ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року Справа № 295/17118/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Василишин А.Р. , суддя Маціщук А.В.

секретар судового засідання Першко А.А.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: Струкова Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Громадської організації "Гаражний кооператив "Світанок Плюс" на рішення Господарського суду Житомирської області від 02 червня 2025 року та на додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 16 червня 2025 року у справі №295/17118/23 (суддя Сікорська Н.А.)

за позовом ОСОБА_2

до Громадської організації "Гаражний кооператив "Світанок плюс"

про стягнення 405503,97 грн

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Громадської організації "Гаражний кооператив "Світанок Плюс" про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, за березень 2019 року в розмірі 14585,19 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 355219,26 грн. та компенсації втрат частини доходів в сумі 35699,52 грн. (згідно заяви про зміну предмета позову від 22 листопада 2024 року).

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 02 червня 2025 року у справі №295/17118/23 частково задоволено позов ОСОБА_2 до Громадської організації "Гаражний кооператив "Світанок плюс" про стягнення 405503,97 грн.

Присуджено до стягнення з Громадської організації "Гаражний кооператив "Світанок Плюс" (10020, м. Житомир, пров. 4-й Вільський, 30, ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 10203,69 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за березень 2019 року; 30221,42 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; 4573,43 грн. компенсації втрати частини доходу; 539,98 грн. судового збору.

В решті позову відмовлено.

Місцевий господарський суд встановив, що матеріали справи не містять доказів сплати коштів після звільнення ОСОБА_2 згідно наказу від 26 березня 2019 року, а тому суд частково задоволив вимоги в цій частині в сумі 10203,69 грн. Враховуючи, що за березень 2019 року відповідач невиплатив позивачу 10203,69 грн., тому правомірною до стягнення є компенсація втрати частини доходу, яка нарахована на суму 8213,97 грн. (сума після утримання податків і обов`язкових платежів) за період з березня 2020 року по березень 2024 року, що становить 4573,43 грн.

Суд дійшов висновку, що в силу статті 116 КЗпП України, всі розрахунки з позивачем відповідач мав здійснити не пізніше 27 лютого 2020 року, тобто на наступний день після пред`явлення вимоги про розрахунок. Таким чином, оскільки право вимоги середнього заробітку за час затримки розрахунку у позивача виникло з 27 лютого 2020 року, тому нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 05 вересня 2019 року по 26 лютого 2020 року в сумі 53005,04 грн. є безпідставним.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості діями позивача та відповідача суд першої інстанції дійшов висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 30221,42 грн., що становить 10% від суми середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні.

Додатковим рішенням Господарського суду Житомирської області від 16 червня 2025 року у справі №295/17118/23 частково задоволено заяви представників ОСОБА_2 та Громадської організації "Гаражний кооператив "Світанок плюс".

Присуджено до стягнення з Громадської організації "Гаражний кооператив "Світанок плюс" (10020, Житомирська обл., м. Житомир, провулок 4-й Вільський, буд. 30, ід. код 20428510) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ід. номер НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) 25000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Присуджено до стягнення із ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ід. номер НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Громадської організації "Гаражний кооператив "Світанок плюс" (10020, Житомирська обл., м. Житомир, провулок 4-й Вільський, буд. 30, ід. код 20428510) 10000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ГО "Гаражний кооператив "Світанок плюс" звернулась до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 02 червня 2025 року у справі №295/17118/23 в частині задоволених позовних вимоги та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові повністю.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт зазначає, що спираючись на встановлені у справі №295/3068/20 обставини, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що ОСОБА_2 , якого було переобрано на іншу посадову особу (голову правління) та звільнено з роботи 26 березня 2019 року, після такого звільнення не звертався ні до відповідача, ні до суду з вимогою виплатити йому нараховану але невиплачену (так він вважає) заробітну плату за березень 2019 року, а звернувшись до суду у 2020 році з позовом у справі №295/3068/20 не висував вимоги про стягнення з відповідача на його користь невиплаченої заробітної плати за березень 2019 року, а лише просив поновити його на посаді з 27 березня 2019 року та виплатити йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25 березня 2019 року по день фактичного поновлення. Крім того, задовольнивши вимогу про стягнення на користь ОСОБА_2 заробітної плати за березень 2019 року в сумі 10203,69 грн., суд фактично визнав те, що позивач відпрацював у березні 2019 року, а саме з 01 березня 2019 року по 31 березня 2019 року, 20 робочих днів, незважаючи на те, що він був звільнений 26 березня 2019 року, а тому кількість відпрацьованих ним у березні днів становила лише 17 робочих днів; за період з 27 березня 2019 року відповідач з ним розрахувався, сплативши йому 47448,06 грн. середній заробіток, виконавши постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 26 вересня 2023 року у справі №295/3068/20.

Апелянт стверджує, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про відсутність доказів виплати заробітної плати за березень 2019 року ОСОБА_2 після його звільнення. Він зазначає, що необхідні документи були вилучені поліцією в межах кримінального провадження ще у 2019 році, що унеможливило їх надання разом із відзивом. Після отримання доступу до цих документів у травні 2025 року відповідач подав їх фотокопії через систему "Електронний суд" та клопотав про поновлення строку для подання доказів. Однак суд відмовив у прийнятті цих доказів, посилаючись на пропуск строку, що, на думку апелянта, є незаконним. Апелянт вважає, що така відмова суперечить принципам змагальності та диспозитивності, закріпленим у статтях 2, 13 та 14 ГПК України. Він підкреслює, що суд повинен був забезпечити рівність прав сторін і сприяти реалізації їхніх процесуальних можливостей. Недослідження поданих доказів, на його переконання, призвело до порушення балансу сторін у процесі та ухвалення необґрунтованого рішення. Тому апелянт просить суд апеляційної інстанції врахувати ці обставини при перегляді рішення. Суд проігнорував, що надані документи підтверджують, що відповідач, представником якого та той час був безпосередньо ОСОБА_2 керівник, провів з ОСОБА_2 при його звільненні з роботи у березні 2019 року повний розрахунок, нарахувавши та виплативши йому заробітну плату за відпрацьований період та компенсацію за невикористану відпустку, при цьому сплатив всі обов`язкові платежі до бюджету і відповідно, подав звітність до відповідних контролюючих органів. Відмовивши у прийнятті та дослідженні в суді наданих відповідачем письмових доказів, суд фактично проявив по відношенню до відповідача процесуальну нерівність, здійснив перешкоду у встановленні істини у справі, що в свою чергу призвело до ухвалення незаконного рішення про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 заробітної плати в сумі 10203,69 грн., яка в дійсності йому була виплачена, що в свою чергу призвело до стягнення з відповідача на користь позивача й інших компенсаційних виплат.

