УХВАЛА

30 вересня 2025 року

м. Київ

cправа № 904/6771/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Багай Н. О.,

секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,

за участю представників:

прокуратури - Томчук М. О. (прокурор за посвідченням),

позивача - не з`явилися,

відповідача - Хоміка О. В. (у порядку самопредставництва),

третьої особи-1 - не з`явилися,

третьої особи-2 - не з`явилися,

розглянув касаційну скаргу Покровської міської ради Дніпропетровської області

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.09.2024 (суддя Ніколенко М. О.) та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24.06.2025 (судді: Чередко А. Є. - головуючий, Мороз В. Ф., Верхогляд Т. А.,) у справі

за позовом Нікопольської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації - Дніпропетровської обласної військової адміністрації

до Покровської міської ради Дніпропетровської області,

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України",

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області,

про скасування державної реєстрації права комунальної власності; витребування земельної ділянки у власність держави.

ВСТАНОВИВ:

Нікопольська окружна прокуратура в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації - Дніпропетровської обласної військової адміністрації звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Покровської міської ради Дніпропетровської області про:

- зобов`язання усунути перешкоди у здійсненні Дніпропетровською обласною державною адміністрацією - Дніпропетровською обласною військовою адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення площею 28,3051 га, кадастровий номер :03:001:0022, шляхом скасування державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку площею 28,3051 га, кадастровий номер :03:001:0022, проведену на підставі рішення державного реєстратора виконавчого комітету Покровської міської ради № 56028196 від 30.12.2020;

- зобов`язання усунути перешкоди у здійсненні Дніпропетровською обласною державною адміністрацією - Дніпропетровською обласною військовою адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення площею 28,3051 га з кадастровим номером 122987000:03:001:0022 шляхом її повернення на користь держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації з незаконного володіння Покровської міської ради.

Позов обґрунтовано тим, що спірна земельна ділянка розташована на землях держлісфонду та перебуває у постійному користуванні Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (далі - ДСГП "Ліси України"), що підтверджується інформацією і картографічними матеріалами ДП "Харківська державна лісовпорядна експедиція", інформацією філії "Дніпровське лісове господарство" ДСГП "Ліси України". Як наслідок, за твердженням прокурора, наказом Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельних ділянок сільськогосподарського призначення та рішенням Покровської міської ради від 17.12.2020 № 11 фактично припинено право постійного користування ДСГП "Ліси України" спірною земельною ділянкою лісогосподарського призначення, змінено її цільове призначення із земель лісогосподарського на сільськогосподарське призначення та форму власності з державної на комунальну, чим порушено вимоги статей 20, 83, 122, 141, 142, 149, пункту 24 Перехідних положень Земельного кодексу України.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.09.2024, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 24.06.2025, позовні вимоги задоволено повністю.

Приймаючи оскаржувані судові рішення, суди попередніх інстанцій виходили з того, що до масиву земель спірної земельної ділянки, яку було передано із державної у комунальну власність, протиправно увійшла частина земель лісогосподарського призначення, тому усі землі, що визначені як спірна земельна ділянка слід повернути у державну власність з подальшим проведенням уповноваженими органами повторної інвентаризації земель, виготовлення технічної документації із землеустрою та передачі спірних земель у комунальну власність із дотриманням встановленого чинним законодавством порядку (за відсутності у складі спірної земельної ділянки земель лісогосподарського призначення або з передачею останніх за погодженням з уповноваженим органом).

У касаційній скарзі Покровська міська рада Дніпропетровської області просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.09.2024 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24.06.2025, прийняти нове рішення у справі, яким відмовити Нікопольській окружній прокуратурі у задоволенні позовних вимог до Покровської міської ради Дніпропетровської області у повному обсязі.

На обґрунтування наявності підстави для касаційного оскарження згідно з положеннями пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) скаржник посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та не врахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 15.09.2021 у справі № 373/462/19, від 13.02.2019 у справі № 922/392/18, від 07.02.2019 у справі № 922/3639/17 щодо належності спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення та щодо відсутності об`єкта цивільних прав, на захист прав користування яким звернувся прокурор із позовом.

