ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року

м. Київ

cправа № 907/310/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,

секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Енівлад»

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 11.09.2024 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 19.12.2024 у справі

за позовом заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури в інтересах держави

до: 1) Ужгородської міської ради,

2) Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради,

3) Товариства з обмеженою відповідальністю «Енівлад»

про визнання незаконним та скасування рішення, визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування реєстрації права власності та зобов`язання повернути майно.

У судовому засіданні взяв участь прокурор - Зінкевич Ю. В.

1. Короткий зміст позовних вимог і заперечень

1.1. У березні 2024 року Закарпатська обласна прокуратура в інтересах держави (далі - Прокурор) звернулася до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Ужгородської міської ради (далі - відповідач-1 та/або Міськрада), Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради (далі - відповідач-2 та/або Департамент), Товариства з обмеженою відповідальністю «Енівлад» (далі - відповідач-3 та/або ТОВ «Енівлад») про:

визнання незаконним та скасування рішення Міськради від 18.05.2017 № 632 «Про доповнення до рішення ІІ сесії міської ради VII скликання 21 квітня 2016 року № 178» (далі - рішення від 18.05.2017 № 632);

визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, що підлягають приватизації шляхом викупу від 21.06.2017 № 757, укладеного між Департаментом та ТОВ «Енівлад»;

скасування рішення від 23.02.2021 № 40734825 про державну реєстрацію права власності за ТОВ «Енівлад» на нежитлову будівлю під літ. «А» площею 292,3 м2, розташовану за адресою: м. Ужгород, вул. Руська, 38;

зобов`язання ТОВ «Енівлад» повернути територіальній громаді міста Ужгорода в особі Міськради нежитлову будівлю під літ. «А» площею 292,3 м2, розташовану за адресою: м. Ужгород, вул. Руська, 38, за актом приймання-передачі.

1.2. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач покликався на незаконне обрання Міськрадою способу приватизації спірного майна шляхом викупу орендарем, який суперечить меті, принципам та завданням приватизації щодо максимального наповнення бюджету, зазначеним у статті 1 Закону України «Про приватизацію державного майна» та Програмі приватизації об`єктів комунальної власності м. Ужгорода на 2016- 2018 роки. Разом з тим позивач зазначив, що ТОВ «Енівлад» жодних поліпшень орендованого майна за період перебування об`єкта нерухомого майна в оренді не здійснило, що підтверджується висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 15.11.2023 № 3497-Е в межах кримінального провадження № 0000099.

2. Фактичні обставини справи, встановлені судами

2.1. Як свідчать матеріали справи та установили суди попередніх інстанцій, Закарпатською обласною прокуратурою здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000099 від 19.12.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 233 Кримінального кодексу України.

У ході досудового розслідування встановлено, що 19.11.2015 між Департаментом міського господарства Ужгородської міської ради (на даний час Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради) та ТОВ «Енівлад» укладено договір оренди № 1024/0 нежитлового приміщення, предметом якого є приміщення під літ. «А», «Б», «Г», які розташовані за адресою: м. Ужгород, вул. Руська, 38, для використання під їдальню, що також підтверджується актом приймання-передачі від 19.11.2015 (далі - договір оренди).

За умовами договору оренди вартість об`єкта станом на 30.10.2015 становила 457 305,00 грн без ПДВ.

Відповідно до пункту 3.1 договору оренди, його укладено на строк з 19.11.2015 до 19.11.2020. Водночас додатком № 1 до договору від 25.11.2015 сторонами внесено зміни щодо строку дії договору оренди, а саме продовжено строк оренди до 19.11.2025.

27.07.2016 додатком № 2 внесено зміни до договору оренди, якими зазначено, зокрема, що в оренду передається приміщення під літ. «А» загальною площею 292,3 м2 за адресою: м. Ужгород, вул. Руська, 38, для використання під їдальню; вартість об`єкта станом на 30.10.2015 становить 435 235,00 грн без ПДВ.

01.08.2016 на адресу Департаменту надійшла заява ТОВ «Енівлад» про надання згоди на поліпшення орендованого нерухомого майна за адресою: м. Ужгород, вул. Руська, 38.

За результатами розгляду вказаної заяви листом від 12.08.2016 за № 42832 Департаментом було надано згоду ТОВ «Енівлад» на поліпшення орендованого майна.

На підтвердження проведення поліпшень ТОВ «Енівлад» 21.10.2016 подано до Департаменту заяву та підтверджуючі документи, а саме: акт приймання виконаних будівельних робіт, відомість ресурсів до акта виконаних робіт, довідку про вартість виконаних робіт, аудиторський висновок про фінансування виконаних робіт.

За даними довідки про вартість виконаних робіт від 21.10.2016 суб`єкт господарювання здійснив невід`ємні поліпшення, провівши ремонт орендованого нежитлового приміщення на суму 143 660,00 грн. Так, відповідно до аудиторського висновку від 21.10.2016 № 12 ТОВ «Енівлад» проведені такі роботи: демонтаж дверних коробок у кам`яних стінах з відбиванням штукатурки у відкосах; установлення дверних блоків у зовнішніх та внутрішніх прорізах кам`яних стін; демонтаж віконних коробок у кам`яних стінах з відбиванням штукатурки у відкосах; заповнення віконних прорізів готовими блоками з металопластику в кам`яних стінах.