На переконання апелянта, суд залишив поза увагою, що з вимогою про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки при звільненні позивач звернувся лише 14 грудня 2023 року і лише у даній справі, тобто через 4 роки та 9 місяців після дати 26 березня 2019 року (дати звільнення), або ж після спливу 4 років 3 місяців після дати 05 вересня 2019 року (дати, в яку членами кооперативу було обрано головою правління ГО "ГК "Світанок Плюс" ОСОБА_3 ).

Крім того, скаржник вважає, що судом проігноровано статтю 233 КЗпП України, якою встановлено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, якою встановлено, що у разів порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Суд при тому, що позивач не мав права на стягнення з відповідача заробітної плати за березень 2019 року, залишив поза увагою й вказані норми трудового законодавства та безпідставно задовольнив вимогу ОСОБА_2 про стягнення з відповідача 30221,42 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні поза межами встановленого законом строку, про поновлення якого позивач не заявляв.

Листом №295/17118/23/3655/25 від 07 липня 2025 року матеріали справи витребувано з Господарського суду Житомирської області.

17 липня 2025 року до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №295/17118/23.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22 липня 2025 року у справі №295/17118/23 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Громадської організації "Гаражний кооператив "Світанок Плюс" на рішення Господарського суду Житомирської області від 02 червня 2025 року у справі №295/17118/23. Розгляд апеляційної скарги призначено на 24 вересня 2025 року об 10:20 год.

Не погоджуючись з додатковим рішенням суду першої інстанції, відповідач також звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить суд скасувати додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 16 червня 2025 року у справі №295/17118/23 в частині стягнення з ГО "ГК Світанок Плюс" на користь позивача 25000 грн. витрат на професійну правничу допомогу та в частині відмови ГО "ГК Світанок Плюс" у стягненні з ОСОБА_2 на користь ГО "ГК "Світанок Плюс" 44000 грн. витрат на професійну правничу допомогу; постановити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у стягненні з ГО "ГК Світанок Плюс" на його користь 25000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, стягнути з ОСОБА_2 на користь ГО "ГК "Світанок Плюс" 44000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що оскільки рішення Господарського суду Житомирської області від 02 червня 2025 року у справі №295/17118/23 є незаконним та таким, що підлягає скасуванню (подано апеляційну скаргу від 30 червня 2025 року), то згідно статті 244 ГПК України підлягає скасуванню й додаткове рішення від 16 червня 2025 року у цій справі про стягнення з ГО "ГК "Світанок Плюс" на користь ОСОБА_2 25000 грн. витрат на правничу допомогу.

Скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що місцевий суд, враховуючи клопотання сторони позивача, ухвалив додаткове рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ГО "ГК "Світанок Плюс" лише 10000 грн. тобто фактично лише 1/5 від заявлених та фактично понесених витрат (платіжна інструкція №921 від 06 червня 2025 року). Відповідно ж до заяви представника ОСОБА_2 , адвоката Сірої А.В., суд з заявлених позивачем 40000 грн. витрат на правничу допомогу, фактично не сплачених позивачем на користь адвоката Сірої А.В., стягнув ніби-то за тим же принципом "співмірності" 25000 грн. витрат на правничу допомогу, тобто на 15000 грн. більше, ніж відповідачу, і це при тому, що у позові ОСОБА_2 згідно рішення Господарського суду від 02 червня 2025 року відмовлено в більшій частині вимог, зокрема з заявлених 405503,97 грн. позовних вимог позивачу задоволено позовні вимоги лише в сумі 44998,54 грн., тобто в задоволенні 360505,43 грн. вимог, шо складає 89% від заявлених вимог, відмовлено. Отже, на переконання відповідача, суд в порушення частини 4 статті 129 ГПК України розподілив витрати на правничу допомогу не пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22 липня 2025 року у справі №295/17118/23 відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою Громадської організації "Гаражний кооператив "Світанок Плюс" на додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 16 червня 2025 року у справі №295/17118/23. Об`єднано апеляційні скарги Громадської організації "Гаражний кооператив "Світанок Плюс" на рішення Господарського суду Житомирської області від 02 червня 2025 року у справі №295/17118/23 та на додаткове рішення від 16 червня 2025 року у справі №295/17118/23 для спільного розгляду в межах апеляційного провадження.

20 серпня 2025 року від представника ОСОБА_2 адвоката Сірої А.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній вважає оскаржувані рішення законними та обґрунтованими, прийнятими у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак в задоволенні апеляційних скарг просить відмовити, а судові рішення у справі залишити без змін.

При цьому, позивач посилається на доводи, викладені в оскаржуваних рішеннях. Додатково зазначає, що оскільки законом обумовлена обов`язкова виплата заробітної плати двічі на місяць, а розмір заробітної плати зa першу половину мiсяця має бyти не менше оплати зa фактично відпрацьований чaс з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) пpацівника, тому судом першої інстанції вірно було зазначено, що позивач мав можливість до свого звільнення отримати лише заробітну плату за першу половину березня 2019 року в розмірі 4381,50 грн. (8763,00 грн. /20 робочих днів * 10 відпрацьованих днів). Наявні в матеріалах справи документи та норми законодавства щодо строків виплати заробітної плати підтверджують висновки суду першої інстанції про те, позивачу на момент звільнення підлягало до виплати 10203,69 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за березень 2019 року (14586,19 грн. - 4381,50 грн.), з яких 3067,05 грн. заробітна плата та 7136,64 грн. компенсація за невикористану відпустку. Докази, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, не були предметом дослідження у суді першої інстанції. Апелянт помилково вважає, що суд першої інстанції проігнорував, подані ним документи, так як суд першої інстанції відповідно до статті 118 ГПК України залишив подане клопотання апелянта без розгляду, адже вказані документи були подані з порушенням процесуального строку.

