ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2025 року Справа № 918/74/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Саврій В.А., суддя Коломис В.В. , суддя Миханюк М.В.

при секретарі судового засідання Заславській В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Міністерства юстиції України та Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 08.08.2025 у справі №918/74/24 (суддя Торчинюк В.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія"

до Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимоги на предмет спору на стороні позивача Приватне акціонерне товариство "Рівнеобленерго"

про стягнення заборгованості у сумі 61096281 грн 77 коп. (скарга на дії ДВС)

за участі представників:

стягувача Мельник О.П. (в залі суду);

боржника - Чоланюк С.Ю. (в залі суду);

від органу ДВС не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

22.01.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал", за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимоги на предмет спору на стороні позивача Приватне акціонерне товариство "Рівнеобленерго", про стягнення заборгованості у сумі 61096281 грн 77 коп.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 24 лютого 2025 року позов задоволено.

Ухвалою Господарського суду від 05.08.2025 розстрочено виконання рішення Господарського суду Рівненської області у справі №918/74/24.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 05.08.2025 прийнято скаргу Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал" на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у виконавчому провадженні №78669022 до розгляду. Розгляд скарги призначено на 08.08.2025.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 08.08.2025 у справі №918/74/24 задоволено скаргу Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал" на постанову державного виконавця Ліани Савки Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про арешт коштів боржника ВП №78669022 від 24.07.2025. Визнано дії державного виконавця Ліани Савки Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України при винесенні постанови ВП №78669022 від 24.07.2025 про арешт коштів боржника - неправомірними. Скасовано постанову державного виконавця Ліани Савки Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ВП №78669022 від 24.07.2025 про арешт рахунків боржника в частині наступних рахунків:

- НОМЕР_1 ;

- НОМЕР_2 ;

- НОМЕР_3 ,

- НОМЕР_4 ,

- НОМЕР_5 .

Не погоджуючись з винесеною ухвалою Міністерство юстиції України (апелянт-1) звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою.

В апеляційній скарзі звертає увагу, що державний виконавець, направляючи постанову про відкриття виконавчого провадження у супровідному листі зазначив електронну адресу, за якою боржник мав можливість оперативно повідомляти інформацію, зокрема щодо спеціального статусу банківських рахунків останнього, інформацію щодо сплати боргу у разі наявності. Більше того, контактна інформація знаходиться і на офіційній сторінці Міністерства юстиції України.

Зазначає, що станом на 24.07.2025 будь-яких пояснень, у тому числі з приводу сплати/часткової сплати боргу, наявності рахунків, які мають спеціальних статус чи/або рахунків, на які згідно рішення суду, закону тощо, заборонено накладати арешт, від боржника не надходило.

Таким чином, керуючись статтями 13, 18, 48, 56 Закону України "Про виконавче провадження", 24.07.2025 державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника, яка направлена сторонам для відома та відповідним банківським установам для виконання. Арешт накладений на кошти боржника з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження на все майно боржника, крім коштів/електронних грошей, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Звертає увагу суду, що боржник не повідомляв державного виконавця про наявність підстав для зняття арешту з коштів, які знаходяться на рахунках зі спеціальним статусом, та не надавав відповідне документальне підтвердження, і після винесення спірної постанови. Разом з тим, фінансовими установами державного виконавця не повідомлялось про цільове призначення коштів на рахунках, постанова про арешт коштів без виконання не поверталась. Зазначене свідчить про те, що банк не визнав спірні рахунки та кошти на них такими, на які законом заборонено накладати арешт та звертати стягнення.

Апелянт-1 звертає увагу, що спірна постанова містить застереження стосовно накладення арешту на кошти боржника, зокрема: крім коштів/електронних грошей, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Вважає, що аналізуючи вищезазначені норми Закону та висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду, слід дійти висновку, що саме банк повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх обліковування на рахунку, на кошти на які заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону. Натомість на державного виконавця не покладений обов`язок здобувати докази для з`ясування правового режиму арештованого банківського рахунку.