21.10.2016 ТОВ «Енівлад» звернулося із заявою до Департаменту про включення до переліку об`єктів, що підлягають приватизації, будівлю під літ. «А», розташовану за адресою: м. Ужгород, вул. Руська, 38.

За результатами розгляду вказаної заяви рішенням Міськради від 18.05.2017 № 632 доповнено Програму приватизації об`єктів комунальної власності міста Ужгорода на 2016- 2018 роки, затверджену рішенням Міськради від 21.04.2016 № 178, шляхом внесення змін до переліку об`єктів, які підлягають приватизації, та включено до переліку нерухоме майно - будівлю під літ. «А» загальною площею 292,3 м2, розташовану за адресою: м. Ужгород, вул. Руська, 38.

На виконання вказаної програми Департаментом прийнято наказ від 25.05.2017 № 175 про приватизацію спірної будівлі шляхом викупу ТОВ «Енівлад».

Відповідно до наказу від 25.05.2017 № 175 Департаментом замовлено та виготовлено звіт від 15.06.2017 про оцінку будівлі під літ. «А» загальною площею 292,3 м2, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Руська, 38.

Відповідно до звіту від 15.06.2017 вартість об`єкта оцінки з ПДВ становила 511 590,00 грн.

Разом з тим наказом Департаменту від 20.06.2017 № 206 затверджено висновок про вартість майна - будівлі під літ. «А» загальною площею 292,3 м2 (м. Ужгород, вул. Руська, 38) для приватизації шляхом викупу, за яким вартість об`єкта становить 511 590,00 грн.

За результатами проведеної приватизації 21.06.2017 між Департаментом та ТОВ «Енівлад» було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, що підлягають приватизації, шляхом викупу № 757 (далі - договір № 757), який нотаріально посвідчений та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 1024. Об`єктом приватизації є будівля під літ. «А» за адресою: м. Ужгород, вул. Руська, 38, площею 292,3 м2, вартістю 511 590,00 грн. При цьому у договорі № 757 зазначено, що його укладено на підставі Програми приватизації об`єктів комунальної власності міста Ужгорода на 2016- 2018 роки та переліку об`єктів комунальної власності, які підлягають приватизації у 2016 році, Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» та на виконання наказів Департаменту від 25.05.2017 № 175, від 20.06.2017 № 206 (пункти 1.1, 1.2 договору № 757).

Відповідно до пункту 5.3 договору № 757 покупець зобов`язаний утримувати приміщення та прилеглу територію в належному санітарному стані, своєчасно проводити капітальний та поточний ремонт приміщень, фасаду тощо.

Рішенням державного реєстратора виконавчого комітету Міськради 23.02.2021 зареєстровано право власності за ТОВ «Енівлад» на нежитлову будівлю під літ. «А» загальною площею 293,2 м2, за адресою: м. Ужгород, вул. Руська, 38.

Водночас позивач зазначає, що ТОВ «Енівлад» жодних поліпшень орендованого майна за період перебування об`єкта нерухомого майна в оренді не здійснило, що підтверджується висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 15.11.2023 № 3497-Е в межах кримінального провадження № 0000099.

Судами попередніх інстанцій установлено, що відповідно до вказаного висновку у будівлі відсутні дверні та віконні блоки, елементи покрівлі та перекриття, стіни та перегородки з цегли частково зруйновані. Крім того, на дату проведення дослідження спірного майна експертом встановлено, що за технічним станом конструктивних елементів приміщення можливо віднести до аварійного.

Разом з тим за змістом вказаного висновку експерта обсяг та вартість фактично виконаних робіт з ремонту будівлі під літ. «А» на вул. Руській, 38 в м. Ужгороді повністю не відповідають обсягу та вартості, зазначеним в акті приймання виконаних будівельних робіт (форми КБ-2в), та довідці про вартість виконаних робіт за жовтень 2016 року за договором від 01.08.2016 № 5. Вартість будівельних робіт становила за актом 143 660,00 грн.

Експертом також зазначено, що ринкова вартість спірної нежитлової будівлі площею 292,3 м2 станом на 15.06.2017 (тобто на момент відчуження) могла становити 1 159 940,00 грн.

Водночас висновком експерта підтверджено невиконання пункту 5.3 договору № 757 щодо утримання приміщень та прилеглої території у належному санітарному стані. Вказаним пунктом чітко закріплено за покупцем обов`язок щодо своєчасного проведення капітального та поточного ремонтів приміщень, фасаду тощо. Однак станом на листопад 2023 року вказане приміщення знаходиться в аварійному стані.

Таким чином, вважаючи, що Міськрада незаконно обрала cпociб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем, позивач звернувся до суду з позовом про: визнання незаконним та скасування рішення Міськради від 18.05.2017 № 632; визнання недійсним договору № 757; скасування рішення від 23.02.2021 № 40734825 про державну реєстрацію права власності за ТОВ «Енівлад» на нежитлову будівлю під літ. «А» площею 292,3 м2, розташовану за адресою: м. Ужгород, вул. Руська, 38, та про зобов`язання повернути її територіальній громаді міста Ужгорода в особі Міськради.

3. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

3.1. Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 11.09.2024 у справі № 907/312/24 (суддя Андрейчук Л. В.), залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 19.12.2024 (Орищин Г. В. - головуючий, судді: Галушко Н. А., Желік М. Б.), позовні вимоги задоволено; визнано незаконним та скасовано рішення Міськради від 18.05.2017 № 632; визнано недійсним договір № 757; скасовано рішення від 23.02.2021 № 40734825 про державну реєстрацію права власності за ТОВ «Енівлад» на нежитлову будівлю під літ. «А» площею 292,3 м2, розташовану за адресою: м. Ужгород, вул. Руська, 38; зобов`язано ТОВ «Енівлад» повернути територіальній громаді міста Ужгорода в особі Міськради спірну будівлю за актом приймання-передачі; за рахунок відповідачів відшкодовано Закарпатській обласній прокуратурі судовий збір.

3.2. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, із висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з такого:

- даний спір виник щодо нежитлової будівлі, яка є комунальною власністю та належать територіальній громаді міста Ужгорода, а особою, яка здійснює правомочності власника цього майна, є Міськрада. У випадку здійснення захисту інтересів держави (місцевої громади), які пов`язані із захистом права власності територіальних громад в суді прокурором, саме Міськрада має виступати органом, в інтересах якого має бути здійснено представництво прокурором інтересів держави. Однак з огляду на те, що позовні вимоги обґрунтовані порушенням Міськрадою законодавства при прийнятті оспорюваного рішення, Міськрада є співвідповідачем за цим позовом, тому Прокурор в належний спосіб звернувся до суду, виступаючи самостійним позивачем за цим позовом задля захисту інтересів держави в особі територіальної громади міста Ужгорода;

- із звіту про оцінку майна вбачається, що орендар здійснив невід`ємні поліпшення, провівши ремонт орендованого нежитлового приміщення на суму 143 660 грн, що були візуально ідентифіковані оцінювачем на об`єкті. Однак, дослідивши долучений позивачем висновок експерта від 15.11.2013 № 3497-Е в межах кримінального провадження № 0000099, суд встановив, що обсяг будівельних робіт, зазначених в актах приймання виконаних робіт, не відповідають довідці про вартість виконаних робіт на витрати за жовтень 2016 року в сумі 143 660 грн. У висновку також вказано про те, що станом на листопад 2023 року спірне приміщення знаходиться в аварійному стані. З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що поліпшення орендарем не проводилося;

- Міськрада має право прийняти рішення про продаж об`єктів нерухомого майна, що перебувають у власності територіальної громади, а уповноважений нею орган приватизації, має право укласти відповідний договір купівлі-продажу. При цьому такий продаж має бути проведений шляхом аукціону або за конкурсом. У виняткових випадках такий продаж може бути проведений шляхом викупу, а саме в даному випадку продаж шляхом викупу орендарем об`єкта, який перебуває у нього в оренді, якщо орендарем за згодою орендодавця, за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25% ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна. Водночас відповідний орган не наділений правом самостійно обирати будь-який спосіб приватизації. Поліпшень орендованого майна, як встановлено судом за висновком експертизи у кримінальному провадженні, відповідачем-3 здійснено не було, що свідчить про відсутність підстав для його продажу шляхом викупу;

- Міськрада, розпорядившись таким чином майном, діяла всупереч суспільним інтересам, поставивши в нерівні умови орендаря, який не здійснив його невід`ємних поліпшень, та інших потенційних покупців комунального майна, фактично протиправно позбавивши останніх права на участь у приватизації. В свою чергу, порушення Міськрадою умов та порядку приватизації призвели не тільки до можливих економічних збитків (недоотримання територіальною громадою коштів від відкритого продажу майна конкурентним способом), а й позбавили інших зацікавлених фізичних та юридичних осіб можливості придбати комунальне майно на відкритому конкурсі, створили для них і орендаря несправедливі умови конкуренції на ринку продажу комунального майна. При цьому орендар, відповідно, отримав непередбачені законом привілеї викупити майно неконкурентним способом.

4. Короткий зміст касаційної скарги і заперечення на неї

4.1. Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Закарпатської області від 11.09.2024 та постановою Західного апеляційного господарського суду від 19.12.2024 у справі № 907/310/24, ТОВ «Енівлад» звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить рішення та постанову скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в повному обсязі в задоволенні позову та вирішити питання щодо стягнення судових витрат на користь скаржника за подання апеляційної та касаційної скарг.

4.2. За змістом касаційної скарги її подано на підставі положень пунктів 1, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права (частина третя статті 310 ГПК України), оскільки суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази, зокрема: акт 05.10.2016 приймання виконаних робіт (без обладнання) за жовтень 2016 року; довідку про вартість виконаних робіт за жовтень 2016 року; аудиторський висновок від 21.10.2016 № 12 щодо фінансування виконаних робіт та звіт 15.06.2017 про оцінку будівлі, які, в свою чергу, підтверджують факт подання відповідних документів до органу приватизації та здійснення поліпшень на об`єкті оренди, а також спростовують висновок суду апеляційної інстанції про відсутність доказової бази на підтвердження вищевказаних обставин.

Зазначені обставини також свідчать про застосування судом першої та апеляційної інстанцій статей 86, 238 ГПК України без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.10.2022 у справі № 916/2519/21.