Скаржник наголошує на тому, що:

1) прокурором не надано жодних доказів існування рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування щодо передачі третій особі - ДСГП "Ліси України" спірної земельної ділянки у постійне користування;

2) відсутні докази правонаступництва, тобто переходу прав та обов`язків від ДП "Марганецький лісгосп" до ДСГП "Ліси України";

3) невідповідність площі спірної земельної ділянки, відображеній у наданих прокурором доказах, площі земель лісогосподарського призначення;

4) визначенні земельної ділянки, як об`єкта захисту цивільних прав.

Нікопольська окружна прокуратура у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення з мотивів, викладених в оскаржуваних судових рішеннях.

Судами попередніх інстанцій встановлено такі фактичні обставини:

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 07.12.2020 № 37-ОТГ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність" Покровській міській територіальній громаді передано у комунальну власність за актом приймання-передачі земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 836,3024 га.

Відповідно до пункту 2 цього наказу право власності на земельні ділянки, зазначені в додатку до акта приймання-передачі, виникає з моменту державної реєстрації цього права та оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Спірна земельна ділянка, кадастровий номер :03:001:0022, зазначена у пункті 14 акта приймання-передачі.

У подальшому рішенням сесії Покровської міської ради від 17.12.2020 № 11 прийнято до комунальної власності землі сільськогосподарського призначення загальною площею 836,3024 га, у кількості 22 земельних ділянок, які розташовані на території Покровської міської територіальної громади за межами населених пунктів. В загальний масив земельних ділянок, які перейшли до комунальної власності, також увійшла земельна ділянка, кадастровий номер :03:001:0022.

На підставі зазначеного рішення, державним реєстратором виконавчого комітету Покровської міської ради Нестреляй О. М. 30.12.2020 прийнято рішення за індексним номером 56028196 про реєстрацію за Покровською міською радою права комунальної власності на земельну ділянку, кадастровий номер :03:001:0022, загальною площею 28,3051 га.

Разом з тим, відповідно до листа Державного підприємства "Харківська державна лісовпорядна експедиція" від 23.03.2023 № 118 земельна ділянка, кадастровий номер :03:001:022, частково знаходиться в межах державного лісового фонду квартал 8 виділ 14, 16- 22 і квартал 9 виділ 1- 6 Нікопольського лісництва Державного підприємства "Марганецький лісгосп". Орієнтовна площа перетину меж земельної ділянки, кадастровий номер :03:001:022, з межами кварталу 8 виділ 14, 16- 22 становить 17,6853 га і з межами кварталу 9 виділ 1- 6 становить 5,6630 га Нікопольського лісництва Державного підприємства "Марганецький лісгосп" із загальної площі ділянки 23,3483 га.

Зазначена інформація підтверджується також листом Дніпропетровського обласного управління лісового та мисливського господарства від 09.11.2022 № 596, відповідно до якого земельна ділянка, кадастровий номер :03:001:022, розташована у межах Нікопольського лісництва Державного підприємства "Дніпровський лісгосп".

За змістом листа філії Дніпровське лісове господарство ДСГП "Ліси України" від 31.01.2023 № 01-05/16/36 земельна ділянка, кадастровий номер :03:001:0022, розташована на землях Державного лісового фонду та перебуває у кварталах 8, 9 Нікопольського лісництва.

Крім цього, відповідно до таксаційного опису виділу 1, 3, 4, 5 кварталу 9 Нікопольського лісництва, на якому розташована земельна ділянка, кадастровий номер :03:001:0022, на цій земельній ділянці наявні лісові культури.

Відповідно до листа Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної військової адміністрації від 20.09.2023 № 2/3695/0/261-23 земельна ділянка, кадастровий номер :03:001:0022, розташована на території Ландшафтного заказника Базавлуцький прибережно-річковий комплекс, який було оголошено на підставі Указу Президента України від 11.04.2019 № 139/2019 "Про території та об`єкти природо-заповідного фонду загальнодержавного значення".

Положенням про ландшафтний заказник загальнодержавного значення "Базавлуцький прибрежно-річковий комплекс", затверджений наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 05.08.2019 № 284, визначено, що до встановлення меж заказника в натурі його межі визначаються відповідно до проекту створення заказника. Вирішення цих питань покладається на землекористувачів.

Отже, спірна земельна ділянка площею 28,3051 га, кадастровий номер :03:001:022, сформована за результатами інвентаризації, у тому числі, за рахунок земель державної власності лісогосподарського призначення, що перебувають у постійному користуванні ДСГП "Ліси України" та використовується для ведення лісового господарства.