Зазначає, що у разі, якщо банк не повідомив державного виконавця, що рахунок, на якому знаходяться кошти боржника, є рахунком зі спеціальним режимом використання, то дії державного виконавця щодо накладення арешту на кошти на цьому банківському рахунку та їх подальше списання не можна вважати протиправними.

На підставі викладеного апелянт-1 просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Господарського суду Рівненської області від 08.08.2025 у справі №910/74/24 та прийняти нове рішення яким у задоволенні скарги РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» на постанову державного виконавця Ліани Савки Відділу про арешт коштів боржника від 24.07.2025 ВП №78669022 відмовити в повному обсязі.

Матеріали справи надійшли до суду апеляційної інстанції 25.08.2025.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.08.2025 (головуючий суддя Саврій В.А., суддя Крейбух О.Г., суддя Коломис В.В.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства юстиції України на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 08.08.2025 у справі №918/74/24.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" (апелянт-2) також звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою.

Апелянт-2 зазначає, що на виконавця не покладається обов`язок перевіряти обставини, чи відносяться наявні у боржника рахунки, які відкриті в банківських установах, до рахунків, щодо яких звернення стягнення та накладення арешту заборонено різними законами (ст.35-1 Податкового кодексу України, ст.15-1 Закону України «Про електроенергетику», ст.ст.19-1 та ст.26-1 Закону України «Про теплопостачання», ст.18-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», ст.8 Закону України «Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів диверсій спричинених збройною агресією російської федерації проти України та Державний Реєстр майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів диверсій спричинених збройною агресією російської федерації проти України»), або щодо коштів на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Звертає увагу, що матеріали справи не містять належних обґрунтувань доказів, про те, що боржником було виконано вимоги постанови про відкриття виконавчого провадження, щодо подання виконавцю: 1) декларацію про доходи та майно; 2) інформування щодо банківських рахунків із спеціальним режимом використання; 3) інформування, що боржник самостійно вчиняє дії стосовно виконання рішення суду, окрім оскарження постанови про арешт коштів.

Вважає, що винесена приватним виконавцем постанова від 24.07.2025 про арешт коштів боржника відповідає приписам статей 18, 48 Закону України "Про виконавче провадження" та визначеним Законом повноваженням державного виконавця, зокрема в частині заборони накладення арешту та звернення стягнення на кошти, які містять на рахунках із спеціальним режимом використання, а прийняття рішення судом першої інстанції про її скасування є передчасним.

Апелянт-2 стверджує, що боржник, як власник банківського рахунка із спеціальним режимом використання, не вчиняв жодних дій, щодо інформування державного виконавця про цільове призначення коштів на рахунку, зокрема, для виплати заробітної плати.

На переконання апелянта-2 приймаючи оскаржену ухвалу, суд першої інстанції обмежився лише доводами боржника, взявши за основу ухвалу суду від 05.01.2023 у справі №918/342/22 дійшов до передчасного висновку, що дії державного виконавця є неправомірними та при розгляді справи №918/74/24 достеменно не встановив та не дослідив відкриття рахунків та походження грошових коштів на рахунках, що призвело при винесенні даного рішення порушення норм процесуального права.

На підставі викладеного апелянт-2 просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Господарського суду Рівненської області від 08.08.2025 у справі №918/74/24 та прийняти нове рішення яким у задоволенні скарги РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» на постанову державного виконавця Ліани Савки Відділу про арешт коштів боржника від 24.07.2025 ВП №78669022 відмовити в повному обсязі.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.08.2025 (головуючий суддя Саврій В.А., суддя Крейбух О.Г., суддя Коломис В.В.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" та об`єднано в одне апеляційне провадження для спільного розгляду з апеляційною скаргою Міністерства юстиції України на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 08.08.2025 у справі №918/74/24.

11.09.2025 до суду від РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» надійшли відзиви на апеляційну скаргу Міністерства юстиції України та на апеляційну скаргу ТОВ "Рівненська обласна енергопостачальна компанія".