4.3. На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник посилається на те, що:

суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові Західного апеляційного господарського суду від 19.12.2024 у справі № 907/310/24, залишаючи без змін рішення Господарського суду Закарпатської області від 11.09.2024 у частині скасування рішення від 18.05.2017 № 632, яке вичерпало свою дію шляхом виконання, а саме проведенням процедури приватизації спірної будівлі та укладенням спірного договору № 757, застосував норми права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, зокрема, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (пункт 9.67), від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21 (пункт 8.13), від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 (пункт 180) та від 11.06.2024 № 925/1 133/18 (пункт 143), відповідно до яких вимога про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи, оскільки зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням;

суд апеляційної інстанції застосував положення статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» без урахування висновків щодо її застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 04.11.2020 у справі № 910/7648/19, від 16.09.2020 у справі № 352/1021/19 та від 22.08.2022 у справі № 597/977/21;

суд апеляційної інстанції застосував положення статті 23 Закону «Про прокуратуру» без урахуванні висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, зокрема, не перевіривши характер та суб`єктний склад спірних правовідносин у частині укладеного договору № 757, зробив помилковий висновок про те, що Прокурор належним чином підтвердив підстави для представництва інтересів держави у цій справі та обґрунтовано звернувся до суду як самостійний позивач.

4.4. Крім цього, у тексті касаційної скарги скаржник із посилання на положення статті 231 ГПК України та правові висновки щодо її застосування, викладені Верховним Судом у постанові від 30.08.2024 у справі № 916/3006/23, наголошує, що провадження у даній справі в частині заявлених позовних вимог про припинення реєстрації права власності та про зобов`язання повернути територіальній громаді спірну будівлю підлягає закриттю відповідно до пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України, у зв`язку з відсутності предмета позову. У контексті наведеного скаржник зауважує, що з метою запобігання створення загрози для життя та здоров`я осіб ТОВ «Енівлад» було проведено роботи з демонтажу залишків спірної будівлі, після чого відповідно до вимог чинного законодавства було складено висновок про знищення/знесення майна, реєстраційний номер DT01:5553-2331-2681-9169 від 04.12.2024. У подальшому на підставі висновку від 04.12.2024 було приведено у відповідність до фактичного стану будівлі відомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно шляхом припинення речового права, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.12.2024 № 406725423. Проте через відхилення клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 19.12.2024, представник ТОВ «Енівлад» був позбавлений можливості повідомити апеляційному господарському суду відповідні обставини, та надати докази, які їх підтверджують.

4.5. Прокурор у відзиві просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення та постанову - без змін.

5. Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду

5.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

5.2. Щодо процесуального статусу Прокурора колегія суддів зазначає про таке.

Як убачається з матеріалів справи, Прокурор у цій справі звернувся до суду з позовом в інтересах держави як самостійний позивач.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Абзацом 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.

Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Конституційний Суд України зазначив, що поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абзац 2 частини п`ятої Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99).

Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).

Відповідно до абзаців 1- 3 частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Згідно із частиною четвертою статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до абзацу 2 частини п`ятої статті 53 ГПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Встановлена цим законом умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову, спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Тобто визначений частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.

Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц).

Отже, якщо прокурор звертається до суду з позовною заявою в інтересах держави, він зобов`язаний у позовній заяві вказати підставу для здійснення представництва інтересів, передбачену частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», та обґрунтувати її. У такому разі статусу позивача набуває або орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах (за наявності такого органу), або прокурор (у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду). Процесуальні наслідки відсутності, зокрема, обґрунтування підстави для звернення до суду прокурора, визначені статтею 174 ГПК України.

Натомість якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для застосування положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України (залишення позову без розгляду) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21).

Таким чином, процесуальний статус сторін у справі залежить як від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, так і від наведеного прокурором обґрунтування наявності підстав для представництва інтересів держави у конкретній справі. У свою чергу, суд оцінює наведене прокурором обґрунтування та у випадку встановлення відсутності підстав для представництва застосовує наслідки, передбачені статтею 174 або статтею 226 ГПК України.

У постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, на яку посилається скаржник як на підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача.

Орган державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади прийняттям незаконного рішення від імені відповідного суб`єкта права, не може (в силу відсутності повноважень на захист) та не повинен (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади. В процесуальному аспекті орган, який прийняв такий акт, не має зацікавленості у задоволенні позовних вимог, відстоюючи правомірність своїх дій, що суперечить правовому статусу позивача. Водночас доведення правомірності дій, які оспорюються позивачем, забезпечується процесуальними повноваженнями відповідача.

При цьому фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган або прокурор.

Узагальнюючи наведені у постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 висновки щодо застосування норм права, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що:

1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:

- орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;

- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;

2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:

- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;

- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.

Як убачається з матеріалів справи, в даному випадку спір виник щодо нежитлової будівлі, яка вибула з комунальної власності територіальної громади міста Ужгорода.

Судами попередніх інстанцій доречно зауважено, що особою, яка здійснює правомочності власника майна, належного територіальній громаді міста Ужгорода, є Міськрада. Отже, у випадку здійснення захисту інтересів держави (місцевої громади), які пов`язані із захистом права власності територіальних громад в суді Прокурором, саме Міськрада має виступати органом, в інтересах, якого має бути здійснено представництво інтересів держави. Однак, звертаючись до суду з відповідним позовом та оспорюючи рішення саме цього органу з покликанням на порушення чинного законодавства при його прийнятті, Прокурор одним із співвідповідачів вказав Міськраду.