Пунктом 1 наказу Державного агентства лісових ресурсів України "Про припинення ДП Марганецьке лісове господарство" від 27.09.2021 № 585 припинено ДП "Марганецьке лісове господарство" (код 00991657) шляхом реорганізації, а саме - приєднання до ДП "Дніпровське лісове господарство" (код 00991686).

Пунктом 7 наказу Державного агентства лісових ресурсів України "Про припинення ДП Марганецьке лісове господарство" від 27.09.2021 № 585 визначено, що ДП "Дніпровське лісове господарство" є правонаступником прав та обов`язків ДП "Марганецьке лісове господарство".

В подальшому відповідно до пункту 1 наказу Державного агентства лісових ресурсів "Про припинення ДП Дніпровське лісове господарство" від 04.11.2022 № 988 припинено ДП "Дніпровське лісове господарство" (код 00991686) шляхом реорганізації, а саме - приєднання до ДСГП "Ліси України" (код 44768034).

Пунктом 8 наказу Державного агентства лісових ресурсів "Про припинення ДП Дніпровське лісове господарство" від 04.11.2022 № 988 визначено, що ДСГП "Ліси України" є правонаступником прав та обов`язків ДП "Дніпровське лісове господарство".

Пунктом 5 постанови Кабінету міністрів України від 07.09.2022 № 1003 "Деякі питання реформування управління лісової галузі" встановлено, що ДСГП "Ліси України" є правонаступником:

- майна, прав та обов`язків спеціалізованих державних лісогосподарських підприємств, які належать до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів, що реорганізуються;

- права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, затверджених матеріалів лісовпорядкування, затверджених розрахункових лісосік, затверджених поділів лісів на категорії, виділених особливо захисних лісових ділянок спеціалізованих державних лісогосподарських підприємств, які належать до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів, що реорганізуються.

Згідно з частинами 1-3 статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 904/6771/23 з огляду на таке.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, згідно з пунктом 1 частини 2 статті 287 вказаного Кодексу підставами касаційного оскарження судових рішень є виключно неврахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що до масиву земель спірної земельної ділянки, яку було передано із державної у комунальну власність, протиправно увійшла частина земель лісогосподарського призначення, тому усі землі, що визначені як спірна земельна ділянка слід повернути у державну власність з подальшим проведенням уповноваженими органами повторної інвентаризації земель, виготовлення технічної документації із землеустрою та передачі спірних земель у комунальну власність із дотриманням встановленого чинним законодавством порядку (за відсутності у складі спірної земельної ділянки земель лісогосподарського призначення або з передачею останніх за погодженням з уповноваженим органом).

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено в пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

При цьому на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (такий правовий висновок наведено у пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).

На обґрунтування наявності підстави для касаційного оскарження згідно з положеннями пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України Покровська міська рада Дніпропетровської області посилається на застосування судами попередніх інстанцій норми права, а саме статті 17 Лісового кодексу України, статей 56, 57 Земельного кодексу України, статті 11 Цивільного кодексу України, без врахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 15.09.2021 у справі № 373/462/19, від 13.02.2019 у справі № 922/392/18, від 07.02.2019 у справі № 922/3639/17 щодо належності спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення та щодо відсутності об`єкта цивільних прав, на захист прав користування яким звернувся прокурор із позовом.

Так, вирішуючи спір у справі № 373/462/19 (про визнання недійсним розпорядження та договору оренди земельної ділянки), Верховний Суд зазначив: "Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що позивач не надав належним чином оформлених планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, які підтверджували би належність спірної земельної ділянки до лісового фонду, а отже, не надав доказів того, що передана в оренду ОСОБА_1 земельна ділянка належить до земель лісового фонду. Належних документів щодо відведення та закріплення спірної земельної ділянки за будь-якими лісовпорядними організаціями також немає. При цьому суди входили з того, що позивач не надав належним чином оформленого оригіналу планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а надав лише копію проекту організації і розвитку лісового господарства Переяслав-Хмельницького державного агролісгоспу Київської області, копію перспективного плану ведення лісового господарства майстерської дільниці № 1 Переяслав-Хмельницького державного агролісгоспу Київської області та копію статуту Переяслав-Хмельницького державного агролісгоспу.