19 вересня 2025 року через систему "Електронний суд" ЄСІТС від представника Громадської організації "Гаражний кооператив "Світанок плюс" Струкової Людмили Володимирівни надійшла заява про участь у судовому засіданні у справі №295/17118/23 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22 вересня 2025 року у справі №295/17118/23 задоволено заяву представника Громадської організації "Гаражний кооператив "Світанок плюс" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

22 вересня 2025 року через систему "Електронний суд" ЄСІТС від представника ОСОБА_2 - Сірої Аліни Василівни надійшла заява про участь у судовому засіданні у справі №295/17118/23 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23 вересня 2025 року у справі №295/17118/23 задоволено заяву представника ОСОБА_2 - Сірої Аліни Василівни про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду в справі №295/17118/23.

В судовому засіданні 24 вересня 2025 року, яке проводилось в режимі відеоконференції у відповідності до статті 197 ГПК України, представники відповідача та позивача повністю підтримали вимоги і доводи, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційних скарги слід відмовити, оскаржувані рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 на підставі наказу №1 від 30 березня 2018 року приступив до виконання повноважень голови правління МГО "ГК "Свiтанок".

Рішенням засідання правління МГО "ГК "Світанок", яке оформлене протоколом від 26 лютого 2019 року №02-19 позбавлено повноважень голови правління ОСОБА_2 у зв`язку із неналежним виконанням службових обов`язків та обрано ОСОБА_4 на посаду голови правління, ОСОБА_5 заступником голови правління /т.2, а.с. 189/.

25 березня 2019 року головою ГО "ГК "Світанок-Авто" ОСОБА_6 видано наказ №2 про звільнення ОСОБА_2 на підставі пункту 2 статті 40 КЗпП України з 26 березня 2019 року та наказано приступити до виконання обов`язків голови правлiння ГО "ГК "Світанок-Авто" ОСОБА_7 з 27 березня 2019 року. Позивач вказав, що копію даного наказу він отримав 18 лютого 2020 року за поданою ним заявою №31 від 11 лютого 2020 року.

04 квітня 2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зареєстровано зміни до установчих документів юридичної особи, зміни повного та скороченого найменування, інші зміни (запис №3006255) та внесено зміни до відомостей про юридичну особу, зміна керівника юридичної особи, зміна складу підписантів (запис №4006255).

Рішенням засідання правління ГО "ГК "Світанок плюс", яке оформлене протоколом від 05 вересня 2019 року №5/09/19 обрано головою правління організації ОСОБА_3

13 січня 2022 року головою правління ГО "ГК "Свiтанок плюс" ОСОБА_3 видано наказ №2 "Про внесення змін до наказу від 25 березня 2019 року №2", за яким на виконання рішення позачергових загальних зборів МГО "ГК "Світанок", яке оформлене протоколом від 26 лютого 2019 року №26/02-19, наказано повноваження голови правління МГО "ГК "Світанок" ОСОБА_2 вважати припиненими з 26 березня 2019 року відповідно до частини 3 статті 99 Цивільного кодексу України (пункт 1); ОСОБА_8 вважати таким, що приступив до виконання обов`язків голови правління ГО "ГК "Свiтанок Авто" з 27 березня 2019 року (пункт 2).

Вищевказані обставини встановлені судами в процесі розгляду справи №295/3068/20 за позовом ОСОБА_2 до Громадської організації "Гаражний кооператив "Світанок плюс" про визнання наказів про звільнення №2 від 25 березня 2019 року та №2 від 13 січня 2022 року незаконними та їх скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини 4 статті 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26 вересня 2023 року у справі №295/3068/20 закрито провадження у справі в частині вимог про визнання незаконним та скасування наказу №2 від 25 березня 2019 року, виданого Громадською організацією "Гаражний кооператив "Світанок-Авто" про звільнення ОСОБА_2 з посади голови правління на підставі пункту 2 статті 40 КЗпП України; внесено зміни до наказу Громадської організації "Гаражний кооператив "Світанок плюс" від 13 січня 2022 року №2 в частині дати припинення повноважень голови правління Міської громадської організації "Гаражний кооператив "Світанок" ОСОБА_2 з 26 березня 2019 року на 04 вересня 2019 року; стягнуто з Громадської організації "Гаражний кооператив "Світанок плюс" на користь ОСОБА_2 заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26 березня 2019 року по 04 вересня 2019 року в розмірі 47448, 06 грн.

Відповідно до банківської виписки по картковому рахунку, середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 47448, 06 грн. ГО "ГК "Світанок Авто" перерахувало позивачу 28 березня 2024 року у виконавчому провадженні №74550714 /т.2, а.с.15/.

Згідно довідки форми ОК-7, яка містить відомості про суми заробітної плати, з якої сплачується єдиний соціальний внесок та страховий стаж, позивачу за березень 2019 року нараховано 14585,19 грн. заробітної плати /т.1, а.с.9/, яка за твердженням позивача, йому не була виплачена ні на дату звільнення 26 березня 2019 року, ні на 04 вересня 2019 року.

26 лютого 2020 року ОСОБА_2 звернувся до відповідача з заявою про виплату заробітної плати за березень 2019 року та компенсації за невикористану відпустку /т.2, а.с.72/. В матеріалах справи відсутні докази, які б вказували на те, що відповідач відреагував на звернення позивача або сплатив кошти.

Оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 47448,06 грн. та заробітна плата за березень 2019 року мали бути виплачені в день звільнення 04 вересня 2019 року, проте фактично виплата по сумі 47448,06 грн. відбулася через виконавчу службу лише 28 березня 2024 року, а по заборгованості по заробітній платі взагалі виплат не було, позивач заявив до стягнення з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 вересня 2019 року по 31 грудня 2022 року в загальній сумі 355219,26 грн.

У зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати за березень 2019 року в розмірі 14585,19 грн. та 47448,06 грн. середнього заробіток за час вимушеного прогулу, який стягнуто на підставі постанови Північно-західного апеляційного господарського суду у справі №295/3068/20, позивач, посилаючись на норми Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" заявив до стягнення з відповідача 35699,52 грн. компенсації втрати частини доходів за період з 05 вересня 2019 року до 28 березня 2024 року.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

ОСОБА_2 , як бувший керівник МГО "ГК "Свiтанок", звернувся до суду з метою захисту свого права, порушеного в результаті невиплати йому під час звільнення заробітної плати за березень 2019 року.

Згідно статті 94 КЗпП України та статті 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Строки виплати заробітної плати передбачені статтею 115 КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належним чином оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

ОСОБА_2 зазначив, що при звільненні з роботи в березні 2019 року, за даними довідки форми ОК -7 йому мала бути виплачена заробітна плата в розмірі 14585,19 грн.

Як правильно зазначив місцевий господарський суд, відомості вказані у довідці форми ОК-7 є достовірними, оскільки відповідач, як роботодавець, на звернення ОСОБА_2 від 26 лютого 2020 року не повідомив йому про суми належні до виплати на день звільнення.

Так, довідка форми ОК-7 містить відомості про суми заробітної плати, з якої сплачується єдиний соціальний внесок (у межах максимальної величини) та страховий стаж за період із 2011 року.

З обставин справи вбачається, що сума 14585,19 грн. включає в себе заробітну плату за період роботи до 26 березня 2019 року та компенсацію за невикористану відпустку.

З дослідженого місцевим судом та перевіреного колегією суддів вбачається, що за останні два місяці, що передували звільненню позивача (січень, лютий 2019) його заробітна плата становила 8763 грн за місяць (дані з довідки ОК-7). Тому, виходячи з заробітної плати за попередні місяці, заробітна плата ОСОБА_2 по 26 вересня 2019 року становить 7448,55 грн (8763,00 грн. / 20 днів * 17 днів). Так, кількість робочих днів у березні 2019 року становила 20 днів. ОСОБА_2 на дату звільнення пропрацював 17 днів. Оскільки матеріалами справи не підтверджується інше, то компенсація за невикористану відпуску становить 7136,64 грн. (14585,19 грн. - 7448,55 грн.).

Разом з тим, відображення у довідці форми ОК-7 суми 14583,19 грн. за березень 2019 року, з якої мав бути сплачений єдиний соціальний внесок, не доводить того, що позивач не отримував заробітну плату за березень 2019 року, зокрема за його першу половину.

Статтею 115 КЗпП України (в редакції станом на березень 2019 року) передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.

Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

Першою половиною місяця вважається 15 календарних днів.

Отже, заробітна плата за першу половину місяця (15 календарних днів) має виплачуватись в період з 16 по 22 число, а за другу - з 1 по 7 число.

Оскільки законом обумовлена обов`язкова виплата заробітної плати двічі на місяць, а розмір заробітної плати за першу половину місяця має бути не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника, тому місцевий суд дійшов обгрунтованого висновку, що позивач отримав заробітну плату за першу половину березня 2019 року в розмірі 4381,50 грн. (8763,00 грн. /20 робочих днів * 10 відпрацьованих днів).

З огляду на викладене, на дату звільнення, позивачу підлягало до виплати 10203,69 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за березень 2019 року (14586,19 грн. - 4381,50 грн.), з яких 3067,05 грн. заробітна плата та 7136,64 грн. компенсація за невикористану відпустку.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що на дату звільнення ОСОБА_2 підлягало до виплати 10203,69 грн нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та компенсаційних виплат. Висновки суду першої інстанції ґрунтуються на належних та допустимих доказах, зроблені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для їх скасування чи зміни не вбачається.

Аргументи скаржника щодо порушення місцевим господарським судом норм процесуального права в частині залишення без розгляду поданих відповідачем доказів є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 80 Господарського процесуального кодексу України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Згідно частини четвертої статті 80 Господарського процесуального кодексу України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Господарського суду Житомирської області від 02 грудня 2024 року у справі №295/17118/23 відкрито провадження у справі, за правилами загального позовного провадження.

08 січня 2025 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву та клопотання про поновлення строку на подачу відзиву.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 13 лютого 2025 року у справі №295/17118/23 суд закрив підготовче провадження та призначив справу №295/17118/23 до судового розгляду по суті на 20 березня 2025 року.

15 травня 2025 року від ГО "ГК "Світанок Плюс" надійшло клопотання про долучення письмових доказів, а саме копій: розрахункового листа головного бухгалтера ГО "Світанок Авто" щодо невикористаної відпустки ОСОБА_2 ; розрахунково-платіжної відомості №НЗП-000009 за березень 2019 року; табелю обліку використання робочого часу в МГО "ГК "Світанок" за березень 2019 року; податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку за звітний період І (перший) квартал 2019 року МГО "ГК "Світанок" від 07 травня 2019 року; звіти із праці за січень червень 2019 року МГО "ГК "Світанок"; звіту про відрахування у фонди ГО "ГК "Світанок Авто" за квітень 2019 року; протоколу про вручення матеріалів дізнання по кримінальному провадженню №0002200, внесеному до ЄРДР 30 травня 2019 року від 13 травня 2019 року.

