РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

30.09.2025Справа № 910/7571/25

Господарський суд міста Києва в складі головуючого судді Блажівської О.Є., розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу №910/7571/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АС-БЕТОН» (08133, Київська обл., Бучанський р-н, місто Вишневе, вул. Чорновола, буд. 50; )

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОКА СТРІМ» (03124, місто Київ, бул. Вацлава Гавела, буд. 4; )

про стягнення 1 265 163 грн 57 коп.,

без виклику представників сторін,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Стислий виклад позовних вимог.

До Господарського суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «АС-БЕТОН» з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОКА СТРІМ» про стягнення суми основного боргу в розмірі 420 260 грн 00 коп, інфляційні втрати у розмірі 56 487 грн 03 коп, 3% річних у розмірі 10 935 грн 54 коп, неустойки, передбаченої договором (1% від ціни позову за кожний день такого прострочення) у розмірі 777 481 грн 00 коп.

Також Товариства з обмеженою відповідальністю «АС-БЕТОН» на підставі частини 10 статті 238 ГПК України просило суд зазначити в рішенні суду про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «АС-БЕТОН» (далі - Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВОКА СТРІМ» (далі - Відповідач) 02.05.2024 було укладено Договір постачання № 0159/20240205 (далі-Договір), відповідно до умов якого

ТОВ «ВОКА СТРІМ» зобов`язувався виготовити партію товару (офісні меблі) загального вартістю 420 260,00 грн (далі - Товар), а також провести їх доставку, розвантаження та встановлення.

Договір було підписано Позивачем та Відповідачем із використанням електронного цифрового підпису.

На виконання умов Договору ТОВ «АС-БЕТОН» було перераховано на користь ТОВ «ВОКА СТРІМ» грошові кошти у сумі 420 260,00 гривень: - 210 036,00 грн було сплачено 17.05.2024; -210 036,00 грн було сплачено 13.06.2024 року.

Відтак, ТОВ «АС-БЕТОН» сплатив 100 % вартості Товару та послуг із його поставки та монтажу, визначених умовами Договору.

У пункті 1 додатку № 1 від 02.05.2024 до Договору, передбачено, що Покупець здійснює перерахунок грошових коштів шляхом попередньої передплати у розмірі (сумі) від вартості Специфікації - 294 182,00 грн з ПДВ, в тому числі ПДВ 20% - 49 030,33 грн. - після підписання Специфікації та виставлення рахунку-фактури на оплату.

Відповідно до пункту 2 Специфікації сплата другої половини від вартості Специфікації - 126 078,00 грн з ПДВ, в тому числі ПДВ 20% - 21 013,00 грн здійснюється після постачання товару та підписання видаткових накладних.

Відповідно до п. 7.2 Договору, Постачальник за порушення строку поставки та монтажу Товару зобов`язується сплатити Покупцю неустойку у розмірі 1% від ціни договору за кожний день такого прострочення.

28.05.2025 Позивачем на адресу Відповідача було направлено Претензію №1, відповідно до якої Позивач вимагав протягом одного календарного дня з моменту отримання претензії сплатити суму боргу у розмірі 420 260 грн.

Станом на дату звернення позивача до суду, ТОВ «ВОКА СТРІМ» зобов`язання за Договором щодо поставки та монтажу Товару не виконало, суми отриманої попередньої оплати - не повернуло, а відтак Позивач звернувся з позовними вимогами до Відповідача про стягнення суми основного боргу в розмірі 420 260 грн 00 коп, інфляційні втрати у розмірі 56 487 грн 03 коп, 3% річних у розмірі 10 935 грн 54 коп, неустойки, передбаченої договором (1% від ціни позову за кожний день такого прострочення) у розмірі 777 481 грн 00 коп.

Стислий виклад заперечень відповідача.

Відповідач, частково заперечуючи проти позовних вимог, поданому до суду відзиві на позовну заяву від 05.08.2025, зазначає наступне.

Так, не заперечуючи той факт, що між сторонами укладено Договір постачання №0159/20240205 від 02.05.2024, відповідно до умов якого, Постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим Договором, виготовити Покупцю (Позивачу) партію товару (далі - Товар), визначений у відповідних Специфікаціях, які є невід`ємною частинами даного Договору, а також провести розвантаження та монтаж (встановлення), а Покупець зобов`язується прийняти Товар, роботи з його монтажу та сплатити Постачальнику відповідну вартість.

Відповідач у відзиві зазначає, що відповідно до Додатку №1 до Договору постачання №0159/20240205 від 02.05.2024, загальна вартість товару 420 260 грн, що збігається з основною сумою боргу, однак, на виконання умов Договору Відповідачем частково його умови виконано, виготовлено та здійснено часткове встановлення Товару на території Позивача. Часткове виконання умов договору підтверджується фотографіями виготовлених та встановлених меблів на території Позивача.

