УХВАЛА

30 вересня 2025 року

м. Київ

cправа № 904/3718/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючої), Булгакової І.В., Власова Ю.Л.,

за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.,

представників учасників справи:

позивача - Фермерського господарства «Сєлєна» (далі - Господарство, позивач) - Єренко Д.В. (адвокат),

відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Атлас авто транс аг» (далі - Товариство, відповідач, скаржник) - Козаренко С.В. (адвокатка),

у відкритому судовому засіданні за касаційною скаргою Товариства

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.01.2025 (головуючий - суддя Ліпинський О.В.)

та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 07.08.2025 (головуючий - суддя Парусніков Ю.Б., судді Верхогляд Т.А., Іванов О.Г.)

у справі за позовом Господарства

до Товариства

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Предметом судового розгляду є наявність/відсутність підстав для стягнення заборгованості за договором перевезення.

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Господарство звернулося до суду з позовом до Товариства про стягнення заборгованості в розмірі 2 979 324,78 грн.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань щодо оплати послуг, наданих позивачем за договором перевезення.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Господарський суд Дніпропетровської області рішенням від 14.01.2025 у цій справі, яке залишено без змін Центральним апеляційним господарським судом постановою від 07.08.2025, позов задовольнив у повному обсязі.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. Товариство, посилаючися на ухвалення судами попередніх інстанцій оскаржуваних судових рішень з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1. Товариство у касаційній скарзі з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) зазначає, що судові рішення судів попередніх інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права щодо:

- застосування положень статей 73, 74, 76, 77, 86 та 236 Господарського процесуального кодексу України, без врахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, які викладені в постановах Верховного Суду від 29.01.2021 у справі №922/51/20, від 28.12.2022 у справі №520/1284/19;

- застосування статей 1, 3, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», статей 46, 50, 187, 198, 201 Податкового кодексу України (далі - ПК України), пунктів 2.1, 2.2, 2.4, 2.5 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та порушенням судами норм процесуального права (статей 73, 74, 76- 79, 86, 236 ГПК України) без врахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, які викладені в постановах Верховного Суду від 21.05.2021 у справі №910/8861/20, від 10.12.2020 у справі №910/14900/19.

5. Позиція іншого учасника справи

5.1. Господарство у відзиві на касаційну скаргу заперечило проти доводів скаржника, зазначаючи про їх необґрунтованість, і просило касаційну скаргу Товариства залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. Також, позивач просив стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу. У відзиві не означена попередня (орієнтовна) сума витрат на професійну правничу допомогу. Так само не означено, що докази будуть надані в порядку частини восьмої статті 129 ГПК України.

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

6.1. Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлено, що 18.09.2023 Господарством (перевізник) і Товариством (замовник) укладено договір перевезення №18/09-2023 (далі - Договір), відповідно до умов якого:

- перевізник зобов`язується доставити довірений їй замовником вантаж, вказаний в ТТН за маршрутом попередньо обумовленим з замовником та видати його особі, яка мас право на одержання вантажу (одержувач), а замовник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату (пункт 1.1);

- перевізник забезпечує перевезення вантажів, передбачених цим договором, із використанням власної та/або орендованої техніки, та/або техніки, яка залучена перевізником, керування та обслуговування якої здійснюється працівниками перевізника та/або працівниками власника техніки та/або безпосередньо власниками техніки (пункт 2.1);

- прийом-передача наданих послуг здійснюється шляхом підписання сторонами акта прийому-передачі наданих послуг, що надається перевізником замовнику кожні 10 календарних днів, разом з реєстром та товаро-супровідними документами на підставі яких сформовано акт. Замовник зобов`язаний підписати акт прийому-передачі наданих послуг протягом п`яти робочих днів з моменту надання його перевізником або в цей же термін направити Перевізнику мотивовану відмову від підписання акту прийому-передачі наданих послуг (пункти 2.5, 2.6);

