаною потужністю 150 кВт і більше та середньомісячним споживанням 50000 кВт год і більше (п. 4.2.2. Договору);

- договірні величини споживання електричної енергії визначаються на рівнях заявлених Споживачем згідно з пунктом 5.2. цього Договору обсягів. Договірні величини споживання електричної енергії та потужності визначаються сторонами у Додатку №2 «Обсяги постачання електричної енергії Споживачу та Субспоживачу», що є невід`ємною частиною цього договору. Для визначення договірних величин споживання електричної енергії та потужності на наступний рік Споживач не пізніше 1 листопада поточного року надає Постачальнику відомості про розмір очікуваного споживання електричної енергії (включаючи обсяги споживання Субспоживачів) за формою Додатку №2 „Обсяги постачання електричної енергії Споживачу та Субспоживачу" (п.п. 5.1., 5.2. Договору);

- облік електроенергії, спожитої Споживачем та (або) Споживачами, приєднаними до електричних мереж Споживача, здійснюється згідно з вимогами ПУЕ ПКЕЕ. У разі порушення Споживачем вимог нормативно-технічних документів щодо встановлення та експлуатації засобів обліку, їх покази не використовуються при розрахунках за спожиту електроенергію, а обсяги спожитої електроенергії визначаються Постачальником розрахунково згідно з вимогами Додатку №4 та Додатку №5 до Договору. На підставі показів засобів обліку електроенергії та згідно умов Додатку №6 оформлюються: - акт про використану електричну енергію (акт про прийняття-передавання товарної продукції); акт результатів замірів електричної потужності (у разі потреби за ініціативою Постачальника). Дата оплати рахунка (здійснення розрахунку) визначається датою, на яку були зараховані кошти на поточний рахунок із спеціальним режимом використання Постачальника (п.п. 7.1., 7.5., 7.8. Договору).

Договір скріплений підписами та печатками обох сторін.

Розрахунковий період встановлено Споживачу з 20 числа календарного місяця до 20 числа наступного місяця. Якщо дата закінчення розрахункового періоду припадає на 30 або 31 число у місяцях, які мають меншу кількість днів, воно переноситься на останній день місяця. Обсяг спожитої електричної енергії для внесення авансового платежу визначається на основі обсягу договірної величини на відповідний розрахунковий період. Для розрахунку авансового платежу застосовуються роздрібні тарифи попереднього періоду. Звірка балансу розрахунків з оформленням актів звірки заборгованості, актів про використану електроенергію, актів про прийняття-передаваннятоварної продукції виконується за вимогою однієї із Сторін. При цьому інша Сторона не має права відмовити у оформленні цих документів. Порядок оплати за активну електроенергію виконується у формі авансової оплати та/або планових платежів з остаточним розрахунком по закінченні розрахункового періоду (п.п. 1.1.,1.3, 1.5, 2.1. Порядку розрахунків за активну електроенергію Додаток №4 до Договору).

Покази розрахункових приладів обліку електричної енергії (лічильників) знімаються станом на 24-00 годин останнього дня розрахункового періоду. У разі неподання Споживачем даних про покази лічильників, вказаних в п.2 цього Додатку та у разі відсутності показів цих лічильників, знятих Постачальником, визначення обсягу спожитої електроенергії здійснюється у відповідності із вимогами ПКЕЕ. У випадку коли Постачальник зняв покази електролічильників, яківідрізняються від наданих Споживачем, обсяги спожитої електроенергії розраховуються за показами знятими Постачальником (п.п. 8., 9 Порядку зняття показів розрахункових приладів обліку електричної енергії та форма звіту Споживача про покази приладів обліку, Додаток №6 до Договору).

05.05.2018 ТОВ «Фенікс-Ф» направило ПрАТ «Київобленерго» лист, в якому просило відключити його від користування електричної енергії та розірвати договір з 02.05.2018.

07.05.2018 ТОВ «Фенікс-Ф» було відключено від електропостачання на ввідному автоматичному вимикачі та опломбовано, про що представниками сторін було складено акт №648536 про передачу на відповідальне збереження приладу обліку та пломб встановлених на ньому.

Актом №648536 було зафіксовано, зокрема: тип лічильника №NIK2303; номер лічильника №8800200; показання лічильника 001724.

До акта долучена копія наряду про відключення від 05.05.2018. В наряді також зафіксовано номер тип лічильника, номер лічильника та показання лічильника, які відповідають акту №648536. Крім того в наряді про відключення зазначено, що сума боргу становить 0,00 грн.