У вказаних відзивах боржник, зокрема, зазначає, що Міністерство юстиції України не скористалось своїм правом подати до суду першої інстанції заперечення на скаргу РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал», хоча отримувала від РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» відповідну скаргу та була належним чином повідомлена Господарським судом Рівненської області про прийняття та розгляд скарги.

Боржник звертає увагу, що ухвалою Господарського суду Рівненської області від 08.08.2025 у справі №918/74/24 суд розстрочив виконання рішення у даній справі на сім місяців, включно до 24.02.2026, стягуючи щомісячно до 31 (30) числа кожного місяця по 9017898 грн 39 коп. Ухвала суду набрала законної сили з моменту її оголошення - 05.08.2025.

З аналізу норм чинного законодавства України вбачається, що ухвала суду про розстрочення судового рішення є судовим рішенням, що набирає законної сили негайно після її оголошення та є обов`язковою до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, в тому числі і державними та приватними виконавцями.

При цьому, примусове виконання судового рішення, за яким надана розстрочка допускається лише в частині, за якою сплинув строк сплати. У випадку, якщо строк сплати не сплинув, примусове виконання рішення в цій частині, в тому числі і накладення арешту на кошти та майно боржника є неправомірним.

РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал" зазначає, що постанова Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про арешт коштів боржника ВП № 78669022 від 24.07.2025 неправомірна, оскільки остання порушує норми Закону України "Про виконавче провадження".

Звертає увагу, що обставини щодо зняття арешту з спірних рахунків вже були встановлені в ухвалі Господарського суду Рівненської області від 05.01.2023 у справі №918/345/22.

Отже, зважаючи на вищевказані обставини боржник наголошує про відкриті РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» у банківських установах рахунки із спеціальним режимом використання на які відповідно заборонено накладення арешту.

Тому боржник стверджує, що державним виконавцем у порушення положень статті 48 Закону України "Про виконавче провадження" накладений арешт на всі рахунки боржника, чим фактично спричинено зупинення господарської діяльності підприємства, унеможливлення сплати комунальних послуг, заробітної плати, податків, інших обов`язкових платежів, сплати коштів постачальникам, що при і так низькій платоспроможності спричиняє фактично зупинку підприємства критичної інфраструктури.

На підтвердження причин низької платоспроможності РОВКПВКГ «Рівнеоблводоканал» надано постанови НКРЕКП від 28.05.2024 №1022 та 24.12.2024 №2315 «Про встановлення тарифів на централізоване водопостачання та централізоване водовідведення РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал" на 2024р. та 2025р., відповідно до п.2 яких протягом 2024 та 2025 років діють тарифи для населення нижче економічно обґрунтованого тарифу, що призводить до низької ліквідності (платоспроможності) підприємства та тяжкого фінансового стану.

Зазначає, що РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал», в свою чергу має цілу низку боржників, як фізичних, так і юридичних осіб, щодо яких відкриті виконавчі провадження, та які мають наявну заборгованість зі сплати за надані послуги з водопостачання та водовідведення. Однак дані рішення боржниками не виконуються, і підприємство, знову ж таки несе збитки.

На підставі викладеного боржник у відзивах на апеляційні скарги просить суд апеляційної інстанції залишити без змін ухвалу Господарського суду Рівненської області від 08.08.2025 у справі №918/74/24, а скарги Міністерства юстиції України та ТОВ "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" - без задоволення.

Розпорядженням керівника апарату суду від 24.09.2025, у зв`язку із перебуванням судді-члена колегії Крейбух О.Г. у відпустці призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №918/74/24.

Автоматизованою системою розподілу судових справ визначено колегію суддів для розгляду справи №918/74/24.

Ухвалою від 24.09.2025 прийнято до свого провадження апеляційні скарги Міністерства юстиції України та Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 08.08.2025 у справі №918/74/24 колегією суддів у складі головуючий суддя Саврій В.А., суддя Коломис В.В., суддя Миханюк М.В.

У судове засідання суду апеляційної інстанції 29.09.2025 Міністерство юстиції України не забезпечило явку свого представника, хоч про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялося у встановленому порядку.

Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки учасники провадження у справі належним чином повідомлялися про дату, час і місце розгляду справи, при цьому явка учасників судового процесу обов`язковою не визнавалась, позиція Міністерства юстиції України викладена в його апеляційній скарзі, а матеріали справи достатньо характеризують спірні правовідносини, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за наявними у справі матеріалами, у відповідності до вимог ст.269 ГПК України.

У судовому засіданні 29.09.2025 представник ТОВ "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" підтримав доводи та вимоги своєї апеляційної скарги, надав пояснення по справі; просив суд скасувати ухвалу Господарського суду Рівненської області від 08.08.2025 у справі №918/74/24 та прийняти нове рішення яким у задоволенні скарги Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал" на постанову державного виконавця Ліани Савки Відділу про арешт коштів боржника від 24.07.2025 ВП №78669022 відмовити в повному обсязі.

Представник РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал" заперечив проти доводів та вимог апеляційних скарг, надав пояснення по справі; просив суд відмовити у задоволенні апеляційних скарг, а ухвалу Господарського суду Рівненської області від 08.08.2025 у справі №918/74/24 залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, відзивів, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про наступне.

В силу статті 129-1 Конституції України та статті 241 ГПК України рішення господарського суду, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Аналогічні положення містить частина 2 статті 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України "Про виконавче провадження", який є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державної виконавчої служби та регламентує порядок і особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

У справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень господарських судів.

Акт державного органу - це юридична форма рішень цього органу, які спрямовані на регулювання тих чи інших суспільних відносин, породжують певні правові наслідки і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин. Зокрема, згідно положень Закону України "Про виконавче провадження" юридичним оформленням сукупності дій уповноваженої особи, направлених на виконання рішення суду, є постанова державного виконавця.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Як встановлено частиною 1 статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії або бездіяльність виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом. Тобто, оскарженню підлягають дії (бездіяльність) виконавця, оформлені відповідною постановою.

Статтею 339-1 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Згідно положень ст.340 Господарського процесуального кодексу України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду.

Скарга боржника обґрунтована тим, що постанова про арешт коштів боржника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про арешт коштів боржника ВП №78669022 від 24.07.2025, якою в т.ч.заблоковано банківські рахунки боржника НОМЕР_6 ; UA 010591; НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , НОМЕР_5 , є неправомірна, оскільки остання порушує норми Закону України "Про виконавче провадження".

Окрім того, боржник звертав увагу на ч.2 ст.48 Закону України "Про виконавче провадження", а саме, що забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, кошти на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, кошти на електронних рахунках платників акцизного податку, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України "Про електроенергетику".

В скарзі боржник зазначав, що рахунки, які передбачені для виплати заробітної плати та сплати податків, зборів і обов`язкових платежів до Державного бюджету України, інші, визначені вказаною нормою вказаного вище закону, є рахунками із спеціальним режимом, на які виконавчою службою відповідно до вимог законодавства арешт не накладається, а виокремлення таких рахунків належить до повноважень виконавчої служби. Накладення ж арешту на рахунок боржника, який призначений також і для виплати заробітної плати та інших виплат працівникам боржника, унеможливлює своєчасне здійснення таких виплат, що невідворотно призводить до порушення конституційних прав громадян, які працюють на підприємстві відповідача, на оплату праці.

Виходячи з викладеного, боржник зазначав, що державним виконавцем у порушення положень статті 48 Закону України "Про виконавче провадження" накладений арешт на всі рахунки боржника, чим фактично спричинено зупинення господарської діяльності підприємства, унеможливлення сплати останнім комунальних послуг, заробітної плати, податків, інших обов`язкових платежів, що є на думку скаржника підставою для скасування постанови державного виконавця.

Колегія суддів приймає до уваги, що згідно з пунктом 1 частини 4 статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Відповідно до пункту 3 Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 №492, поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. До поточних рахунків також належать рахунки із спеціальним режимом їх використання, що відкриваються у випадках, передбачених законами України або актами Кабінету Міністрів України.