- оплата за надані послуги з перевезення вантажу на збиранні пізніх зернових культур проводиться по розцінці згідно тарифної сітки передбаченої Договором (пункт 3.1);

- акти виконаних робіт та реєстри ТТН до них формує перевізник та надає замовнику на перевірку та підписання. Підписаний акт перевізник повинен надати замовнику з оригіналами ТТН згідно реєстру до акта, актування здійснюється кожні 10 календарних днів (пункт 3.2);

- у разі ненадання перевізником замовнику до визначених в пункті 2.5. цього договору строків первинних документів, які підтверджують фактичне надання послуг, а саме: перевізних документів, в тому числі товарно-транспортних накладних, актів про фактичну вагу перевезення вантажу (зерна), актів прийому-передачі наданих послуг, послуги вважаються не наданими перевізником і відповідно не покладають на замовника обов`язку з їх оплати (пункт 3.3);

- оплата послуг за Договором здійснюється замовником протягом 10-15 календарних днів після підписання сторонами акта прийому-передачі наданих послуг та надання перевізником замовнику рахунка-фактури та документів, які підтверджують фактичне надання послуг, перелік яких наведений в пункті 3.3 Договору. Датою оплати є дата списання грошових коштів з поточного рахунку замовника (пункт 3.4);

- розрахунок за виконані роботи проводиться за таким графіком:

оплата 80% вартості виконаних робіт здійснюється замовником протягом 7-ми календарних днів після підписання акта прийому передачі наданих послуг згідно з пунктом 3.4 Договору;

оплата 20% вартості виконаних робіт здійснюється замовником протягом двох днів після надання перевізником податкової накладної попередньо зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних у визначений законодавством строк. Даний розрахунок застосовується при умові своєчасної оплати за наданні послуги (пункт 3.5).

6.2. Суди попередніх інстанцій зазначили, що впродовж вересня-жовтня 2023 року, на виконання умов Договору відповідачу надано послуги з перевезення вантажу на загальну суму 2 979 324,78 грн.

6.3. Для здійснення оплати наданих послуг позивач виписав рахунки від 30.09.2023 №30 та від 11.10.2023 №11.

6.4. Суди попередніх інстанцій вказали, що з метою оформлення передачі наданих послуг, позивачем сформовані та підписані акти наданих послуг від 30.09.2023 №30 на суму 1 643 911,39 грн та від 11.10.2023 №11 на суму 1 335 413,39 грн. Зазначені акти разом із рахунками на оплату та ТТН направлені на адресу відповідача засобами поштового зв`язку 13.10.2023, що підтверджується доданими до справи доказами. Відповідач акти надання послуг не підписав, на адресу позивача не повернув.

6.5. Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, встановив, що:

- на виконання вимог статті 201 ПК України позивачем складено та зареєстровано податкові накладні від 30.09.2023 №12 на суму 1 643 911,39 грн та від 11.10.2023 №1 на суму 1 335 413,39 грн, що дорівнює сумі наданих відповідачу послуг перевезення за спірними актами наданих послуг від 30.09.2023 №30 та від 11.10.2023 №11;

- позивач 02.05.2024 повторно направив на адресу відповідача відповідний пакет документів разом із претензією, що підтверджується копіями відповідних доказів;

-відповідно до відомостей податкової декларації за жовтень 2023 року відповідачем до розділу ІІ (Податковий кредит) внесено дані про придбання товарів/послуг та необоротних активів за основною ставкою на суму 9 614 357,00 грн (без ПДВ). Відповідно до даних Додатку 1 до податкової, зокрема, Розділу ІІ, таблиці 2.1, загальний обсяг придбання включає в себе операції з придбання від постачальника з індивідуальним податковим номером 37, який належить Господарству;

- зазначена відповідачем у декларації за жовтень 2023 року сума придбання від постачальника (Господарства) становить 1 335 413,39 грн з яких: 1 112 844,49 грн обсяг постачання без ПДВ, 222 568,90 грн ПДВ (№з/п 15), що відповідає сумі наданих позивачем у жовтні 2023 року послуг перевезення вантажу (акт надання послуг від 11.10.2023 №11).