Позивач у позовній заяві зазначає, що 31.05.2018 було здійснено остаточний розрахунок вартості наданих послуг та виставлено Відповідачу рахунок на суму 101030,88 грн з ПДВ, з яких: вартість поставленої активної електричної енергії становить 60742,27 грн з ПДВ; перевищення договірних величинспоживання 40288,61 грн з ПДВ.

Станом на 02.05.2018 на рахунку відповідача існувало кредитове сальдо (аванс) в розмірі 19547,04 грн, а тому борг склав 81483,84 грн (101030,88-19547,04).

Позивач вказує, що з червня 2018 року Відповідач припинив належне виконання умов договору про постачання електричної енергії, а саме перестав оплачувати заборгованість.

Незважаючи на невиконання договірних зобов`язань, Відповідач продовжував фактично споживати електричну енергію через ввідний автоматичний вимикач, а саме реактивну електричну енергію та електроенергію у вигляді втрат у мережах. При цьому електропостачання здійснювалося до трансформаторів, які відповідно до Акта розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін перебувають на балансі Відповідача (додаток № 1 до договору).

Зобов`язання Відповідача щодо оплати зазначених послуг визначено умовами договору та його додатками, а саме: додатком № 5 «Порядок розрахунків за перетікання реактивної електричної енергії» та додатком № 8 «Розрахунок втрат електричної енергії в мережах Споживача».

Позивач зазначає, що у грудні 2018 року Відповідача було повністю від`єднано від електропостачання шляхом демонтажу ввідних кабелів. Станом на 01.01.2019 загальна заборгованість Відповідача перед Позивачем склала 94575,23 грн з ПДВ (що підтверджується оборотно-сальдовою відомістю за період 2014-2019 рік по ТОВ «Фенікс-Ф»).

Позивач зазначає, що 27.02.2025 та 06.05.2025 ним на адресу Відповідача були направлені письмові претензії з вимогою погасити заборгованість, проте відповіді на них отримано не було.

З огляду на вказані обставини, враховуючи нездійснення відповідачем оплати виставлених рахунків, позивач, вважаючи що його права порушені, звернувся до суду із цим позовом про стягнення з відповідача 94575,23 грнзаборгованість за надані послуги з постачання електричної енергії, 84284,96 грн інфляційних втрат, 18345 грн 3% річних.

Обставини встановлені судом та висновки господарського суду.

Згідно з частиною 2статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно достатті 174 Господарського кодексу України (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин; далі ГК України) договір є підставою для виникнення господарських зобов`язань.

Частиною 1статті 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язаннявідповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимогвідповідно до звичаїв ділового обороту.

Відповідно достатті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Відповідно достатті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно достатті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно достатті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві ціну проданого товару.

Відповідно достатті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1, 2 статті 275 ГК України встановлено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Окремим видом договору енергопостачання є договір постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору постачання електричної енергії споживачу встановлюються Законом України "Про ринок електричної енергії".

Закон України «Про ринок електричної енергії» визначає правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку електричної енергії, регулює відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 56 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу. Договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником. Постачання електричної енергії споживачам здійснюється за вільними цінами.

Пункт 3 частини 1статті 57 Закону України «Про ринок електричної енергії`визначає, що електропостачальник має право на своєчасне та в повному обсязі отримання коштів за продану електричну енергію та послуги з постачання електричної енергії відповідно до укладених договорів.

Пунктом 1 частини 3статті 58 Закону України «Про ринок електричної енергії`визначено, що споживач зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.

У відповідності достатті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зістатті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно достатті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Стосовно наведених у позовній заяві обставин щодо розірвання Договору про постачання електричної енергії від 22.08.2014 №220063207, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Статтею 651 Цивільного кодексу України унормовано, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

З аналізу наведених норм права вбачається, що розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Одностороння відмова від договору не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання.

Умовами Договору передбачено, що він може бути розірвано за ініціативою будь-якої із Сторін у порядку, визначеному чинним законодавством України.

Судом установлено, що відповідач направив позивачу листа, яким повідомив про розірвання договору про постачання електричної енергії з 02.05.2018 та висловив прохання відключити його від користування електричною енергією. Надалі позивач здійснив відключення відповідача від електропостачання, що підтверджується актом № 648536 від 07.05.2018. Таким чином, суд дійшов висновку, що Договір про постачання електричної енергії від 22.08.2014 №220063207 вважається розірваним з 07.05.2018, з моменту відключення відповідача, позаяк дії вчинені позивачем у відповідь на означений лист відповідача вказують на погодження припинення договірних відносин.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з пунктами 2, 4, 5 частини 2статті 42 ГПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановленізакономабо судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За приписами статей 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог процесуального закону суд перевіряє, чи містять матеріали справи належні та допустимі докази на підтвердження факту споживання відповідачем електричної енергії.

