ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року м. ОдесаСправа № 916/2359/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Ярош А.І.,

суддів: Діброви Г.І., Савицького Я.Ф.,

секретар судового засідання: Кияшко Р.О.

за участю представників учасників справи:

від Акціонерного товариства Банк Кредит Дніпро: Іващенко І.О.,

від ОСОБА_1 : не з`явився

від Фермерське господарство ДЕМЕТРА: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Одесі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду Одеської області від 27.05.2025 року, суддя в І інстанції Найфлейш В.Д., повний текст якого складено 06.06.2025, в м. Одесі

у справі: №916/2359/24

за позовом: Акціонерного товариства Банк Кредит Дніпро

до відповідача: ОСОБА_1

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Фермерське господарство ДЕМЕТРА

про звернення стягнення на предмет застави

та за зустрічним позовом: ОСОБА_1

до відповідача: Акціонерного товариства Банк Кредит Дніпро

про визнання договору недійсним

В С Т А Н О В И В:

В травні 2024 р. Акціонерне товариство Банк Кредит Дніпро звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_1 та третьої особи Фермерського господарства ДЕМЕТРА про звернення стягнення на предмет застави.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами Кредитного договору, зокрема, повернення кредиту у розмірі 3 427 933,85 грн., тому у позивача виникло право задовольнити свої вимоги за рахунок переданого в заставу майна шляхом звернення стягнення на предмет застави за договором застави.

Відповідач звернувся із зустрічним позовом, в якому просив суд Визнати договір застави №200123-ЗАВ/3 від 20.01.2023 р. укладений між Акціонерним товариством «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» та ОСОБА_1 недійсним.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що Договір застави ОСОБА_1 не підписував, тому наявні підстави для визнання його недійсним згідно з положеннями статті 13, 14, 15 Закону України "Про заставу" та статті 215 ЦК України. Також позивач за зустрічним позовом вказав, що вищевказаний договір застави виходить за межі побутових, тобто не є дрібним побутовим та потребував згоди дружини, однак таку згоду вона не надавала.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 27.05.2025 у справі №916/2359/24 Позовну заяву Акціонерного товариства БАНК КРЕДИТ ДНІПРО до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави задоволено.

В рахунок погашення заборгованості Фермерського Господарства «ДЕМЕТРА» за Кредитним договором №200123-КЛН від 20.01.2023р. перед Акціонерним товариством «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» в розмірі 3 427 933,85грн. звернути стягнення на предмет застави, що належить ОСОБА_1 , а саме: автомобіль марки Toyota, модель Land Cruiser, 2012 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 . Встановлено спосіб реалізації майна, на яке звернуто стягнення, шляхом продажу на прилюдних торгах за ціною, встановленою на підставі висновку суб`єкта оціночної діяльності в межах процедури виконавчого провадження. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства БАНК КРЕДИТ ДНІПРО судовий збір у розмірі 10 413,53 грн.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Банк Кредит Дніпро про визнання договору недійсним відмовлено.

Щодо зустрічного позову про визнання недійсним договору, суд дійшов висновку, що договір застави було укладено за наявності волевиявлення заставодавця, що підтверджується наявним в матеріалах справи висновком експерта, доводи позивача за зустрічним позовом про підроблення договору є такими, що не підтверджуються належними й допустимими доказами, а тому є безпідставними та необґрунтованими.