Відповідно до частини 8 статті 80 ГПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Обгрунтовуючи неможливість подання вказаних доказів у визначені процесуальним законодавством строки відповідач вказував, що у нього з грудня 2019 року відсутні у володінні документи з фінансово-господарської діяльності у зв`язку з приєднанням їх в якості доказів у кримінальному провадженні. 30 квітня 2025 року ГО "ГК "Світанок Плюс" звернулося до Житомирського районного управління поліції №1 ГУ НП в Житомирській області з вимогою повернути вилучені під час проведення слідчих дій документи. 13 травня 2025 року представників ГО "ГК "Світанок Плюс" було повідомлено, що кримінальне провадження №0003060 об`єднано з кримінальним провадженням №0002200 та наразі у ньому проводяться слідчі дії, а тому було надано лише доступ до цих документів з можливістю їх фотографування.

Учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (пункт 4 частини другої статті 42 ГПК України).

Водночас згідно із частиною четвертою статті 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Матеріали справи свідчать, що з моменту відкриття провадження (02 грудня 2024 року) та до закриття підготовчого провадження (13 лютого 2025 року) відповідач не звертався до суду із відповідним повідомленням про неможливість подання доказів, не заявляв клопотань про їх витребування, а також не обґрунтовував причин, що перешкоджають своєчасному поданню. Натомість клопотання про долучення доказів подано лише 15 травня 2025 року, тобто вже після завершення підготовчого провадження та з істотним пропуском строків.

Посилання відповідача на вилучення документів у межах кримінального провадження не може бути визнано належним обґрунтуванням, оскільки зазначені обставини мали місце ще у 2019 році. Відповідач знав про факт вилучення документів і не вчинив передбачених законом дій: не звертався завчасно до органу досудового розслідування із клопотанням про надання доступу до них, не ініціював питання про витребування доказів у судовому порядку під час підготовчого провадження. Лише у квітні 2025 року відповідач вперше звернувся до поліції, що свідчить про відсутність поважності причин для поновлення строку на подання доказів.

В судовому засіданні 24 вересня 2025 року представник відповідача пояснила, що матеріали кримінальних проваджень були спаковані у мішки та вивезені у невідомому напрямку та стали доступні лише у травні 2025 року. Однак, такі твердження є виключно припущеннями, які не підтверджені жодним доказом.

Таким чином, посилання відповідача на поважність причин пропуску строку подання доказів є безпідставними і не можуть бути прийняті судом як належне обґрунтування, а тому місцевий господарський суд правомірно залишив без розгляду надані докази.

Щодо середнього заробітку за час затримки належних при звільненні позивачу сум, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно частини 1 статті 117 КЗпП України (в редакції до 19 липня 2022 року) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП діє в новій редакції. Так, згідно частини 1 вказаної статті у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Позивач вважає, що відповідач невчасно сплатив йому середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 47448,06 грн., стягнутий на його користь постановою Північно-західного апеляційного господарського суду у справі №295/3068/20 та заборгованість по заробітній платі за березень 2019 року в сумі 14585,19 грн.

У зв`язку з цим ним заявлено до стягнення 355219,26 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 05 вересня 2019 року по 31 грудня 2019 року за 81 робочий день; 2020 рік за 251 робочий день; 2021 рік за 250 робочих днів; 2022 рік за 249 днів.

Розрахунок позивачем здійснено, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати за останні два місяці, що передували його звільненню, що становить 427,46 грн., яка встановлена судом у справі №295/3068/20.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 47448,06 грн., стягнутий на користь ОСОБА_2 постановою Північно-західного апеляційного господарського суду у справі №295/3068/20 не підпадає під визначення "належних звільненому працівникові сум", тому позивач безпідставно вважає цю суму такою, яка невиплачена йому у день звільнення.

Крім того, як встановлено судом у справі №295/3068/20, а також зазначає сам позивач, про своє звільнення із займаної посади він дізнався в лютому 2020 року під час роботи комісії щодо встановлення обставин діяльності кооперативу, а копію наказу про звільнення отримав 18 лютого 2020 року.

26 лютого 2020 року позивач направив відповідачу заяву про виплату йому заробітної плати за березень 2019 року та інших платежів, які підлягали виплаті у день звільнення.

Отже, в силу статті 116 КЗпП України, всі розрахунки з позивачем відповідач мав здійснити не пізніше 27 лютого 2020 року, тобто на наступний день після пред`явлення вимоги про розрахунок.

Таким чином, необгрунтованим є нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 05 вересня 2019 року по 26 лютого 2020 року в сумі 53005,04 грн.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 27 лютого 2020 року і до кінця 2022 року в сумі 302214,22 грн. (355219,26 грн. - 53005,04 грн.), колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, Велика Палата Верховного Суду, зокрема, звернула увагу, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (пункти 71, 72).

Вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків (пункти 81-84).

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду виснувала, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України (пункт 87).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про часткове задоволення вимог у цій частині.

Суд першої інстанції правильно врахував, що позивач із вимогою про стягнення невиплаченої заробітної плати звернувся лише 14 грудня 2023 року, хоча про порушення свого права він дізнався ще у лютому 2020 року. При цьому у справі №295/17118/20 позивач оскаржував накази про звільнення, вимагав поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, проте вимог про стягнення належних при звільненні сум та середнього заробітку за час затримки не заявляв.

Місцевий суд обґрунтовано оцінив характер поведінки позивача та співмірність між фактичним розміром невиплаченої при звільненні заробітної плати (10 203,69 грн.) та заявленим до стягнення середнім заробітком за час затримки розрахунку (302 214,22 грн.), який майже у 30 разів перевищує основну заборгованість. Така диспропорція свідчить про очевидну неспівмірність між реальними майновими втратами працівника та заявленим розміром компенсації.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, вправі зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У цій справі місцевий суд, врахувавши визначені Великою Палатою критерії, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність зменшення заявленої суми до 30 221,42 грн., що становить 10 % від розрахованого середнього заробітку.

Такий підхід забезпечує баланс між інтересами працівника і роботодавця, відповідає компенсаційному характеру заходів цивільно-правової відповідальності та узгоджується з принципами справедливості і пропорційності.