6.6. Відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги та залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вказав, зокрема, таке:

- матеріалами справи підтверджується укладення сторонами 18.09.2023 Договору, відповідно до умов якого Господарство (перевізник) зобов`язалося доставити довірений їй Товариством вантажу (замовник), а замовник зобов`язався сплатити за перевезення вантажу встановлену плату;

- позивач стверджує, що він виконав умови Договору, за яким він надав відповідачу послуги з перевезення товару, вартість яких складає 2 979 324,78 грн, водночас відповідач не сплатив вартість отриманих послуг;

- матеріали справи містять підписаний сторонами договір перевезення, водночас не містять первинної документації на підтвердження його виконання, як-то актів приймання-передачі виконаних робіт, підписаних сторонами;

- надаючи оцінку запереченням скаржника щодо отримання послуг за договором перевезення, апеляційний господарський суд зважав на такі обставини:

на виконання вимог ухвали суду Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області надано копії податкових декларації Товариства з податку на додану вартість з вересня 2023 року до грудня 2023 року;

відповідно до відомостей податкової декларації за вересень 2023 року, відповідачем до розділу ІІ (Податковий кредит) внесено дані про придбання товарів/послуг та необоротних активів за основною ставкою на суму 6 371 522,00 грн (без ПДВ). Відповідно до даних Додатку 1 до податкової, зокрема Розділу ІІ, таблиці 2.1, загальний обсяг придбання включає в себе операції з придбання від постачальника з індивідуальним податковим номером 37, який належить Господарству;

зазначена відповідачем в декларації за вересень 2023 року сума придбання від постачальника Господарства становить 1 643 911,39 грн, з яких 1 369 926,16 грн обсяг постачання без ПДВ, 273 985,23 грн ПДВ (№ з/п 15), що відповідає сумі наданих позивачем у вересні 2023 року послуг перевезення вантажу (акт надання послуг від 30.09.2023 №30);

відповідно до відомостей податкової декларації за жовтень 2023 року, відповідачем до розділу ІІ (Податковий кредит) внесено дані про придбання товарів/послуг та необоротних активів за основною ставкою на суму 9 614 357,00 грн (без ПДВ). Відповідно до даних додатку 1 до податкової декларації, зокрема Розділу ІІ, таблиці 2.1, загальний обсяг придбання включає в себе операції з придбання від постачальника з індивідуальним податковим номером 37, який належить Господарству;

зазначена відповідачем в декларації за жовтень 2023 року сума придбання від постачальника Господарства становить 1 335 413,39 грн з яких: 1 112 844,49 грн обсяг постачання без ПДВ, 222 568,90 грн ПДВ (№ з/п 15), що відповідає сумі наданих позивачем у жовтні 2023 року послуг перевезення вантажу (акт надання послуг від 11.10.2023 №11);

апеляційний господарський суд зазначив, що відповідач відобразив у податкових накладних господарську операцію щодо надання позивачем послуг перевезення загальною вартістю 2 979 324,78 грн, чим засвідчив волю до настання правових наслідків, які породжує факт надання послуг;

своєю чергою, доказів на підтвердження того, що відображені в податкових деклараціях відповідача за вересень-жовтень 2023 року операції з позивачем, відносяться до інших господарських правовідносин, а не до Договору, до матеріалів справи не надано;

при цьому, суд апеляційної інстанції врахував, що дійсно в матеріалах справи відсутні належно оформлені первинні документи, які б підтверджували виконання господарської операції, але зважаючи на специфіку господарських відносин сторін, про що надав пояснення позивач, первинні документи, складені належним чином на момент прийняття товару від перевізника, залишалися у отримувача та замовника перевезення товару і у подальшому не були надіслані позивачу;

колегія суддів апеляційної інстанції, зважаючи на всі обставини справи, погодилася з рішенням суду першої інстанції щодо доведеності господарської операції з перевезення товару;

стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює потребу співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Таким чином, з введенням у дію нового стандарту доказування необхідним є надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу;

з огляду на стандарт доказування «вірогідності доказів», апеляційний господарський суд дійшов висновку, що відповідач отримав від позивача послуги за Договором, у зв`язку з чим місцевий господарський суд правомірно задовольнив позов про стягнення їх вартості із замовника на користь перевізника.