Щодо первісного позову, суд зазначив, що матеріали справи підтверджується той факт, що ОСОБА_1 неналежним чином виконувались обов`язки за Договором застави №200123-ЗАВ/3 від 20.01.2023р., доказів, які свідчили б протилежне, відповідачем до матеріалів справи не надано. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог АТ БАНК КРЕДИТ ДНІПРО.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 , в якій останній просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 27.05.2025 у справі №916/2359/24 та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні первісного позову і задовольнити зустрічний.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на те, що перебуває у зареєстрованому шлюбі та про те, що його дружина не надавала згоди на передачу транспортного засобу, набутого у спільному шлюбі, у заставу АТ «Банк Кредит Дніпро». Однак, при прийнятті оспорюваного рішення місцевим судом не враховано вказані приписи чинного законодавства та правові позиції Верховного Суду, та прийняте рішення про звернення стягнення на заставне майно, яке фактично є спільною сумісною власністю відповідача ОСОБА_1 та його дружини.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що за змістом п.3.1. Договору застави ОСОБА_1 при підписанні як заставодавець заявив і гарантував, що на момент укладення цього Договору, зокрема, що він є власником предмету застави на законних підставах, не існує жодних обмежень. Предмет застави: - не знаходиться у спільній сумісній або спільній частковій власності. При підписанні Договору застави ОСОБА_1 власноручно засвідчив перед банком: «Я, ОСОБА_1 , цією заявою підтверджую, що на момент підписання вищевикладеного договору застави в фактичних шлюбних відносинах не знаходжусь, ні з ким спільного господарства не веду.». На підтвердження своїх доводів ОСОБА_1 надав суду лише копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 виданого 09.08.1996р. відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Суворовської райради народних депутатів м. Одеси (оригінал суду не подавався). Що на переконання банку може підтверджувати факт укладення шлюбу, але не може бути підтвердженням перебування у зареєстрованому шлюбі на момент укладення Договору застави.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.07.2025 відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою та призначено справу до розгляду на 23.09.2025 о 12:00.

Разом із тим, суддя зі складу колегії суддів, який не є суддею-доповідачем, Принцевська Н.М. перебуває у відпустці з 09.09.2025 по 10.10.2025 згідно наказу в.о. голови суду від 02.09.2025 №245-в.

У зв`язку з цим, розпорядженням керівника апарату суду від 22.09.2025 №405 призначено повторний автоматизований розподіл справи №916/2359/24.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.09.2025 для розгляду справи №916/2359/24 сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Ярош А.І., суддів: ОСОБА_2 , Діброви Г.І.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.09.2025 прийнято справу №916/2359/24 до свого провадження колегією суддів у складі головуючого судді Ярош А.І., суддів: Савицького Я.Ф., Діброви Г.І.

22.09.2025 до суду апеляційної інстанції від відповідача надійшло клопотання, відповідно до якого останній просить зупинити провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 27.05.2025 у справі №916/2359/24 до прийняття судового рішення по суті справи Добропільським районним судом Одеської області у справі № 504/3722/25 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, до складу якого входить транспортний засіб, на який звернуто стягнення спорюваним рішенням у даній справі. В обґрунтування якої зазначив, що дружина відповідача ОСОБА_3 звернулась до Доброславського районного суду Одеської області про поділ спільного майна подружжя, в якому просить розподіл всього спільного майна, набутого під час шлюбу із ОСОБА_1 , в т.ч. включивши до переліку такого майна транспортний засіб автомобіль TOYOTA LAND CRUISER, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 . З огляду на викладене, скаржник зазначає, що вказані справи є пов`язаними, а тому розгляд даної справи є неможливим до вирішення та розгляду по суті справи №504/3722/25 про поділ спільного майна подружжя та вирішення питання власності на спірний транспортний засіб.

В судовому засіданні 23.09.2025 брав участь представник позивача, інші учасники справи участі не брали, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Колегія суддів враховує, що матеріали справи містять обсяг відомостей, достатній для розгляду апеляційної скарги та ухвалення рішення відповідно до вимог ст. 236 ГПК України.

При апеляційному розгляді даної справи колегія суддів також враховує положення ст. 129 Конституції України та ст. 2 ГПК України, відповідно до яких одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 42 ГПК України, оскільки неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути вказану апеляційну скаргу за відсутності представника відповідача та третьої особи, за наявними матеріалами справи, яких достатньо для розгляду апеляційної скарги по суті.

Розглянувши в судовому засіданні клопотання представника скаржника про зупинення провадження у даній справі, судова колегія дійшла висновку про відмову в її задоволенні, з огляду на таке.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Станом на 23.09.2025 відсутні відомості щодо прийняття Добропільським районним судом Одеської області до розгляду позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та відкриття провадження у справі.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що посилання представника відповідача на неможливість розгляду даної справи до набрання законної сили рішенням по іншій справі, є безпідставним, не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки наявність лише поданого позову (перед цим судовим засіданням) не свідчить про наявність цивільної справи в суді та іі розгляд.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 січня 2023 року між Акціонерним товариством "Банк Кредит Дніпро" (далі банк; позивач; АТ "Банк Кредит Дніпро") і Фермерським господарством "Деметра" (далі позичальник; третя особа) був укладений Кредитний договір № 200123-КЛН, відповідно до умов п. 1.1. якого, на умовах, викладених в Договорі, Банк зобов`язується надати Позичальнику Кредит (грошові кошти на умовах, зазначених в Договорі) одним або кількома Траншами (сума Кредиту у повному обсязі або частина суми Кредиту) в національній валюті України в загальній сумі 10 000 000 (десять мільйонів) гривень 00 копійок та в межах встановленого строку Кредиту (до кінцевої дати погашення, визначеної п. 2.5.2. Договору), а Позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку Кредит та сплатити плату (проценти та комісії за Договором) за Кредит у порядку та на умовах цього Договору.