Щодо вимог позивача про стягнення компенсації втрати частини доходів в розмірі 35699,52 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

За змістом статті 2 Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Приписами статей 3, 4 Закону обумовлено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Згідно з пунктом 1 "Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, його дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до пунктів 2, 4 Порядку №159 компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Положеннями пункту 3 Порядку №159 передбачено, що компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат); соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо); стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення).

Керуючись приписами вищевказаних норм чинного законодавства, посилаючись на те, що відповідач не виплатив вчасно заробітну плату в сумі 14585,19 грн. та 47448,06 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач заявив до стягнення 35699,52 грн. компенсації втрати частини доходу за період з вересня 2019 року по березень 2024 року (62033,25 грн. * 157,549% /100%).

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо часткового задоволення вимог позивача про стягнення компенсації втрати частини доходів.

Суд першої інстанції правильно застосував приписи Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та Порядку №159, з огляду на характер доходів, за якими може проводитись така компенсація. Правильним є висновок про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу, нарахований і стягнутий за рішенням суду у справі №295/3068/20 у сумі 47 448,06 грн., не є заробітною платою у розумінні Закону України "Про оплату праці". Відтак, нарахування компенсації у зв`язку з втратою частини доходів через порушення строків виплати цієї суми є неправомірним.

Разом із тим місцевий суд обґрунтовано врахував факт невиплати відповідачем за березень 2019 року заробітної плати у сумі 10 203,69 грн., з якої після утримання податків і обов`язкових платежів залишилось 8 213,97 грн. Саме на цю суму правомірно нараховано компенсацію втрати частини доходів за період з березня 2020 року по березень 2024 року, що становить 4 573,43 грн.

Таким чином, висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, ґрунтуються на належній оцінці доказів і правовій кваліфікації спірних правовідносин, а тому підстав для їх зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Посилання апелянта на статтю 233 КЗпП є вибірковим і не враховує, що згідно з частиною другою цієї статті вимоги про стягнення заробітної плати не обмежуються будь-яким строком. Таким чином, вимога ОСОБА_2 , про стягнення невиплаченої зарплати за березень 2019 року заявлена правомірно й не є такою, що пропущена.

Щодо вимоги про середній заробіток за затримку розрахунку, суд першої інстанції правильно застосував норми статей 116 117 КЗпП України, встановивши, що право на відповідні виплати виникло з 27 лютого 2020 року, дня, наступного після пред`явлення вимоги про розрахунок, а також обґрунтовано зменшив розмір компенсації з огляду на принцип справедливості, пропорційності та висновки Великої Палати Верховного Суду про допустимість зменшення суми, що стягується за статтею 117 КЗпП.

Таким чином, доводи про пропуск строку звернення чи неправомірність стягнення 30221,42 грн. є безпідставні.

Аргумент апелянта, що суд нібито створив процесуальну нерівність, відмовивши у прийнятті доказів, не підтверджується матеріалами справи. Навпаки, суд забезпечив сторонам можливість реалізувати їхні права, розгляд справи неодноразово відкладався, але відповідач сам не скористався процесуальними інструментами своєчасно. Відтак жодного порушення принципів статей 2, 13 і 14 ГПК України не відбулося.

Щодо пояснень представника відповідача ОСОБА_9 , які надані у судовому засіданні 24 вересня 2024 року, колегія суддів зазначає, що вони за своєю суттю є доповненням апеляційної скарги, оскільки містять нові доводи в обґрунтування вимог апеляційної скарги, оскільки представник апелянта посилається на порушення статті 46 ГПК України.

Разом з тим, в силу положень частин 1, 2 статті 266 ГПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження. У разі доповнення чи зміни апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, повинна подати докази надіслання копій відповідних доповнень чи змін до апеляційної скарги іншим учасникам справи; в іншому випадку суд не враховує такі доповнення чи зміни.

Як вбачається з матеріалів справи, доводи представника апелянта щодо статті 46 ГПК України у апеляційній скарзі відсутні, викладені виключно усно у судовому засіданні 24 вересня 2025 року, по своїй суті є доповненнями апеляційної скарги, які заявлені після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Статтею 118 ГПК України унормовано, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

З огляду на те, що представник ГО "Гаражний кооператив "Світанок Плюс" заявив вищевказані пояснення, що за своєю суттю є доповненням апеляційної скарги, поза межами строку на апеляційне оскарження, без заяви про поновлення пропущеного процесуального строку, без оформлення їх письмово та без доказів надіслання копій відповідних доповнень до апеляційної скарги іншим учасникам справи, суд апеляційної інстанції не враховує такі доповнення до апеляційної скарги.

Щодо додаткового рішення Господарського суду Житомирської області від 16 червня 2025 року у справі №295/17118/23, колегія суддів зазначає наступне.

Як вже зазначалося, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Громадської організації "Гаражний кооператив "Світанок Плюс" про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, за березень 2019 року в розмірі 14585,19 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 355219,26 грн. та компенсації втрати частини доходів в сумі 35699,52 грн.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 02 червня 2025 року у справі №295/17118/23 позов задоволено частково та присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 10203,69 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за березень 2019 року, 30221,42 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 4573,43 грн. компенсації втрати частини доходу. В решті позову відмовлено.

06 червня 2025 року представником відповідача було подано заяву про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення з позивача 54000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

07 червня 2025 року представником позивача було подано заяву про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення з відповідача 40000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

13 червня 2025 року представником позивача подано заяву про зменшення розміру судових витрат.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої третьої статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною четвертою статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

За змістом частини п`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України відсутність клопотання учасника справи про зменшення витрат на професійну правничу допомогу не звільняє суд від необхідності при вирішенні питання про розподіл судових витрат враховувати:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Вирішуючи питання стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", згідно з якою гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як вбачається з поданих Заломським А.В. документів про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат, останній просив стягнути з відповідача 40000 грн. витрат на правничу допомогу.

На підтвердження розміру наданих послуг з правничої допомоги позивач надав суду копії: ордеру адвоката АМ №1073112 від 12 грудня 2023 року, договору про надання правничої допомоги №82 від 11 грудня 2023 року, підписаного з адвокатом Сірою А.В., акт приймання-передачі наданих послуг за договором "про надання правничої допомоги" №82 від 11 грудня 2023 року.