З огляду на вказане судова колегія погоджується з висновком судів попередніх інстанцій та Прокурора про те, що захист інтересів держави в особі територіальної громади міста Ужгорода має здійснювати Міськрада, однак саме цей орган місцевого самоврядування вчинив дії у виді прийняття рішення від 18.05.2017 № 632, які Прокурор вважає незаконними та такими, що порушують інтереси держави в особі територіальної громади міста Ужгорода. Отже, безпосереднє звернення Прокурора без зазначення компетентного органу, який здійснює функції держави в спірних відносинах, є правомірною та обґрунтовується перевищенням Міськрадою як органом місцевого самоврядування, що здійснює правомочності власника майна, належного територіальній громаді міста, встановлених законом меж її повноважень, а також необхідністю захисту інтересів держави в частині забезпечення права місцевої громади розпоряджатися майном, яке їй належить, відтак, Прокурор належним чином підтвердив підстави для представництва інтересів держави у цій справі та обґрунтовано звернувся до суду як самостійний позивач.

Висновок судів попередніх інстанцій щодо наявності у Прокурора повноважень на звернення з цим позовом до суду в інтересах держави як самостійного позивача узгоджується з викладеною вище останньою актуальною правовою позицією Великої Палата Верховного Суду щодо застосування положень частин третьої та четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», частин четвертої та п`ятої статті 53 ГПК України, викладеною в постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18.

З огляду на це є безпідставними доводи скаржника щодо невиконання Прокурором у цій справі обов`язку попереднього (до звернення до суду) повідомлення Міськради, адже, як зазначалося вище, визначений частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обов`язок Прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на Прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого Прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов. Крім цього, доводи скаржника щодо неналадженого способу захисту в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення Міськради від 18.05.2017 № 632 також не впливають на правомірність звернення Прокурора до суду з позовом в інтересах держави.

5.3. Щодо позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення від 18.05.2017 № 632, то колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Так, як зазначалося вище, рішенням Міськради від 18.05.2017 № 632 доповнено Програму приватизації об`єктів комунальної власності міста Ужгорода на 2016- 2018 роки, затверджену рішенням Міськради від 21.04.2016 № 178, шляхом внесення змін до переліку об`єктів, які підлягають приватизації, та включено до переліку нерухоме майно - будівлю під літ. «А» загальною площею 292,3 м2, розташовану за адресою: м. Ужгород, вул. Руська, 38.

У свою чергу, звертаючись із позовом у цій справі, позивач стверджує, що оспорюване рішення від 18.05.2017 № 632 порушує право власності територіальної громади міста Ужгорода на об`єкт нерухомості і належним способом захисту цього права є звернення до суду з позовом про скасування цього рішення органу місцевого самоврядування.

Натомість згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням, а його скасування не дасть змоги позивачу ефективно відновити володіння відповідною земельною ділянкою.

За усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду, якщо рішення органу державної влади, місцевого самоврядування виконане, вимога про визнання такого рішення недійсним не відповідає належному способу захисту, бо її задоволення не приводить до відновлення прав позивача. При цьому, якщо таке рішення не відповідає закону, воно не створює тих наслідків, на які спрямоване. Тому немає потреби оскаржувати таке рішення - позивач може обґрунтовувати свої вимоги, зокрема, незаконністю такого рішення.

Наведена права позиція викладена також у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 29.05.2025 у справі № 922/3727/19, до вирішення якої касаційним судом зупинялось провадження у цій справі.

З таких міркувань та з огляду на те, що оспорюване рішення органу місцевого самоврядування вже виконане на час звернення Прокурора з позовом до суду шляхом укладення договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, що підлягають приватизації шляхом викупу від 21.06.2017 № 757, визнання зазначеного рішення від 18.05.2017 № 632 недійсним не може забезпечити ефективного захисту прав територіальної громади, оскільки вимагає спростування в судовому порядку законності укладення цього договору та повернення набутого за ним або відшкодування шкоди (за наявності підстав). Тому в задоволенні позову про визнання незаконним та скасування рішення від 18.05.2017 № 632 слід відмовити через неефективність обраного Прокурором способу захисту прав.

Отже, рішення місцевого господарського суду та постанова господарського суду апеляційної інстанції в цій частині підлягають скасуванню із прийняттям нового рішення про відмову в позові.

5.4. Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, що підлягають приватизації шляхом викупу від 21.06.2017 № 757, колегія суддів зазначає про таке.

У спірному договорі № 757 зазначено, що його укладено на підставі рішення ІІ сесії Міськради VII скликання від 21.04.2016 № 178 «Про Програму приватизації об`єктів комунальної власності м. Ужгорода на 2016- 2018 роки та перелік об`єктів комунальної власності, які підлягають приватизації у 2016 році», зі змінами, внесеними на підставі рішення ХІІ сесії Міськради VII скликання від 18.05.2017 № 632 «Про доповнення до рішення ІІ сесії міської ради VII скликання 21 квітня 2016 року № 178».