З наведених норм права вбачається, що судове рішення є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення суду добровільно державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання. Під час вчинення виконавчих дій виконавець має право накладати арешт на кошти божника, що містяться на його рахунках у банківських установах.

При цьому, стаття 48 Закону України "Про виконавче провадження" встановлює невичерпний перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено.

Виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України "Про виконавче провадження".

Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина четверта статті 59 Закону України "Про виконавче провадження").

Чинним законодавством України не передбачено відкриття суб`єктам господарювання рахунків зі спеціальним режимом їх використання для виплати заробітної плати.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №905/361/19 та у постановах Касаційного господарського суду від 09 липня 2020 року у справі №918/635/18 від 28 жовтня 2020 року у справі №916/2290/18.

Відповідно до ч.3 ст.52 Закону України "Про виконавче провадження", не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках. Не підлягають арешту кошти, що знаходяться на кореспондентських рахунках банку.

Крім того, положення статей 43 та 48 Конституції України передбачають, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом та кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Накладення арешту на рахунки, кошти на яких використовуються для виплати заробітної плати працівникам, спричиняє порушення їх конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю.

Арешт коштів на рахунку позивача також унеможливить виконання ним своїх обов`язків зі сплати податків та зборів.

При цьому Податковим кодексом України та Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI передбачено нарахування штрафних санкцій та пені за несвоєчасну сплату податків та єдиного збору.

Відповідно до ст.41 Кодексу України про адміністративні правопорушення за порушення термінів сплати заробітної плати та не в повному обсязі тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємства незалежно від форм власності.

Також частиною 12 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" встановлено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника. За наявності у платника єдиного внеску одночасно із зобов`язаннями із сплати єдиного внеску зобов`язань із сплати податків, інших обов`язкових платежів, передбачених законом, або зобов`язань перед іншими кредиторами зобов`язання із сплати єдиного внеску виконуються в першу чергу і мають пріоритет перед усіма іншими зобов`язаннями, крім зобов`язань з виплати заробітної плати (доходу).

Отже на кошти, призначенням яких є сплата єдиного внеску, не може бути звернуто стягнення за іншими вимогами, ніж сплата такого внеску.

Разом з цим, в матеріалах справи відсутні докази звернення боржника (скаржника) до органу ДВС із заявою про зняття арешту з відповідної суми коштів, розміщених на спірному рахунку, з метою виплати заробітної плати працівникам підприємства.

В матеріалах справи також відсутні листи відповідача (боржника) щодо повідомлення відділу ДВС про статус відкритих рахунків з документальним підтвердженням зазначеного.

При цьому, як вбачається з доводів боржника, статус банківських рахунків останнього з 2023 року не мінявся а їхнє цільове призначення визначено ухвалою Господарського суду Рівненської області від 05.01.2023 у справі №918/345/22 та яка набрала законної сили.

Доказів протилежного матеріали справи не містять, а іншими учасниками провадження вказаного не спростовано.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Оскільки органом ДВС та стягувачем не спростовано доводів боржника щодо спеціального статусу банківських рахунків останнього, а їхнє цільове призначення визначено та підтверджено ухвалою Господарського суду Рівненської області від 05.01.2023 у справі №918/345/22 та яка набрала законної сили, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про скасування постанови державного виконавця Ліани Савки Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ВП №78669022 від 24.07.2025 про арешт спірних рахунків боржника.

Крім цього, ухвалою Господарського суду Рівненської області від 05.08.2025 розстрочено виконання рішення у справі №918/74/24 про стягнення з РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал" на користь ТОВ "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" заборгованість за спожиту електричну енергію в сумі - 56604455 грн 98 коп., 3% річних в сумі - 1580024 грн 57 коп., інфляційні втрати в сумі - 4192286 грн 97 коп., витрати по сплаті судового збору в сумі - 748521 грн 21 коп., строком на 7 місяців з щомісячним рівномірним погашенням заборгованості по 9017898 грн 39 коп. та затверджено наступний графік: до 31 серпня 2025 року; до 30 вересня 2025 року; до 31 жовтня 2025 року; до 30 листопада 2025 року; до 31 грудня 2025 року; до 31 січня 2026 року; до 24 лютого 2026 року.