Відповідно до п. 2.5.2. Кредитного договору, Позичальник зобов`язаний повернути Кредит/Транш в терміни, встановлені в Заяві на видачу Траншу та в дати, встановлені Графіком погашення/зниження Загальної суми Кредиту, що є Додатком 2 до Договорів, але в будь якому випадку не пізніше Кінцевої дати погашення - 23 грудня 2023 р., якщо тільки не застосовується інший термін повернення Кредиту/Траншу, встановлений на підставі додаткової угоди Сторін або до іншого терміну відповідно до умов цього Договору.

Процентна ставка за користування Кредитом/Траншем у межах строку кредитування встановлюється фіксована в розмірі 25 % (двадцять п`ять) процентів річних, якщо інший розмір процентної ставки не застосований згідно умов цього Договору (п. 2.6.1.1 Кредитного договору).

У зв`язку з невиконанням зобов`язань Позичальника за Основним зобов`язанням (Кредитними договорами) у встановлений строк, у Позичальника виникла заборгованість, яка станом на 27.12.2023 р. становить: 10 714 210 грн 11 коп.

Також, Акціонерне товариство "Банк Кредит Дніпро" та Фермерське господарство "Деметра", з метою участі Клієнта в програмі державної фінансової підтримки суб`єктам малого та середнього підприємництва в рамках реалізації програми Доступні кредити 5-7-9%, затвердженої Радою Фонду розвитку підприємництва та розміщеної на офіційному сайті Фонду на виконання Порядку надання фінансової державної підтримки суб`єктам малого та середнього підприємництва, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 28 від 24 січня 2020 року (зі змінами), уклали Додаткову угоду № 1 до Кредитного договору.

20.01.2023р. між Банком (Заставодержатель) та ОСОБА_1 (Заставодавець) було укладено Договір застави рухомого майна №200123-ЗАВ/3, згідно п. 1.1. якого Заставодавець передає в заставу Заставодержателю рухоме майно, що є Предметом застави, на умовах, визначених цим Договором.

Згідно п. 2.3. Договору застави №200123-ЗАВ/3, Предметом застави за цим Договором є рухоме майно, зазначене у Додатку № 1 до цього Договору, який є невід`ємною частиною цього Договору.

За домовленістю сторін станом на дату укладення цього Договору оціночна вартість Предмета застави складає 694 235 грн. (п. 2.6. Договору застави №200123-ЗАВ/3).

Позивач зазначив, що згідно п. 4.1.2. Договору застави №200123-ЗАВ/3, у разі порушення умов Основного договору та/або цього Договору, Заставодержатель має право вимагати від Боржника та/або Заставодавця (якщо Заставодавець є відмінним від Боржника) дострокового виконання Основного зобов`язання та/або звернути стягнення на Предмет застави.

Згідно п. 6.1. Договору застави №200123-ЗАВ/3, Заставодержатель має право звернути стягнення на Предмет застави у разі настання будь-якої з наступних подій, зокрема, порушення умов цього договору та/або Основного договору.

Позивач зазначає, що предметом застави відповідно до Договору застави №200123-ЗАВ/3 від 20.01.2023р. є наступне нерухоме майно: автомобіль легковий універсал В, модель Toyota Land Cruiser, рік випуску 2012, номер шасі (кузова, рами) - № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартість (без ПДВ) - 694 235 грн., фактичне місцезнаходження Одеська обл., смт. Чорноморське, вул. 49/82.

Позивач стверджує, що право власності Заставодавця на Предмет застави підтверджується наступними документами: свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 04.08.2017р.

Позивач зауважив, що 07.03.2024р. направив на адресу Заставодавця ОСОБА_1 повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання за вихідним № 17-2237, проте таке повідомлення залишилось без виконання.