З акту приймання-передачі наданих послуг №82 від 11 грудня 2023 року вбачається, що адвокатом були надані наступні послуги правничої допомоги:

- аналіз документів наданих клієнтом, пошук та вивчення судової практики з питання, вказаного у пункті 1.1. Договору, та пiдготовка та подання до Богунського районного суду м. Житомира позовної заяви;

- вивчення ухвали Господарського суду Житомирської області від 12 серпня 2024 року по справі №295/17118/23, якою справу №295/17118/23 за позовом ОСОБА_2 до Громадської організації Гаражний кооператив Світанок про стягнення 524972,85 грн. направлено до Богунського районного суду м. Житомира та підготовка апеляційної скарги на вказану ухвалу суду;

- підготовка та подання до суду позовної заяви (з урахуванням зміни предмету позовних вимог) на виконання вимог ухвали господарського суду Житомирської області від 12 листопада 2024 року;

- вивчення відзиву на позовну заяву, поданого відповідачем та підготовка i подання до суду 15 січня 2025 року відповіді на відзив з додатками;

- підготовка та подання до суду 15 травня 2025 року заперечень на клопотання відповідача про поновлення строку для подання доказів;

- участь у судових засіданнях по справі №295/17118/23 у господарському суді Житомирської області: 02.01.2025, 08.01.2025, 13.02.2025, 20.03.2025, 08.05.2025, 15.05.2025, 22.05.2025, 02.06.2025.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу належало врахувати обсяг і характер виконаної адвокатом роботи, її складність та необхідність для захисту інтересів позивача. Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що адвокат Сіра А.В. представляла інтереси позивача також у справі №295/3068/20, була обізнана з фактичними обставинами та правовідносинами сторін, у зв`язку з чим підготовка позовної заяви у цій справі не потребувала додаткового значного вивчення матеріалів та аналізу нових обставин.

Судом також правомірно враховано, що підготовка та подання позовної заяви до Господарського суду Житомирської області після ухвали від 12 листопада 2024 року фактично полягала у виправленні недоліків заяви, поданої раніше до Богунського районного суду, а отже, не становила окремого обсягу робіт, який би виправдовував збільшення заявлених витрат. Аналогічно, підготовка та подання заперечень на клопотання відповідача від 15 травня 2025 року носила характер ініціативних дій представника позивача, які не вплинули на перебіг та результати розгляду спору.

З огляду на наведене, висновок місцевого господарського суду про часткове задоволення заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та визначення їх розумного розміру у сумі 25 000,00 грн відповідає вимогам статей 123, 126, 129 ГПК України та критеріям реальності, розумності й співмірності витрат. Підстав для зміни чи скасування цього висновку колегія суддів не вбачає.

В свою чергу, Громадська організація "Гаражний кооператив "Світанок плюс" на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу надала копії: ордеру адвоката АМ №1112086 від 01 січня 2025 року, договір про надання правової допомоги від 01 квітня 2021 року, підписаного з Адвокатським бюро "Людмили Струкової", додаткову угоду №1 від 01 квітня 2021 року, додаткову угоду №2 від 01 грудня 2023 року, додаткову угоду №3 від 02 січня 2025 року, акт приймання-передачі наданих послуг з правової допомоги по судовій справі №295/17118/23 від 06 червня 2025 року.

Пунктом 4 договору про надання правової допомоги від 01 квітня 2021 року сторони погодили, що розмір гонорару, який клієнт сплачує адвокатському бюро за надану в межах цього договору правову допомогу, визначається сторонами окремою додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною цього договору. Така додаткова угода може бути викладена у формі додатку до договору, який набуває чинності з дня його підписання уповноваженими представниками сторін.

Як зазначено у пункті 2 додаткової угоди №1 від 01 квітня 2021 року сторони домовились, що розмір гонорару адвоката за надану юридичну послугу розраховується з погодинної оплати, що залежить від кількості витраченого адвокатом часу на надання певної юридичної допомоги, а саме:

- за годину роботи адвоката (вивчення матеріалів справи, підготовка відзиву чи заперечень по суті позовних вимог, підготовка позову, iнших заяв та клопотань, вивчення законодавства з спірного питання, тощо) - 1000,00 грн (підпункт 2.1 додаткової угоди №1);

- підпунктом 2.2 додаткової угоди №1 зазначено вартість участі адвоката у одному судовому засіданні:

- в судах України, що територіально розташовані в м. Житомирі - 2000,00 грн.;

- в іншому суді/судах України, що територіально розташовані за межами м. Житомира - 4000,00 грн.;

- в разі, якщо судове засідання в суді, що територіально розташований в м. Житомирi, не відбулося з незалежних від адвоката причин (відкладення розгляду справи у зв`язку з неявкою одного з учасників справи, лікарняний/відпустка судді, відкладення розгляду справи за клопотанням іншого учасника справи, тощо) - 1000,00 грн.;

- в разі, якщо судове засідання в суді, що територiально розташований за межами м. Житомира, не відбулося з незалежних від адвоката причин (відкладення розгляду справи у зв`язку з неявкою одного з учасників справи, лікарняний/відпустка судді, відкладення розгляду справи за клопотанням іншого учасника справи, тощо) але при умові, що адвокат здійснив виїзд до відповідного суду - 4000,00 грн.

У додатковій угоді №2 від 01 грудня 2023 року змінено вартість послуг адвоката, а саме:

- за годину роботи адвоката (вивчення матеріалів справи, підготовка відзиву чи заперечень по суті позовних вимог, підготовка позову, інших заяв та клопотань, вивчення законодавства з спірного питання, тощо) - 1500,00 грн.;

- за участь адвоката у одному судовому засіданні, в судах України, що територiально розташовані в м.Житомирі - 3000,00 грн.