У відповідності до ч.2 ст.12 Закону України "Про виконавче провадження", у разі відстрочки чи розстрочки виконання судового рішення, примусове виконання такого рішення розпочинається після закінчення строку, встановленого у судовому рішенні про відстрочення чи розстрочення виконання рішення.

Згідно з ч.6 р.ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.12 №512/5, у разі пред`явлення до виконання виконавчого документа, за яким надана розстрочка виконання, виконавче провадження відкривається в частині, за якою сплинув строк сплати. Виконавчий збір та основна винагорода приватного виконавця стягуються із сум (суми), за якими (якою) сплинув строк сплати.

Розстрочення - це виконання рішення частинами, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі.

Розстрочення або відстрочення виконання судового рішення не змінює цивільне або господарське зобов`язання, у тому числі в частині строків його виконання. Натомість таке розстрочення або відстрочення унеможливлює примусове виконання судового рішення до спливу строків, визначених судом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18.

Як вбачається із змісту ухвали суду від 05.08.2025, суд розстрочив виконання рішення у даній справі на сім місяців, включно до 24.02.2026, стягуючи щомісячно до 31 (30) числа кожного місяця по 9017898 грн 39 коп. Ухвала суду набрала законної сили з моменту її оголошення - 05.08.2025.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.18 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

З аналізу норм чинного законодавства України вбачається, що ухвала суду про розстрочення судового рішення є судовим рішенням, що набирає законної сили негайно після її оголошення та є обов`язковою до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, в тому числі і державними та приватними виконавцями.

При цьому, примусове виконання судового рішення, за яким надана розстрочка допускається лише в частині, за якою сплинув строк сплати. У випадку, якщо строк сплати не сплинув, примусове виконання рішення в цій частині, в тому числі і накладення арешту на кошти та майно боржника є неправомірним.

Отже, державний виконавець Л.Савик відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в порушення вимог ст.ст.12, 52 Закону України "Про виконавче провадження", наклала арешт на рахунки боржника на всю суму заборгованості в тому числі і на суму, за якою строк сплати ще не сплинув, а також на рахунки, які не підлягають арешту.

Колегія суддів також приймає до уваги, що згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Відповідно до квитанції №4078139 вбачається, що скаргу боржника було отримано Міністерством юстиції України 25.07.2025 о 12:48 год. До скарги було долучено всі документи, що є підставою для скасування арешту щодо спірних рахунків.

Водночас, з моменту отримання вказаної скарги з документами на підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання, та до моменту отримання оскарженої ухвали, державним виконавцем не було вчинено жодних дій для скасування арешту щодо спірних рахунків.

За змістом ст.343 ГПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За приписами ч.2 ст.343 ГПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Враховуючи вище встановлені обставини, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі дійшов правильного висновку про те, що державний виконавець Л.Савик відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в порушення вимог ст.ст.12, 52 Закону України "Про виконавче провадження" не з`ясувавши всіх обставин справи, винесла постанову, якою наклала арешт на рахунки відповідача на всю суму заборгованості в тому числі і на суму, за якою строк сплати ще не сплинув, а також на рахунки, які не підлягають арешту.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про задоволення скарги Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал" на постанову державного виконавця Ліани Савки Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про арешт коштів боржника ВП №78669022 від 24.07.2025, визнання дій державного виконавця неправомірними та скасування постанови державного виконавця про арешт названих вище рахунків боржника.

Згідно ч.4 ст.11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України") одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.

При цьому, п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі "Гарсія Руїс проти Іспанії").

В силу приписів ч.1 ст.276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подано апеляційні скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, а наведені у них доводи не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Міністерства юстиції України та Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 08.08.2025 у справі №918/74/24 залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскарженою до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 03.10.2025.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Миханюк М.В.