Судами встановлена незаконність рішення від 18.05.2017 № 632 в частині відчуження спірного об`єкта комунальної власності, оскільки під час процедури викупу сторони допустили порушення вимог закону, зокрема статей 11 та 182 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», що свідчить і про наявність порушень чинного законодавства під час укладення договору № 757 та є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Так, за висновками судів попередніх інстанцій, Міськрада незаконно обрала спосіб приватизації спірного майна шляхом викупу орендарем, а не шляхом аукціону чи конкурсу, адже матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що орендарем здійснювались будь- які невід`ємні поліпшення орендованого ним приміщення за договором оренди від 19.11.2015 № 1024/0. Обраний спосіб приватизації не тільки є незаконним, а й суперечить інтересам держави та територіальної громади.

Заперечуючи проти таких висновків судів попередніх інстанцій, скаржник у тексті касаційної скарги наголошує, що судами попередніх інстанцій всупереч правовим висновкам, викладеним у постанові від 18.10.2022 року у справі № 916/2519/21, не було надано оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а саме, суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази, зокрема: акт 05.10.2016 приймання виконаних робіт (без обладнання) за жовтень 2016 року, довідку про вартість виконаних робіт за жовтень 2016 року, аудиторський висновок від 21.10.2016 № 12 щодо фінансування виконаних робіт та звіт 15.06.2017 про оцінку спірної будівлі, які, в свою чергу, за твердженням скаржника, підтверджують факт подання відповідних документів до органу приватизації та здійснення поліпшень на об`єкті оренди, а також спростовують висновок суду апеляційної інстанції про відсутність доказової бази на підтвердження вищевказаних обставин.

Проте, як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, суди попередніх інстанцій дослідили та надали оцінку вказаним доказам у сукупності з іншими доказами у справі відповідно до статті 86 ГПК України.

Суди попередніх інстанцій також врахували положення Порядку продажу об`єктів малої приватизації шляхом викупу, на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни), за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону, затвердженого Фондом державного майна України від 02.04.2012 № 439, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, та вказали, що здійснення поліпшень, вказаних орендарем, спростовується долученим Прокурором до матеріалів справи висновком експерта від 15.11.2013 № 3497-Е у межах кримінального провадження № 0000099.

Так, експертним шляхом підлягало встановлення відповідності/невідповідності обсягів та вартості фактично виконаних будівельних робіт обсягам та вартості, вказаним у довідці та в акті приймання виконаних робіт б/н за жовтень 2016 року, а також обсяги та вартість фактично не/виконаних будівельних робіт. За результами натурного обстеження експертом виконано фотофіксацію та візуально обстежено виконані роботи, зазначені в акті б/н приймання виконаних будівельних робіт за жовтень 2016 року (форми КБ-2в) на спірному об`єкті (вказаним актом ТОВ «Енівлад» підтверджувало здійснення поліпшення орендованого майна). При цьому встановлено, що у спірній будівлі відсутні дверні та віконні блоки, елементи покрівлі та перекриття, стіни та перегородки з цегли частково зруйновані.

Разом з тим на дату проведення дослідження спірного майна експертом встановлено, що за технічним станом конструктивних елементів приміщення можна віднести до аварійного, а обсяг та вартість фактично виконаних робіт з ремонту будівлі під літ. «А» на вул. Руській, 38 в м. Ужгороді повністю не відповідають обсягу та вартості, зазначеним в акті приймання виконаних будівельних робіт (форми КБ-2в) та довідці про вартість виконаних робіт за жовтень 2016 року за договором від 01.08.2016 № 5.

Експертом зазначено, що вартість будівельних робіт становила за актом 143 660 грн, тоді як ринкова вартість спірної нежитлової будівлі площею 292,3 м2 станом на 15.06.2017 (тобто на момент відчуження) могла становити 1 159 940 грн. Вказане свідчить про те, що поліпшень ТОВ «Енівлад» не проводило. Водночас висновком експерта підтверджено невиконання пункту 5.3 договору № 757 щодо утримання приміщень та прилеглої території у належному санітарному стані. Вказаним пунктом чітко закріплено за покупцем обов`язок щодо своєчасного проведення капітального та поточного ремонтів приміщень, фасаду тощо. Проте станом на листопад 2023 року вказане приміщення знаходиться в аварійному стані.

Доказів, які б спростували наведені у висновку експерта твердження, відповідачами не подано ні до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції.

У контексті наведеного судова колегія звертає увагу на те, що відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Твердження ж скаржника про неврахування судами при прийнятті оскаржуваних рішень висновків суду касаційної інстанції, викладених у постанові від 18.10.2022 року у справі № 916/2519/21, є безпідставними, позаяк наданий касаційним судом у згаданій постанові висновок стосуються загальних підходів до оцінки доказів при з`ясуванні обставин будь-якої господарської справи, а тому він не може бути покладений в основу спростування висновків судів попередніх інстанцій у даній справі, які ґрунтуються на оцінці судами іншої сукупності доказів та за іншого предмета доказування.

За наведеного заявлена у касаційній скарзі підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, в межах касаційного провадження у цій справі підтвердження не знайшла. Неправильного застосування чи порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права скаржником суду касаційної інстанції не доведено.

Таким чином, вимога про визнання недійсним договору № 757 підлягає задоволенню, у зв`язку із чим немає підстав для скасування оскаржуваних судових рішень у цій частині.

Наведені висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20.