Крім того, на виконання вимог Закону України "Про задоволення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", Заставодержатель 07.03.2024р. в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна зареєстрував зміни, а саме: зареєстровано звернення стягнення.

На підставі зазначеного, позивач просив ухвалити рішення, яким в рахунок погашення заборгованості ФГ ДЕМЕТРА за Кредитним договором №200123-КЛН від 20.01.2023р. перед АТ БАНК КРЕДИТ ДНІПРО в розмірі 10 714 210 грн 73 коп. звернути стягнення на предмети застави, які належить ОСОБА_1 , а саме: автомобіль марки Toyota, модель Land Cruiser, 2012 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 . Крім того, позивач просить суд встановити спосіб реалізації майна, на яке буде звернено стягнення, шляхом продажу на прилюдних торгах за ціною, встановленою на підставі висновку суб`єкта оціночної діяльності в межах процедури виконавчого провадження.

Разом із цим, ОСОБА_1 , стверджуючи про наявність ознак підробки Договору застави №200123-ЗАВ/3 від 20.01.2023, а також про те, що його дружина не надавала згоду на підписання вказаного договору, що в силу вимог ст. 65 Сімейного кодексу України є підставою для визнання його недійсним, подав зустрічний позов.

До зустрічного позову додано копію свідоцтва про одруження НОМЕР_3 від 09.08.1996 року.

Предметом апеляційного перегляду рішення виступають вимога за первісним позовом про звернення стягнення на предмет застави у зв`язку з неналежним виконанням кредитного договору, а також вимога за зустрічним позовом про визнання такого договору застави недійсним у зв`язку з наявністю ознак його підробки, а також не надання згоди одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Так, за змістом ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, в межах Кредитного договору № 200123-КЛН від 20.01.2023р. позивачем за первісним позовом було надано ФГ "Деметра" кредитні кошти в загальному розмірі 3 281 102,25 грн., що підтверджується меморіальним ордером №20657 від 26.01.2023р. на суму 1 404 759,26 грн, №18259 від 31.01.2023р. на суму 90 033,33 грн., № 12622 від 01.02.2023р. на суму 63 476,12 грн., №34183 від 13.02.2023р. на суму 81 231,83 грн., №18245 від 17.02.2023р. на суму 115 626, 55 грн., №30644 від 20.02.2023р. на суму 482 082,50 грн, №23504 від 21.02.2023р. на суму 9 130, 60 грн., №19906 від 01.03.2023р. на суму 19 734, 60 грн., №40325 від 06.03.2023р. на суму 115 626, 55 грн., №132482 від 07.03.2023р. на суму 27 329, 19 грн., №35006 від 13.03.2023р. на суму 149 730 грн, №14260 від 15.03.2023р. на суму 10 356, 03 грн., №26667 від 21.03.2023р. на суму 65 650 грн, №13905 від 29.03.2023р. на суму 8 677, 02 грн., №36407 від 03.04.2023р. на суму 8 111, 81 грн., №21587 від 05.04.2023р. на суму 63 808, 06 грн., №20096 від 07.04.2023р. на суму 119 695, 99 грн., №16612 від 12.04.2023р. на суму 7 788 грн, №23560 від 21.04.2023р. на суму 64 426, 10 грн., №31261 від 24.04.2023р. на суму 36 929, 77 грн., №13795 від 02.05.2023р. на суму 50 490, 69 грн., №14458 від 03.05.2023р. на суму 75 900, 39 грн., №137286 від 08.05.2023р. на суму 125 447, 18 грн.

Отже, Банк виконав свої зобов`язання за Кредитним договором №200123-КЛН від 20.01.2023, що не заперечується учасниками справи.

Як вже було зазначено вище, до теперішнього часу зобов`язання Позичальника перед Банком за вищевказаними Кредитними договорами не виконані, доказів зворотного ні відповідачем, ні третьою особою суду не надано.

Станом на 27.12.2023 розмір загальної заборгованості ФГ ДЕМЕТРА за Кредитним договором становить: 3 427 933,85грн., з яких: 3 280 972,09 грн. залишок простроченого кредиту, 146 961,76грн залишок нарахованих строкових відсотків по ставці ФРП.

З метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні договорів, насамперед інтересів кредитора, у Главі 49 Цивільного кодексу України визначено види забезпечення виконання зобов`язання.

Інститут забезпечення виконання зобов`язання спрямований на підвищення гарантій забезпечення майнових інтересів сторін договору, належного його виконання, а також усунення можливих негативних наслідків неналежного виконання боржником взятих на себе зобов`язань. Тобто, у разі невиконання або неналежного виконання умов цивільного договору на боржника покладається додаткова відповідальність, а в ряді випадків до виконання зобов`язання притягуються разом із боржником і треті особи, зокрема, майнові поручителі.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язань згідно з частиною 1 ст. 546 Цивільного кодексу України є застава.

Відповідно до ст. 572 Цивільного кодексу України, з якою кореспондуються положення ст. 1 Закону України "Про заставу", в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Статтею 589 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Аналогічна норма міститься у ст. 19 Закону України "Про заставу".

Відповідно до ч. 1 ст. 590 Цивільного кодексу України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України Про заставу застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

За приписами ст. 19 Закону України Про заставу за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Частиною 1 ст. 20 Закону України Про заставу передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави (ч. 6 ст. 20 цього Закону).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 24 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" установлено порядок звернення стягнення на предмет застави. Зокрема, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави.

Судом установлено, що відомості про звернення стягнення на предмет застави в судовому порядку Банком було зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, що підтверджується наявним в матеріалах справи витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (реєстрація змін).

Реалізація предмета забезпечувального обтяження за рішенням суду врегульована у ст. 25 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень".

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 25 зазначеного Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону.

Одним із таких способів звернення стягнення, що визначені у ст. 26 вказаного Закону, є передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно зі статтею 28 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов`язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі, якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов`язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. До закінчення процедури звернення стягнення обтяжувач зобов`язаний вживати заходи щодо збереження відповідного рухомого майна згідно з вимогами, встановленими статтею 8 цього Закону.

Якщо боржник, у володінні якого знаходиться предмет забезпечувального обтяження, не виконує обов`язок щодо передачі предмета забезпечувального обтяження у володіння обтяжувача, звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду.

Доказів, які б підтверджували виконання зобов`язань Позичальником перед Банком за Кредитним договором відповідачем до суду не подано і в матеріалах справи не міститься.

Отже, колегія суддів вважає правильним висновок місцевого господарського суду про обґрунтованість вимоги позивача за первісним позовом щодо звернення стягнення на предмет застави за Договором застави №200123-ЗАВ/3 від 20.01.2023, оскільки таке право звернення стягнення на предмет застави виникло у позивача, у зв`язку з невиконанням позичальником умов вказаних Кредитних договорів.

Як зазначалося вище, відповідачем в суді першої інстанції заявлено зустрічний позов про визнання договору застави №200123-ЗАВ/3 від 20.01.2023 недійсним.

В обґрунтування своїх вимог позивач за зустрічним позовом посилався, зокрема, про наявність ознак підробки Договору застави №200123-ЗАВ/3 від 20.01.2023.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою місцевого господарського суду від 01.10.2024 було задоволено клопотання ОСОБА_1 про призначення у справі № 916/2359/24 судової почеркознавчої експертизи. Проведення експертизи доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

Згідно з висновком експерта № 24-6124, складеним 17.04.2025 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у справі № 916/2359/24, експертом надано наступні висновки:

1. Підписи від імені ОСОБА_1 в оригіналі договору застави № 200123 ЗАВ/З від 20.01.2023 р., розміщені в розділі ЗАСТАВОДАВЕЦЬ ОСОБА_4 , а також в графі: Підпис Заставодавця., виконані самим ОСОБА_1 ;

2. Підпис від імені ОСОБА_1 в оригіналі додатку №1 до договору застави № 200123-ЗАВ/3 від 20.01.2023 р., розміщений в розділі ЗАСТАВОДАВЕЦЬ ОСОБА_4 , ліворуч від друкованого підпису ОСОБА_1 , виконаний самим ОСОБА_1 .