У зв`язку з тим що прокурор не надав належним чином оформлених оригіналів планшетів, а державні акти на спірні земельні ділянки державним лісогосподарським підприємством не отримані, та враховуючи Прикінцеві положення ЛК України, правильним є висновок судів про ненадання належних документів, які підтверджують право постійного користування земельними лісовими ділянками ДП «Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп».

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц).

З урахуванням наведеного Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій на підставі встановлених ними обставин про недоведеність позовних вимог, зокрема, в частині того, що спірна земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення. При цьому наявність проекту організації і розвитку лісового господарства Переяслав-Хмельницького державного агролісгоспу Київської області та перспективного плану ведення лісового господарства майстерської дільниці № 1 Переяслав-Хмельницького державного агролісгоспу Київської області та планшету без відповідного затвердження сама по собі не дає підстав вважати про віднесення певної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення.

Крім того, в оцінці спірних правовідносин Верховний Суд враховує і те, що позивач не надав доказів того, що спірна земельна ділянка після заснування ДП «Переяслав-Хмельницький агролісгосп» увійшла до масиву земель лісогосподарського призначення, які в порядку, передбаченому статтею 17 ЛК України та статтями 56, 57 ЗК України, на підставі рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування з відповідним погодженням були передані в користування ДП «Переяслав-Хмельницький агролісгосп» або були передані в користування зазначеному підприємству з іншого спеціалізованого підприємства. Також на підтвердження заявлених вимог прокурор не надав державного акта про право постійного користування земельною ділянкою, що додатково вказує на недоведеність позовних вимог."

Разом з тим, у справі, яка розглядається (№ 904/6771/23), судами попередніх інстанцій встановлено, що спірна земельна ділянка площею 28,3051 га, кадастровий номер :03:001:022, сформована за результатами інвентаризації, у тому числі, за рахунок земель державної власності лісогосподарського призначення, що перебувають у постійному користуванні ДСГП "Ліси України" та використовується для ведення лісового господарства.

Колегія суддів наголошує, що суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).

У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 ГПК України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18).

При цьому, в силу приписів статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні чи постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази, або додатково їх перевіряти.

Отже, проаналізувавши постанову Верховного Суду від 15.09.2021 у справі № 373/462/19, на яку як на підставу подання касаційної скарги відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, послався скаржник, Верховний Суд зазначає про неподібність цих справ за наведеними правовими ознаками зі справою, що розглядається, названі справи суттєво відрізняються за обставинами справи, встановленими судами, за іншими поданими сторонами та оціненими судами доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято судове рішення, що виключає подібність названих справ за змістовним критерієм.

У постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 922/392/18, від 07.02.2019 у справі № 922/3639/17, на які також посилається скаржник у касаційній скарзі, предметом спору в яких є стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати на підставі статей 1212, 1214 Цивільного кодексу України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщений, зазначено, що під час розгляду таких спорів позивач має надати докази, зокрема, існування протягом зазначеного в позові періоду земельної ділянки як об`єкта цивільних прав у розумінні та визначенні земельного законодавства.

Проаналізувавши зміст постанов Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 922/392/18, від 07.02.2019 у справі № 922/3639/17 за критеріями подібності, з огляду на відмінність предмету, підстав позовів та фактично-доказової бази справ, колегія суддів дійшла висновку про неподібність цих справ за наведеними правовими ознаками зі справою, що розглядається (№ 904/6771/23), і тому застосування норм матеріального права за неподібності правовідносин у цих справах не може бути аналогічним, а зазначені для порівняння судові рішення Верховного Суду не є релевантним до обставин цієї справи.

Отже, доводи касаційної скарги переважно стосуються заперечення обставин, встановлених судами попередніх інстанцій, та зводяться до їх переоцінки, що, у свою чергу, не може бути предметом розгляду в касаційному порядку в силу приписів частини другої статті 300 ГПК України. Судами попередніх інстанцій надано оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, зважаючи на зміст фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій, та правове регулювання, Верховний Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Покровської міської ради Дніпропетровської області, оскільки після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України Судом встановлено, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду та на які посилався скаржник у касаційній скарзі, за змістом критерієм є не подібними.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-які інші підстави касаційного оскарження скаржником не зазначалися та не обґрунтовувалися в поданій касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Покровської міської ради Дніпропетровської області на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.09.2024 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24.06.2025 у справі № 904/6771/23 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Я. Чумак

Судді Т. Б. Дроботова

Н. О. Багай