Звертаючись із позовною заявою до суду, позивач надав до суду копії таких документів, зокрема:

- договір та додатки до нього; акти технічної перевірки та контрольних оглядів; довідку про фактично спожиту електроенергію (06.05.2025); оборотно-сальдову відомість та претензії; наряд та акт про відключення №648536.

Позивач стверджує, що 31.05.2018 ним було здійснено остаточний розрахунок вартості наданих послуг та виставлено відповідачу рахунок на загальну суму 101030,88 грн з ПДВ, з яких: - вартість поставленої активної електричної енергії 60742,27 грн з ПДВ; - перевищення договірних величин споживання 40288,61 грн з ПДВ.

Проте, у матеріалах справи відсутній вказаний рахунок на суму 101030,88 грн, що позбавляє суд можливості перевірити наведені позивачем твердження у цій частині.

Натомість матеріали справи містять: - рахунок-фактуру № за грудень 2018 року від 28.12.2018, відповідно до якої нарахування за активну електроенергію становлять 1522,31 грн, а до сплати зазначено суму 92371,91 грн; - рахунок-фактуру № за грудень 2018 року від 28.12.2018 щодо перетікання реактивної електричної енергії та штрафних санкцій, згідно з якою нарахування становлять 0,00 грн, а до сплати зазначено 13458,05 грн.

Таким чином, загальна сума до сплати за рахунком № становить 105829,96 грн (92371,91 + 13458,05).

Відповідно до додатку до рахунку-фактури №: - сальдо на дату видачі рахунку за активну енергію становило 52083,30 грн; - сальдо на дату видачі рахунку за перевищення договірної величини споживання 40288,61 грн.

Водночас, у матеріалах справи наявний наряд про відключення відповідача від 05.05.2018, у якому зафіксовано тип і номер лічильника, а також його показання, що відповідають даним акта №648536. У зазначеному наряді також зафіксовано суму боргу станом на дату відключення 0,00 грн, що свідчить про відсутність заборгованості у відповідача на момент відключення.

Таким чином, надані позивачем документи підтверджують нарахування за грудень 2018 року, проте не свідчать про наявність заборгованості станом на 31.05.2018 у розмірі 101030,88 грн, на яку він посилається.

Матеріали справи взагалі не містять актів прийняття-передавання електричної енергії за спірним договором, а тому неможливо встановити обсяги поставленої електричної енергії.

Отже, суд приходить до висновку, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження нарахованої позивачем заборгованості станом на 31.05.2018 на суму 101030,88 грн (за активну 60742,27 грн і перевищення договірної величини у розмірі 40288,61 грн), водночас відповідно до статті 74 ГПК України надання позивачем відповідних доказів є його процесуальним обов`язком.

Судом встановлено, що позивач також зазначає: станом на 02.05.2018 на рахунку відповідача існувало кредитове сальдо у розмірі 19547,04 грн, яке було зараховано в рахунок поставленої електричної енергії. У зв`язку з цим позивач вважає, що сума заборгованості зменшилась із 101030,88 грн до 81483,84 грн.

Однак, зазначене твердження позивача не підтверджено належними та допустимими доказами, зокрема банківськими виписками чи іншими первинними документами, які б однозначно підтверджували факт наявності такого кредитового сальдо та здійснення його зарахування у розмірі 19547,04 грн.

Крім того, позивач стверджує, що з червня 2018 року, після розірвання договору, відповідач продовжував фактично споживати електричну енергію через ввідний автоматичний вимикач, а саме реактивну електроенергію та електроенергію у вигляді втрат у мережах. Повне відключення відповідача від електропостачання, за твердженням позивача, відбулося лише у грудні 2018 року. При цьому позивач вказує, що заборгованість у розмірі 81483,84 грн збільшилась до 94575,23 грн, тобто фактично ним здійснено нарахування за період з червня по грудень 2018 року втрат електричної енергії на суму 13091,39 грн (94575,23 81483,84).

Проте, матеріали справи не містять розрахунків за реактивну електроенергію та електроенергію у вигляді втрат у мережах (відповідно до Додатків № 5 та №8 до Договору).