3.Підписи від імені ОСОБА_1 у наданих на експертизу:

-договорі застави № 200123 - ЗАВ/З від 20.01.2023 (а.с.169 176), розміщені на восьмому аркуші документа в розділі ЗАСТАВОДАВЕЦЬ ОСОБА_4 , а також в графі: Підпис Заставодавця.,

-переліку рухомого майна, що є предметом застави (додаток №1 до Договору застави № 200123-3АВ/З від 20.01.2023) (а.с.177), розміщений в розділі ЗАСТАВОДАВЕЦЬ ОСОБА_4 , ліворуч від друкованого підпису ОСОБА_1 , виконані у відносно звичних для виконавця умовах і не містять ознак штучно збиваючих факторів.

Заперечень щодо висновку експерта від ОСОБА_1 до суду не надходило, а в апеляційній скарзі скаржником не заперечується наявний в матеріалах справи висновок експерта № 24-6124 від 17.04.2025 про проведення почеркознавчої експертизи, яка була проведена відповідною експертною установою за ухвалою суду, постановленою на задоволення клопотання позивача за зустрічним позовом, яка набрала законної сили.

Таким чином, договір застави було укладено за наявності волевиявлення заставодавця, протилежного матеріали справи не містять, про що було вірно зазначено місцевим господарським судом.

Водночас позивач у позові також зазначив про те, що його дружина не надавала згоду на підписання вказаного договору, що в силу вимог ст. 65 Сімейного кодексу України є підставою для визнання його недійсним, адже предмет застави, на його думку, є спільною сумісною власністю відповідача ОСОБА_1 та його дружини.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Висновків стосовно доводів ОСОБА_1 про те, що предмет застави є спільним сумісним майном подружжя і договір застави був оформлений з порушенням вимог ст..65 Сімейного Кодексу України, тобто без згоди іншого подружжя, оскаржуване рішення не містить, при цьому ОСОБА_1 до зустрічної позовної заяви надавалась копія свідоцтва про одруження НОМЕР_3 від 09.08.1996 року, що залишилось поза увагою суду та є єдиним доводом апеляційної скарги.

За приписами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить стаття 368 ЦК України.

Вказані норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

За вимогами частин першої, другої та четвертої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року по справі № 523/14489/15-ц зазначила, що сама по собі відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна не є достатньою підставою для визнання відповідного правочину недійсним. Необхідно, щоб той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та кінцевий набувач - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема щоб кінцевий набувач знав чи за обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного - лише в передбачених законом випадках. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

У відповідності до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір).

Положеннями статті 204 Цивільного кодексу України унормовано, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, правомірність правочину презюмується, відповідно обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору (договорів) недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також наявність у позивача порушеного права чи інтересу в результаті укладення спірного правочину (правочинів).

Підставою для визнання недійсним спірного договору позивач за зустрічним позовом зазначає, що його було укладено без згоди дружини щодо майна, яке перебуває у спільній сумісній власності подружжя.

Як зазначалося вище, 20.01.2023р. з метою забезпечення виконання зобов`язань ФГ «ДЕМЕТРА.» за Кредитним договором між АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» та ОСОБА_1 було укладено Договір застави №200123-ЗАВ/3.

Згідно п. 2.3. Договору застави предметом застави за цим Договором є рухоме майно, зазначене у Додатку № 1 до цього Договору, який є невід`ємною частиною цього Договору, а саме транспортний засіб: Автомобіль легковий універсал В, модель Toyota Land Cruiser, рік випуску 2012, номер шасі (кузова, рами) - № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , місцезнаходження Одеська обл., смт. Чорноморське, вул. 49/82.

Право власності на Предмет застави відповідачем - ОСОБА_1 було підтверджено свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 04.08.2017р.

Згідно п. 4.1.2. Договору застави у разі порушення умов Основного договору та/або цього Договору, банк як заставодержатель вимагати від боржника та/або заставодавця (якщо заставодавець є відмінним від боржника) дострокового виконання Основного зобов`язання та/або звернути стягнення на предмет застави. Розділ 6 Договору застави визначає порядок звернення стягнення на предмет застави.

Згідно п. 6.1. Договору застави заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави у разі настання будь-якої з наступних подій, зокрема порушення умов цього договору та/або Основного договору.