Додатковою угодою №3 від 02 січня 2025 року, сторони погодили нову вартість за послуги адвоката, а саме:

- за годину роботи адвоката (вивчення матеріалів справи, підготовка відзиву чи заперечень по суті позовних вимог, підготовка позову, інших заяв та клопотань, вивчення законодавства з спірного питання, тощо) - 2000,00 грн.;

- за участь адвоката у одному судовому засіданні, в судах України, що територіально розташовані в м. Житомирi - 4000,00 грн.

Відповідно до акту виконаних робіт по наданню послуг правничої допомоги від 06 червня 2025 року адвокатом відповідача були надані наступні послуги:

- розгляд позовної заяви ОСОБА_2 від 14 грудня 2023 року, позовної заяви представника ОСОБА_2 , адвоката Cipoї А.В. від 22 листопада 2024 року з доданими до них документами, опрацювання законодавчих актів з висвітленого у позові предмету спору, вивчення судової практики з спірного питання, підготовка відзиву на позов ГО "Світанок Плюс" від 08 січня 2025 року та надання його до суду - 9 год. х 2000,00 грн. = 18000,00 грн.;

- ознайомлення з відповіддю на відзив ОСОБА_2 від 15 січня 2025 року у справі №295/17118/23, підготовка та надання до Господарського суду Житомирської області заперечень на відповідь на відзив ОСОБА_2 від 21 січня 2025 року - 3 год. х 2000,00грн. = 6000,00 грн.;

- ознайомлення 13 травня 2025 року з матеріалами кримінального провадження №0002200 від 30 травня 2019 року, підготовка та надання до Господарського суду Житомирської області заяви від 15 травня 2025 року та фотокопій документів з цього кримінального провадження - 3 год. х 2000,00 грн. = 6000,00 грн.;

- участь у судових засіданнях Господарського суду Житомирської області у справі №295/17118/23 - 08.01.2025р., 13.02.2025р., 24.04.2025р., 15.05.2025р., 22.05.2025р., 02.06.2025р. - всього 6 судових засідань х 4000,00 грн. = 24000,00 грн.

Платіжною інструкцією №921 від 06 червня 2025 року ГО "ГК "Світанок Плюс" сплатили на розрахунковий рахунок Адвокатського бюро "Людмили Струкової" - 54000,00 грн.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що заявлені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу у сумі 54 000,00 грн не відповідають критеріям розумності, необхідності та співмірності, визначеним статтею 129 ГПК України.

Суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що розмір витрат, заявлений представником відповідача, перевищує попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, поданий у відзиві, хоча відповідач був обізнаний із вартістю послуг свого адвоката та мав змогу врахувати вартість підготовки відзиву й участі у судовому засіданні. Доказів неможливості передбачити такі витрати на момент подання попереднього розрахунку відповідач не надав.

Місцевим судом правильно встановлено, що вартість послуг з підготовки відзиву та заперечень на відповідь на відзив є завищеною, оскільки правова позиція відповідача ґрунтувалася на доводах, наведених у позовній заяві, і не вимагала значного додаткового опрацювання. Так само обґрунтованим є висновок суду першої інстанції щодо безпідставності віднесення до складу судових витрат послуги з ознайомлення з матеріалами кримінального провадження та подання фотокопій документів, адже суд відмовив у прийнятті цих доказів, тому відповідні дії адвоката не перебувають у безпосередньому зв`язку з розглядом даної справи.

Враховуючи тривалість кожного із шести судових засідань (менше години), суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що заявлений розмір гонорару за участь у них є завищеним. З огляду на викладене, висновок місцевого господарського суду про зменшення витрат відповідача на професійну правничу допомогу з 54 000,00 грн до 10 000,00 грн ґрунтується на належній оцінці обставин справи та відповідає критеріям реальності, необхідності та співмірності витрат.

Крім того, безпідставні є посилання апелянта на порушення місцевим судом частини 4 статті 129 ГПК України, якою передбачено розподіл витрат на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до положень частини 9 статті 129 ГПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 07 липня 2021 року у справі №910/12876/19 зазначила, що процесуальним законом не визначено поняття неправильних дій сторони. При цьому висновок суду про необхідність покладення судових витрат на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір, повинен бути належним чином обґрунтованим.

Суд має застосовувати зазначені положення процесуального закону за наявності одночасно у сукупності таких умов: 1) вирішення судом спору по суті; 2) встановлення судом одного із таких випадків: зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони.

Зміст вказаної норми також свідчить про те, що останньою встановлено дискреційне повноваження суду, тобто його право, а не обов`язок здійснити розподіл судових витрат у зазначений вище спосіб. При цьому висновок суду про необхідність покладення судових витрат на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір, повинен бути належним чином обґрунтованим.

Подібні правові висновки викладено також в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31 травня 2022 року у справі №927/515/21, від 25 листопада 2021 року у справі №904/5929/19, від 15 вересня 2022 року у справі №910/10159/21, додатковій постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04 березня 2021 року у справі №916/376/19.

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд встановивши, що спір у справі виник внаслідок неправильних дій відповідача, правомірно застосував свої дискреційні повноваження та розподілив судові витрати на професійну правничу допомогу у відповідності до частини 9 статті 129 ГПК України незалежно від результатів вирішення спору.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.

При цьому, пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі Гарсія Руїс проти Іспанії").

У відповідності до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наявних матеріалів справи колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, в розумінні статті 86 ГПК України не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення Господарського суду Волинської області від 02 червня 2025 року у справі №295/17118/23 та додаткового рішення Господарського суду Житомирської області від 16 червня 2025 року у справі №295/17118/23, а тому апеляційні скарги відповідача не підлягають задоволенню. Доводи апеляційних скарг не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника згідно зі статтею 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Громадської організації "Гаражний кооператив "Світанок Плюс" на рішення Господарського суду Житомирської області від 02 червня 2025 року та на додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 16 червня 2025 року у справі №295/17118/23 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Житомирської області від 02 червня 2025 року та додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 16 червня 2025 року у справі №295/17118/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №295/17118/23 повернути до Господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "02" жовтня 2025 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Маціщук А.В.