5.5. Щодо позовної вимоги про повернення територіальній громаді міста Ужгорода в особі Міськради нежитлової будівлі під літ. «А» площею 292,3 м2, розташованої за адресою: м. Ужгород, вул. Руська, 38, за актом приймання-передачі, то колегія суддів зазначає таке.

Судова палата для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у постанові від 29.05.2025 у справі № 922/3727/19, до вирішення якої касаційним судом зупинялось провадження у цій справі, виснувала, що вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яка пред`явлена саме стороні цього правочину, має розглядатися за правилами реституції.

У справі, що переглядається, правовідносини між відповідачами виникли на підставі укладеного ними договору № 757, який, як зазначалось, є недійсним, і Прокурор у позові просить зобов`язати відповідача-3 повернути на користь територіальної громади міста Ужгорода в особі відповідача-1 майно, яке було передано йому на виконання цього договору.

З наведеного випливає, що належним способом захисту права власності територіальної громади міста у цьому разі є застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину (реституції).

Зазначений спосіб захисту також є ефективним, оскільки позивач (у цьому разі Прокурор), який заявляє вимоги про визнання недійсним договору № 757, на підставі якого було відчужене майно, та повернення майна, має дві мети ? повернути майно у фактичне володіння та реєстраційно підтвердити право володіння ним.

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» унормовано, що заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Частиною першою статті 60 вказаного Закону визначено порядок передачі стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі, а саме: під час виконання рішень про передачу стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі, виконавець вилучає такі предмети у боржника і передає їх стягувачу, про що складає акт передачі. У разі знищення предмета, що мав бути переданий стягувачу в натурі, виконавець складає акт про неможливість виконання рішення, що є підставою для закінчення виконавчого провадження, а в разі встановлення факту відсутності предмета, що мав бути переданий стягувачу, повертає виконавчий документ стягувачу.

Тож повернення майна у фактичне володіння особи, на користь якої суд ухвалив рішення, здійснюється в межах виконавчого провадження у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Водночас відсутність або наявність в особи юридичного володіння нерухомим майном визначається за принципом реєстраційного підтвердження володіння.

Абзацами 2 та 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

За такого правового регулювання виконання приписів частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за наявності судового рішення про визнання недійсним документа, на підставі якого проведено державну реєстрацію прав (у цьому разі договору купівлі-продажу нерухомого майна, на підставі якого проведено державну реєстрацію прав відповідача-3 на спірну будівлю), приведе до вчинення у Державному реєстрі прав дій, що забезпечать відновлення реєстраційного підтвердження володіння відповідним майном територіальною громадою міста Ужгорода.

Про те, що визнання недійсним у судовому порядку оспорюваного договору № 757, за яким відчужувалося нерухоме майно, є правовою підставою для внесення відповідних змін до Державного реєстру прав вже зазначалось у раніше ухвалених постановах Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 712/4755/21 наведено висновок такого змісту: «… відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Зважаючи на приписи статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», визнання недійсним у судовому порядку оспорюваного договору дарування є достатнім способом захисту порушених прав ОСОБА_1 та правовою підставою для внесення відповідних змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно».

Подібний висновок викладено і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19.

Отже, заявлену Прокурором вимогу про зобов`язання ТОВ «Енівлад» повернути територіальній громаді міста Ужгорода в особі Міськради нежитлову будівлю під літ. «А» площею 292,3 м2, розташовану за адресою: вул. Руська, 38, м. Ужгород, за актом приймання-передачі, відчужену йому на підставі недійсного договору купівлі-продажу, слід розглядати як вимогу про застосування наслідків недійсності цього правочину (реституцію), і її задоволення приведе до захисту порушеного права власності територіальної громади міста у належний та ефективний спосіб.

Зазначене одночасно свідчить про виконуваність відповідного судового рішення як щодо фактичного повернення майна у володіння власника, так і щодо забезпечення відновлення реєстраційного підтвердження його права володіння цим майном.

З таких міркувань вимога Прокурора про зобов`язання відповідача-3 повернути територіальній громаді міста Ужгорода в особі Міськради нерухоме майно задоволена правомірно.

5.6. Щодо позовних вимог про скасування рішення від 23.02.2021 № 40734825 про державну реєстрацію права власності за ТОВ «Енівлад» на нежитлову будівлю під літ. «А» площею 292,3 м2, розташовану за адресою: вул. Руська, 38, м. Ужгород.

У контексті цих вимог колегія суддів зазначає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Згідно з пунктами 1?3 частини третьої нової редакції зазначеної статті відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

З огляду на зміст наведеної норми, яка набрала чинності з 16.01.2020 та діяла на час ухвалення місцевим та апеляційним господарськими судами судових рішень у цій справі, способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є: судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

Одночасно це свідчить про те, що, на відміну від попередньої редакції статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», наразі (а саме з 16.01.2020) такого способу захисту порушених речових прав, як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, закон не передбачає.

У пункті 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. До цього переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому з 16.01.2020 цей спосіб захисту вже не може привести до настання реальних наслідків за процедурою, визначеною в Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

За таких обставин позивач буде позбавлений можливості ефективного захисту своїх порушених прав у разі ухвалення судового рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно.