7. Межі та порядок розгляду справи судом касаційної інстанції

7.1. Верховний Суд ухвалою від 04.09.2025, зокрема, відкрив касаційне провадження у справі №904/3718/24 на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

8. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

8.1. Згідно з приписами статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

8.2. Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

8.3. Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.4. При цьому, самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено), покладається на скаржника.

8.5. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.6. Дослідивши доводи та покликання, викладені у касаційній скарзі та заяві про усунення недоліків, які фактично зводяться до підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у цій справі на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, з огляду на таке.

8.7. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

8.8. За змістом пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

8.9. Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

8.10. Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) спірні питання виникли у подібних правовідносинах; (2) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду.

8.11. Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд звертається до пунктів 25, 26, 32 правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19.

8.12. Стосовно того, що вважається правовим висновком Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.03.2024 у справі №191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №902/1076/24, від 09.08.2024 у справі №127/22428/21, постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або низки норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

8.13. Підставою для касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

8.14. При цьому, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, за цією підставою касаційного оскарження обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

8.15. Правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, якою передбачено таку підставу касаційного оскарження як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні (аналогічні) правовідносини.

8.16. Верховний Суд виходить також з того, що досліджуючи доцільність посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: (1) чи є правовідносини подібними та (2) чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на відповідні законодавчі акти. У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних нормативно-правових актів.

8.17. Надаючи оцінку наведеним доводам скаржника щодо неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, означених скаржником та вказаними у пункті 4.1 цієї ухвали, Верховний Суд виходить з такого.

8.18. Предметом судового розгляду у цій справі є стягнення заборгованості за договором перевезення.

8.18.1. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань щодо оплати послуг, наданих позивачем за договором перевезення.

8.19. Предметом розгляду справи №922/51/20 було стягнення збитків.

8.19.1. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за укладеним сторонами договором транспортного експедирування та перевезення вантажів автомобільним транспортом на підставі заявки на автомобіль відповідача було завантажено продукцію для перевезення. Проте в обумовлені сторонами строки автомобіль до узгодженого місця розвантаження не прибув, місцезнаходження автомобіля з продукцією встановлено так і не було, у зв`язку із чим позивачу було завдано збитки.

8.20. Предметом розгляду справи №520/1284/19 було визнання протиправним і скасування податкових повідомлень-рішень.

8.21.1. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач провів перевірку без врахування фактичних обставин здійснення господарської діяльності, без врахуванням первинних документів позивача, з порушенням оформлення результатів перевірки та порядку прийняття та винесення рішень за результатами перевірки.

8.22. Предметом розгляду справи №910/8861/20 було стягнення.

8.22.1. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем здійснено поставку відповідачу товару (бетон), який відповідачем не оплачено.

8.23. Предметом розгляду справи №910/14900/19 було:

- зобов`язання підписати шляхом проставляння уповноваженими особами власноручних підписів з проставлянням мокрих відтисків печатки товариства на видаткових накладних та стягнення заборгованості за договором поставки (первісний позов);

- стягнення боргу за договором поставки (зустрічний позов);

8.23.1. Первісні позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням взятих на себе зобов`язання за договором поставки, внаслідок чого утворилась заборгованість з оплати поставленого товару.

8.23.2. Зустрічні позовні вимоги мотивовано тим, що на виконання умов договору поставки перераховано грошові кошти за товар, який фактично не був поставлений.

