ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2025 року м.Дніпро Справа № 904/1973/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач)

суддів: Іванова О.Г., Паруснікова Ю.Б.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09.07.2024 року у справі № 904/1973/24 (суддя Дупляк С.А.)

за позовом: Комунального підприємства Кам`янської міської ради "Кам`янська теплопостачальна компанія" (51914, Дніпропетровська обл., місто Кам`янське, вулиця Тритузна, будинок 168; )

до відповідача: Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (49027, Дніпропетровська область, місто Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, будинок 21-А; )

про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство Кам`янської міської ради "Кам`янська теплопостачальна компанія" (далі - позивач) звернулося до господарського суду з позовною заявою від 23.04.2024 за вих. №00-01/0185 до Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (далі - відповідач) про стягнення 15 225,40 грн заборгованості.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 09.07.2024 року у справі № 904/1973/24 позов задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на користь Комунального підприємства Кам`янської міської ради "Кам`янська теплопостачальна компанія" 15 225,40 грн. основної заборгованості та 3 028,00 грн. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що предметом позову є стягнення з відповідача 15.225,40 грн заборгованості за договором № 357л/22 від 27.04.2022 року, який є чинним, укладеним належним чином, не оспореним і не розірваним, а відтак - обов`язковим до виконання. Судом встановлено факт поставки теплової енергії на об`єкт споживача у спірний період та направлення відповідачу актів приймання-передачі, які відповідно до умов договору вважаються прийнятими у разі їх неповернення без мотивованої відмови.

Суд вказав, що відповідач доказів оплати боргу не надав, а його посилання на статус бюджетної установи та відсутність коштів суд визнав такими, що не є підставою для звільнення від виконання зобов`язання згідно з нормами ЦК України та ГК України.

За наведених обставин позовні вимоги про стягнення 15 225,40 грн визнані судом першої інстанції обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на те, що судом неповно встановлено обставини справи та не враховано вимоги Бюджетного кодексу України, якими визначено порядок реєстрації та виконання бюджетних зобов`язань.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що як бюджетна установа він здійснює господарську діяльність виключно в межах бюджетних асигнувань та у межах бюджетного року, а взяття на облік зобов`язань в органах Державної казначейської служби було неможливим через відсутність належним чином оформлених актів приймання-передачі теплової енергії.

Крім того, відповідач вказує, що позивачем не виконано умови договору щодо надання актів звірки розрахунків, у зв`язку з чим заборгованість у сумі 15 225,40 грн в обліку управління не відображена, а тому вимоги позивача є безпідставними, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене без належної правової оцінки та не відповідає критеріям законності й обґрунтованості.

Позивач по справі надав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив проти її задоволення, зазначивши, що постачання теплової енергії у листопадігрудні 2022 року здійснювалося відповідно до умов договору №357л/22, що підтверджується актами приймання-передачі та рахунками-фактурами, належним чином складеними та переданими відповідачу.

Наголошує, що згідно з умовами договору саме відповідач зобов`язаний був отримувати документи та здійснювати оплату, а також проводити щомісячну звірку розрахунків, чого ним виконано не було. Відсутність бюджетних коштів не звільняє від виконання зобов`язань, що підтверджується усталеною судовою практикою та позицією ЄСПЛ, тому неоплата поставленої теплової енергії у сумі 15 225,40 грн є порушенням закону та принципів господарських відносин, а рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

З матеріалів справи вбачається, що 27.04.2022 року між позивачем (далі позивач, виконавець) та відповідачем (далі відповідач, споживач) був укладений договір №357л/22 про постачання теплової енергії (далі - договір).

Згідно з п. 1.1 договору виконавець/учасник зобов`язується протягом 2022 року поставити споживачеві теплову енергію (товар), зазначений у п. 1.2 договору, у потрібних йому обсягах, а споживач зобов`язується прийняти і оплатити товар за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором. Найменування товару: код ДК 021-2015: 09320000-8-Пара, гаряча вода та пов`язана продукція (теплова енергія) (п. 1.2 договору).

Ціна договору становить 71 862,00 грн, в тому числі ПДВ (п. 2.1 договору).

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та скріплення печатками і діє до 31.12.2022 року, а в частині проведення розрахунків до повного їх здійснення (п. 9.1 договору).

Відповідно до п. 3.6 договору виконавець формує та надає рахунок-фактуру і акт про спожиту теплову енергію на оплату теплової енергії споживачу не пізніше ніж за десять днів до граничного строку внесення плати за спожиту теплову енергію.

Пунктом 3.8 договору встановлено, що двосторонній акт про спожиту теплову енергію споживач підписує і один екземпляр повертає виконавцю в 5-ти денний термін. У разі неповернення акта у зазначений термін та відсутності мотивованої (письмової) відмови кількість отриманої теплової енергії вважається беззаперечною та прийнятою до сплати

Сторони у п. 3.7 договору дійшли згоди, що споживач здійснює оплату за цим договором щомісяця не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту теплову енергію.