Подібні правові висновки наведено в постановах Верховного Суду від 23.06.2020 у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19, від 14.07.2020 у справі № 910/8387/19, від 20.08.2020 у справі № 916/2464/19, від 03.09.2020 у справі № 914/1201/19, від 27.05.2021 у справі № 914/1201/19.

До того ж у постанові Верховного Суду від 18.12.2024 у справі № 922/2809/19 зазначено, що позовна вимога про скасування запису про проведену державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у спірних правовідносинах не підлягала задоволенню і з тих підстав, що на момент прийняття рішень у цій справі такого способу захисту порушених речових прав, як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, закон вже не передбачав, а отже, її задоволення судом апеляційної інстанції було неправомірним.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 29.05.2025 у справі № 922/3727/19, до вирішення якої касаційним судом зупинялось провадження у цій справі.

Як убачається з матеріалів справи та доречно зауважив скаржник, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності ТОВ «Енівлад» на спірну будівлю (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) зареєстровано 23.02.2021 на підставі: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 56815000 від 25.02.2021.

При цьому рішення від 23.02.2021 № 40734825, яке просить скасувати Прокурор, є номером відомості про речове право, тобто записом про проведену державну реєстрацію, а не рішенням державного реєстратора про державну реєстрацію прав.

Отже, з огляду на те, що звернення до суду із застосуванням неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови в позові, в задоволенні позовних вимог Прокурора про скасування запису про державну реєстрацію права власності на спірну будівлю (40734825) слід відмовити, а тому судові рішення місцевого та апеляційного господарських судів у цій частині підлягають скасуванню.

Як уже зазначалось у цій постанові, до вчинення відповідних дій у Державному реєстрі прав на нерухоме майно приведе визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, зокрема договору № 757.

З огляду на викладене, враховуючи у сукупності наведені у цій постанові обставини, Верховний Суд зазначає, що аргументи скаржника, викладені в касаційній скарзі, знайшли часткове підтвердження.

5.7. Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на відсутність предмета спору та відповідно про наявність підстав для закриття провадження у справі, оскільки у суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У постанові Верховного Суду від 20.09.2021 у справі № 638/3792/20 зроблено висновок, що суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішенні у відповідній частині або змінити рішення у відповідній частині, не передаючи справу на новий розгляд.

6.2. Відповідно до частин першої, третьої статті 311 ГПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

7. Розподіл судових витрат

7.1. За змістом частини чотирнадцятої статті 129 ГПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 923/199/21, звертаючись із позовом в інтересах держави, прокурор є суб`єктом сплати судового збору та самостійно здійснює права та виконує обов`язки, пов`язані з розподілом судових витрат.

З огляду на скасування судових рішень попередніх інстанцій у частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення від 18.05.2017 № 632 та скасування запису від 23.02.2021 № 40734825 з прийняттям у цій частині нового рішення про відмову в позові з Прокурора на користь ТОВ «Енівлад» підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 9084,00 грн та за подання касаційної скарги у розмірі 12 112,00 грн.

Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд.

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Енівлад» задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Закарпатської області від 11.09.2024 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 19.12.2024 у справі № 907/310/24 скасувати в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення Ужгородської міської ради від 18.05.2017 № 632 «Про доповнення до рішення ІІ сесії міської ради VII скликання 21 квітня 2016 року № 178» та скасування рішення від 23.02.2021 № 40734825 про державну реєстрацію права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Енівлад» на нежитлову будівлю під літ. «А» площею 292,3 м2, розташовану за адресою: м. Ужгород, вул. Руська, 38. У цій частині ухвалити нове рішення про відмову в позові.

У решті рішення Господарського суду Закарпатської області від 11.09.2024 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 19.12.2024 у справі № 907/310/24 залишити без змін.

Змінити здійснений Господарським судом Закарпатської області розподіл судових витрат за подання позовної заяви.

Стягнути з Ужгородської міської ради (пл. Поштова, 3, м. Ужгород, 88000, код ЄДРПОУ - 33868924) на користь Закарпатської обласної прокуратури (р/р UA0018475, код 02909967, МФО 820172 ДКС України) суму 3567,28 грн (три тисячі п`ятсот шістдесят сім гривень 28 копійок) на відшкодування витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору.

Стягнути з Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради (пл. Поштова, 3, м. Ужгород, 88000, код ЄДРПОУ - 36541721) на користь Закарпатської обласної прокуратури (р/р UA0018475, код 02909967, МФО 820172 ДКС України) суму 3567,28 грн (три тисячі п`ятсот шістдесят сім гривень 28 копійок) на відшкодування витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енівлад» (вул. Дружня, буд. 9, м. Ужгород, 88007, код ЄДРПОУ - 13586651) на користь Закарпатської обласної прокуратури (р/р UA0018475, код 02909967, МФО 820172 ДКС України) суму 3567,28 грн (три тисячі п`ятсот шістдесят сім гривень 28 копійок) на відшкодування витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору.

Стягнути із Закарпатської обласної прокуратури (р/р UA0018475 , код 02909967, МФО 820172 ДКС України) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Енівлад» (вул. Дружня, буд. 9, м. Ужгород, 88007, код ЄДРПОУ - 13586651) 21 196,00 (двадцять одну тисячу сто дев`яносто шість гривень 00 копійок) витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг.

Доручити Господарському суду Закарпатської області видати відповідні накази на виконання цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