8.24. Касаційна інстанція відхиляє посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права, викладених у вказаних ним постановах Верховного Суду, з огляду на предмет спору, підстави, правове регулювання, а також іншу, ніж у цій справі фактично-доказову базу та інші обставини, встановлені судами попередніх інстанцій.

8.25. У справах (дивись пункти 8.19 - 8.23.2 цієї ухвали) та цій справі (дивись розділ 6 цієї ухвали) спірні правовідносини виникли за істотно різних договорів та умов цих договорів (договір перевезення, договір поставки, договір транспортного експедирування), різної доказової бази, різних доводів, аргументів і заперечень та мають відмінні предмети (стягнення збитків, заборгованості, зобов`язання вчинити дії, визнання протиправним і скасування податкових повідомлень-рішень) та підстави позову, що виключає подібність правовідносин, з огляду на критерії подібності, вказані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, та міркування, викладені у цій ухвалі (пункти 8.8 - 8.16).

8.26. Проаналізувавши зміст вказаних вище постанов Верховного Суду, за критеріями подібності, ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, та наявність/відсутність правових висновків, які невраховано судами під час розгляду цієї справи, Верховний Суд дійшов висновку про неподібність цих справ за наведеними істотними правовими ознаками зі справою, що розглядається, і тому застосування норм права за неподібності правовідносин у цих справах не може бути аналогічним, а вказані скаржниками для порівняння судові рішення Верховного Суду - релевантними до обставин цієї справи.

8.27. Верховний Суд звертає увагу скаржника, що недостатньо лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

8.28. Отже, Верховний Суд встановив, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду та, на які посилається скаржник у своїй касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у цій справі.

8.29. Верховний Суд виходить також з правової позиції об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.06.2022 у справі №922/2115/19 такого змісту:

« 8.21. З урахуванням наведеного Верховний Суд зазначає, що, оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі, господарські суди повинні враховувати фактичні дії як постачальника так і покупця щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару.

Якщо сторона заперечує факт передачі товару за договором поставки за податковими накладними, але одночасно реєструє податкові накладні на придбання товарів від постачальника та формує як покупець податковий кредит за фактом поставки товару на підставі спірних видаткових накладних, і жодним чином не пояснює свої дії та правову підставу виникнення в платника права на податковий кредит з ПДВ за цими накладними, то така поведінка сторони не є добросовісною та розумною. У такому випадку дії сторони з реєстрації податкових накладних засвідчують волю до настання відповідних правових наслідків, тому податкова накладна, виписана однією стороною в договорі (постачальником) на постачання послуг на користь другої сторони (покупця), може бути допустимим доказом факту прийняття товару від контрагента на визначену суму, якщо покупець вчинив юридично значимі дії, зокрема, відобразив податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом».

8.30. Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у цій справі на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

8.31. Інших підстав для перегляду справи у суді касаційної інстанції, крім пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник у касаційній скарзі не наводить.

8.32. Верховний Суд бере до уваги доводи Господарства, викладені у відзиві на касаційну скаргу, у тих частинах, які узгоджуються з викладеними у цій ухвалі міркуваннями.

8.33. Верховний Суд, враховуючи рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" та від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України", зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

9.1. Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

9.2. Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, зважаючи на зміст фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій, та правове регулювання, Верховний Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства, оскільки, після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України Судом встановлено, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду та на які посилався скаржник у касаційній скарзі, є неподібними за змістовним критерієм.

10. Судові витрати

10.1. Щодо означеної Господарством у відзиві на касаційну скаргу вимоги про стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу, то суд касаційної інстанції зазначає, що вказане клопотання буде розглянуто у строки і спосіб, передбачені ГПК України.

Керуючись статтями 234, 235, 296, 300, 301 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Атлас авто транс аг» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.01.2025 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 07.08.2025 у справі №904/3718/24, з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Булгакова

Суддя Ю. Власов