Станом на час звернення позивача з позовом до суду заборгованість відповідача склала 15 225,40 грн.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. ст. 7, 13 ГПК України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Отже, предметом апеляційного перегляду є питання щодо наявності заборгованості відповідача за договором про постачання теплової енергії.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України ( далі ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст. 193 Господарського кодексу України ( далі ГК України), положення якого діяли на час виникнення спірних правовідносин, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідно до п. 3.7 договору сторони дійшли згоди, що споживач здійснює оплату за цим договором щомісяця не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту теплову енергію.

Відповідачем не надано доказів здійснення оплати за договором відповідно до його умов, що свідчить про порушення грошових зобов`язань. У зв`язку з цим суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги про стягнення на користь позивача 15 225,40 грн. основного боргу.

Також колегія суддів зауважує на безпідставність посилання скаржника на відсутність підстав для оплати отриманого товару.

Пунктом 1 статті 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Згідно ст.19 Закону України "Про теплопостачання" споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до ст. 25 Закону України "Про теплопостачання" у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії, заборгованість стягується в судовому порядку.

Слід звернути увагу, що відповідно до п. 3.6 договору на позивача покладається обов`язок лише формувати та надавати рахунок-фактуру і акт про постачання теплової енергії, без обов`язку фактичного направлення їх на адресу відповідача. Натомість, саме відповідач зобов`язаний такі документи своєчасно отримувати безпосередньо у Комунального підприємства Кам`янської міської ради "Кам`янська теплопостачальна компанія" та належним чином здійснювати платежі за ними.

Щодо доводів апеляційної скарги про ненадання актів звірки розрахунків суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що у відповідності до п. 3.7 договору позивач виставив відповідачу рахунки-фактури:

- №11-0000050 за листопад 2022 року на суму 4 446,10 грн;

- №12-0000174 за грудень 2022 року на суму 10 779,30 грн.

15.04.2024 року позивач належним чином направив відповідачу супровідним листом за вих. №00-01/0178:

- акт №11-0000050 про постачання теплової енергії у період з 05.11.2022 року по 30.11.2022 року на суму 4 446,10 грн;

- акт №12-0000174 за грудень 2022 року на суму 10 779,30 грн;

- акт звірки взаємних розрахунків за період січень 2022 року березень 2024 року на суму 15 225,40 грн.

Позивач також направив відповідачу претензію від 15.04.2024 року за вих. №00-01/0175 про добровільне погашення заборгованості у сумі 15 225,40 грн.

У спірний період (листопад грудень 2022 року) відповідач фактично отримував від позивача теплову енергію, однак не був позбавлений можливості самостійно отримати у позивача акти приймання-передачі теплової енергії з метою їх відображення у бухгалтерському обліку та своєчасного виконання зобов`язань щодо оплати, передбачених пунктом 3.7 договору.

Разом із цим, пункт 3.11 договору прямо передбачає обов`язок споживача, тобто відповідача, здійснювати звірку розрахунків за спожиту теплову енергію у бухгалтерії виконавця. У випадку невиконання такої звірки протягом кварталу сума боргу вважається узгодженою та підлягає нарахуванню у безспірному порядку.

Апеляційний суд звертає увагу, що відповідач не надав доказів проведення звірки розрахунків та не спростував обставини, викладені у позові.

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки матеріалами справи підтверджується факт належного направлення відповідачу актів приймання-передачі теплової енергії, рахунків-фактур та акта звірки взаємних розрахунків. Відповідачем не доведено ані факту здійснення оплати заборгованості, ані неналежності чи недопустимості наданих позивачем доказів.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, який відхилив посилання відповідача на те, що його юридична особа є бюджетною установою.

Відповідно до ч.1 ст.96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Частина 2 статті 218 Господарського кодексу України та стаття 617 Цивільного кодексу України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.

Відповідно до положень статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Європейським судом з прав людини в рішенні від 18.10.2005 року у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" та в рішенні від 30.11.2004 року у справі "Бакалов проти України" зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Тобто, з наведеного слідує, що відсутність надходжень бюджетних коштів не нівелює обов`язку з оплати наданих послуг за відповідним правочином. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 21.02.2018 року у справі № 923/1292/16, від 23.03.2018 року у справі №904/6252/17, від 28.01.2019 року у справі №917/611/18.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апелянт висновки оскаржуваного рішення не спростував. Апеляційна скарга не доведена і задоволенню не підлягає. Підстави для скасування рішення відсутні.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника відповідно до ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 281 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09.07.2024 року у справі № 904/1973/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Т.А. Верхогляд

Суддя О.Г. Іванов

Суддя Ю.Б. Парусніков