За змістом п.3.1. Договору застави ОСОБА_1 при підписанні як заставодавець заявив і гарантував, що на момент укладення цього Договору, зокрема:

- пункт 3.1.1. він є власником предмету застави на законних підставах, не існує жодних обмежень (окрім обмежень, пов`язаних із договором застави із АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО») щодо вільного користування та розпорядження предметом застави, у тому числі щодо його відчуження та передачі в заставу, а також що заставодавець володіє всіма необхідними документами (ліцензіями, дозволами і т.п.), що необхідні для укладання цього Договору;

- пункт - 3.1.2.він є особою, яка має повну правоздатність та дієздатність, усвідомлює зміст дій, що вчинює, та їх правові наслідки, а також має повне нічим не обмежене право укласти і виконати цей Договір;

- пункт 3.1.4.щодо предмету застави відсутні вимоги інших осіб, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку, немає жодних обтяжень, які мали б пріоритет над зобов`язаннями за цим Договором, крім Договору застави рухомого майна укладеного із АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО», предмет застави вільний від боргів, не подарований, не проданий, не є предметом розгляду судових спорів, під арештом та податковою заставою не перебуває. Відсутність інших заборон відчуження предмету застави та обтяжень його заставою, крім пов`язаних з договором застави, вказаним в цьому пункті, а також відсутність обтяження предмету застави податковою заставою перевірено Заставодержателем перед укладенням Договору за даними Державного реєстру обтяжень рухомого майна;

- пункт 3.1.5. до заставодавця не пред`явлені майнові вимоги, пов`язані з вилученням, обтяженням або можливою втратою предмету застави;

Згідно пункту 3.1.8. предмет застави: - не знаходиться у спільній сумісній або спільній частковій власності, в тому числі у спільному майні за договором про спільну діяльність, переданий в заставу за нотаріально посвідченими згодами всіх співвласників / учасників договору про спільну діяльність.

Договір застави підписаний та скріплений печатками сторін.

Матеріали справи також містять заяву від 31.08.2021 року, якою ОСОБА_1 підтверджував на момент укладання Договору застави рухомого майна № 310821- ЗАВ/3 від 31.08.2021 р. щодо передачі цього ж автомобіля в заставу, що на момент написання цієї заяви і укладення договору в фактичних шлюбних відносинах не знаходився, ні з ким спільного господарства не вів.

Проаналізувавши доводи позивача за зустрічним позовом та докази, надані останнім на підтвердження своєї правової позиції, судова колегія зазначає таке.

Так, суд зауважує, що позивачем до зустрічного позову надано лише один документ копію свідоцтва про одруження НОМЕР_3 від 09.08.1996 року. Доказів на підтвердження перебування у зареєстрованому шлюбі на момент укладення Договору застави матеріали справи не містять, наприклад, витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян на підтвердження того, що реєстрації змін про шлюб не відбулося.

Матеріли справи не містять доказів придбання предмета застави під час шлюбу, а отже матеріали не містять належних доказів про те, що предмет застави наразі належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, враховуючи той факт, що сам ОСОБА_1 заявив, що не перебуває у шлюбі.

В судове засідання в суді апеляційної інстанції представник скаржника не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, пояснень з даного приводу не надав.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що дружина ОСОБА_1 висловлювала свої заперечення щодо укладеного його чоловіком договору застави, або заперечення щодо заявлених позовних вимог та не надала суду доказів щодо використання відповідачем грошових коштів, отриманих на підставі кредитного договору, не в інтересах сім`ї, а на особисті потреби її чоловіка.

Відповідачем ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції не заявлялось клопотання про залучення до участі у справи його дружини.

Крім того, у відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи викладене у сукупності, судова колегія дійшла висновку про недоведеність позивачем за зустрічним позовом своїх позовних вимог, що свідчить про відсутність підстав зустрічного позову та визнання договору застави недійсним, з підстав, визначних вище.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення Господарського суду Одеської області від 27.05.2025 у справі №916/2359/24 підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови, із залишенням без змін висновку суду про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 27.05.2025 у справі №916/2359/24 - залишити без задоволення..

Рішення Господарського суду Одеської області від 27.05.2025 у справі №916/2359/24 - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції постанови суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Господарського суду Одеської області від 27.05.2025 у справі №916/2359/24 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодекс України.

Повний текст постанови складено 30.09.2025 у зв`язку з перебуванням судді-члена колегії Діброви Г.І. у відпустці 29.09.2025 згідно наказу в.о. голови суду від 17.09.2025 №264-в.

Головуючий суддя А.І. Ярош

Судді: Я.Ф. Савицький

Г.І. Діброва