Як доказ наявності заборгованості у розмірі 94575,23 грн позивач посилається, зокрема, на оборотно-сальдову відомість по споживачу за період з 09.2014 по 01.2019 та довідку ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» станом на 06.05.2025 про фактичну спожиту електричну енергію.

Суд зазначає, що подана оборотно-сальдова відомість не містить підпису ані позивача, ані відповідача, та, відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», не є первинним бухгалтерським документом. Згідно зі статтею 9 цього Закону, первинними документами є документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та повинні містити обов`язкові реквізити, передбачені законом. Оборотно-сальдова відомість є лише зведеним обліковим документом, який формується на підставі первинних документів з метою контролю та узагальнення даних, а тому сама по собі не може бути належним і допустимим доказом існування заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 94575,23 грн.

Подана довідка від 06.05.2025 охоплює період з серпня 2014 по липень 2021 року міститься інформація щодо двох лічильників №149600 та №8800200, а саме: обсяги споживання електричної енергії за кожен місяць та вартість такого споживання у період з серпня 2014 року по липень 2021 року. Згідно з цією довідкою, сума простроченої понад три місяці заборгованості з оплати за використану електроенергію складає 94575,23 грн.

Разом з тим, зазначений документ не містить відомостей про проведені відповідачем платежі за відповідні періоди, що унеможливлює перевірку правильності визначення сальдо та походження зазначеної у довідці суми заборгованості у розмірі 94575,23 грн.

Суд звертає увагу, що довідка не є первинним бухгалтерським документом у розумінні статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки сама по собі не фіксує факту здійснення господарських операцій. Вона має довідковий характер та формується на підставі інших документів (рахунків, актів приймання-передачі, платіжних доручень тощо).

Отже, оборотно-сальдова відомість та довідка від 06.05.2025 не можуть вважатися належним та допустимим доказом на підтвердження наявності у відповідача заборгованості у розмірі 94575,23 грн.

Водночас матеріали справи не містять жодних первинних бухгалтерських чи технічних документів (актів приймання-передачі електричної енергії, рахунків, банківських виписок тощо), які б підтверджували обсяги фактично спожитої та оплаченої відповідачем електричної енергії.

Таким чином, заявлені позивачем до стягнення суми є документально необґрунтованими, а подані матеріали не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у відповідача заборгованості у розмірі 94575,23 грн.

Відтак, матеріалами справи належним чином не підтверджено наявність у відповідача заборгованості за договором від 22.08.2014 №220063207 у розмірі вказаному позивачем 94575,23 грн. Неможливо встановити період, за який позивачем нарахована заборгованість, а також визначити її розмір за кожен окремий місяць із зазначенням обсягів фактично спожитої електричної енергії та відповідної вартості, з урахуванням здійснених відповідачем оплат. Тож позивач не надав належних та допустимих доказів, які б переконливо підтверджували обґрунтованість заявленої до стягнення суми. За таких обставин, підстав для задоволення позову немає, позаяк судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити з підстав недоведеності підставності розміру заявленої до стягнення суми основного боргу. При цьому суд не заперечує можливість існування факту наявності заборгованості, водночас не може визначити та перевірити дійсний її розмір з підстав ненадання позивачем означених вище доказів.

Відповідно до статей 12, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, і несе ризик настання негативних процесуальних наслідків у разі неподання таких доказів. Верховний Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що неподання належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог є підставою для відмови у їх задоволенні.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 84284,96 грн інфляційних втрат, 18345 грн 3% річних, слід зазначати наступне.

Враховуючи наведені вище обставини, суд дійшов висновку, що відсутні належні та допустимі докази для встановлення точного розміру заборгованості та періодів її виникнення, а відтак відсутні й підстави для стягнення проведених позивачем нарахувань.

Відповідно до вимог статті 173 ГПК України, в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

При вирішенні даного спору, суд вважає вказані позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з огляду на викладене вище та враховуючи, що вони є похідними від задоволення основної вимоги про стягнення боргу.

Відповідно до вимог статті 129 ГПК України судові витрати позивача, понесені ним в межах розгляду спору, суд залишає за позивачем.

В силу частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Щодо інших аргументів сторін суд зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Враховуючи вищенаведене, а також те, що положеннями пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України однією з засад судочинства визначено змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом, в межах наданих повноважень, створені належні умови для реалізації сторонами своїх процесуальних прав щодо доказів та доводів.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядкуст. 241 ГПК України.

Рішення підлягає оскарженню в порядку та строки, визначеністаттями 254-256 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 01.10.2025.

Суддя А.Ф. Черногуз