Відповідач зазначає, що умовами Договору визначено, що покупець здійснює перерахунок грошових коштів шляхом попередньої передплати у розмірі вартості Специфікації - 294 182 грн (в тому числі ПДВ - 49 030, 33 коп.) - після підписання Специфікації та виставлення рахунку-фактури на оплату. Сплата другої половини від вартості Специфікації - 126 078 грн (в тому числі ПДВ - 21 013, 00 грн) - після постачання товару та підписання видаткових накладних.

Відтак, відповідно до Договору, Позивач має здійснити остаточний розрахунок лише після того як буде здійснено постачання товару (п. 2 Додатку №1 до Договору).

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що оскільки позивач здійснив і другу половину оплати, то тим самим підтвердив факт постачання товару відповідачем, що також є одним із доказів часткового виконання умов договору відповідачем.

Процесуальні дії у справі

Товариство з обмеженою відповідальністю «АС-БЕТОН» звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОКА СТРІМ» про стягнення суми осиного боргу в розмірі 420 260 грн 00 коп, інфляційні втрати у розмірі 56 487 грн 03 коп, 3% річних у розмірі 10 935 грн 54 коп, неустойки, передбаченої договором (1% від ціни позову за кожний день такого прострочення) у розмірі 777 481 грн 00 коп.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2025 залишено без руху позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «АС-БЕТОН». Надано позивачу строк для усунення недоліків, який становить п`ять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху шляхом: - позовної заяви із зазначенням вірного місцезнаходження Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОКА СТРІМ»; - доказів надіслання відповідачу копії позовної заяви і доданих до неї документів; - доказів надсилання копії заяви про усунення недоліків позовної заяви з доданими документами відповідачу.

26.06.2025 через систему «Електронний суд» Товариства з обмеженою відповідальністю «АС-БЕТОН» надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.06.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Визнано справу №910/7571/25 малозначною. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

07.08.2025 через відділ документообігу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОКА СТРІМ» надійшов Відзив на позовну заяву. У поданому Відзиві на позовну заяву міститься клопотання про відкладення розгляду справи та надання сторонам час для укладення мирової угоди.

02.09.2025 через систему «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОКА СТРІМ» надійшло клопотання про надання сторонам додаткового часу для врегулювання спору мирним шляхом.

02.09.2025 через систему «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОКА СТРІМ» надійшло клопотання про надання сторонам додаткового часу для врегулювання спору мирним шляхом.

02.09.2025 через систему «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОКА СТРІМ» надійшло клопотання про надання сторонам додаткового часу для врегулювання спору мирним шляхом.

03.09.2025 сформовано засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» повідомлення №88293 про надання адвокату Волтарніст М.О. доступу до справи за допомогою Електронного кабінету Користувача ЄСІТС.

09.09.2025 через систему «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОКА СТРІМ» надійшли додаткова пояснення у справі.

ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ

02.05.2024 шляхом підписання у сервісі "Вчасно" між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВОКА СТРІМ» (далі - Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «АС-БЕТОН» укладено Договір № 0159/20240205 постачання (далі - Договір), за умовами п. 1.1 якого Постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим Договором, виготовити,Покупцю партію товару (далі - Товар), визначений у відповідних Специфікаціях, які є невід`ємними частинами даного Договору, а також провести розвантаження та монтаж (встановлення), а Покупець зобов`язується прийняти Товар, роботи з його монтажу та сплатити Постачальнику відповідну вартість.

Відповідно до п. 10.17 Договору, Сторони погодили, що формування документів та їх підписання може здійснюватися із застосуванням положень Закону України «Про електронні довірчі послуги», «Про електронні документи та електронний документообіг», «Про електронну комерцію» та діючого законодавства України.

Суд зазначає, що основні організаційно-правові засади електронного документообігу та використання електронних документів врегульовано Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг».

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму (стаття 8 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг").

Відповідно до п.п. 12, 17, 22, 23 частини 1 статті 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» (в редакції, чинній на момент укладення спірних договорів) електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис. Засіб кваліфікованого електронного підпису чи печатки - апаратно-програмний або апаратний пристрій чи програмне забезпечення, які реалізують криптографічні алгоритми генерації пар ключів та/або створення кваліфікованого електронного підпису чи печатки, та/або перевірки кваліфікованого електронного підпису чи печатки, та/або зберігання особистого ключа кваліфікованого електронного підпису чи печатки, який відповідає вимогам цього Закону. Кваліфікована електронна печатка - удосконалена електронна печатка, яка створюється з використанням засобу кваліфікованої електронної печатки і базується на кваліфікованому сертифікаті електронної печатки. Кваліфікований електронний підпис - удосконалений електронний підпис, який створюється з використанням засобу кваліфікованого електронного підпису і базується на кваліфікованому сертифікаті відкритого ключа.

Кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису. Кваліфікована електронна печатка має презумпцію цілісності електронних даних і достовірності походження електронних даних, з якими вона пов`язана (частина 4, 5 статті 18 Закону України «Про електронні довірчі послуги» (в редакції, чинній на момент укладення спірних договорів)).

Статтею 3 Закону України «Про електронний цифровий підпис» закріплено, що електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті. Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа.

Відповідно до умов п. 1.2 Договору, найменування, кількість, вартість Товару (в тому числі за одиницю), місце поставки (передачі) Товару, що поставляється, то порядок розрахунків визначаються Сторонами у відповідних Специфікаціях, які є невід`ємними частинами цього Договору.

Постачальник здійснює поставки Товару згідно погодженими сторонами Специфікаціями. Строк поставки та монтажу - вказується окремо в кожній Специфікації. Постачальник має право виконати поставку та монтаж достроково тільки за згодою з Покупцем (п. 2.1 Договору).

На кожну поставку Товару Постачальнику направляє Покупцю лист про готовність Товару наступним способом: - електронною поштою на адресу: . У листі Постачальника вказується: - найменування Товару; - кількість Товару; - умови поставки згідно умов ІНКОТЕРМС 2020 (п. 2.2 Договору).

Покупець зобов`язується, підтвердити прийняти Товар у Постачальника протягом 3 робочих днів після отримання листа наступним способом: електронною поштою на адресу відповідальної особи Постачальника вказаному у п. 11 цього Договору. У разі, якщо Покупець не підтвердив прийняття Товару у зазначений строк, воно вважається не підтвердженим (п. 2.3 Договору).

У Специфікації Сторони визначають найменування та кількість Товару, умови оплати та поставки, ціну за одиницю Товару, місце поставки, а також інші умови, що не обумовлені в цьому Договорі. У разі будь-якої невідповідності між положеннями цього Договору та умовами, обумовленими в Специфікації, останні мають

переважну силу (п. 2.4 Договору).

Ціна Партії Товару та загальна вартість Товару визначаються Сторонами і фіксується у Специфікаціях, які є невід`ємними частинами цього Договору, увідповдіних рахунках та накладних (п. 3.1 Договору).

Оплату за цим Договором здійснює Покупець, шляхом банківського переказу безготівкових грошових коштів в національній валюті України на поточний рахунок Постачальника на підставі відповідних рахунків згідно з умовами, визначеними у відповідній Специфікації (п. 3.4 Договору).

Покупець здійснює оплату у порядку згідно умов вказаних у відповідній Специфікації (п. 3.5 Договору).

Кількість Товару, що поставляється в кожній Партії, погоджується Сторонами у відповідній Специфікації (п. 4.1 Договору).

Загальна кількість Товару складається із сукупності кількостей всіх Партій Товару, поставлених Постачальником Покупцю за весь строк дії Договору (п. 4.2 Договору).

Поставка та монтаж Товару здійснюється за адресою та на умовах, визначених у відповідній Специфікації (п. 5.1 Договору).

Строки поставки кожної Партії Товару погоджується Сторонами в Специфікаціях, які є невід`ємними частинами цього Договору. Датою Поставки Товару (Партії Товару) Покупцю вважається дата підписання Сторонами видаткової накладної на відповідну партію Товару (п. 5.2, п. 5.3 Договору).

Постачальник зобов`язується поставити Товар та надати документи передбачені п. 5.10.1 цього Договору (п. 5.8 Договору).

Покупець зобов`язаний протягом 1 робочого дня від дати отримання повідомлення про фактичний день прибуття Товару забезпечити його приймання в порядку, передбаченому п. 5.10 даного Договору (п. 5.9.1 Договору).

Постачальник зобов`язується поставити Товар в Місце поставки, визначене Специфікацією, в термін, що вказаний в окремих Специфікаціях на відповідну партію. Прийом-передача Товару здійснюється Постачальником за Специфікацією, видатковою накладною. В момент прийому-передачі Покупець зобов`язаний надати довіреність і підписати видаткову та/або товарно-транспортну накладну (п. 5.9.3 Договору).

Прийом Товару Покупцем здійснюється в два етапи в місці поставки, визначеному у Специфікації (п. 5.10 Договору).

При першому етапі прийому Товару Покупець здійснює приймання Товару перевіряючи кількість вантажних місць та упаковок на підставі копії пакувального листа, оригіналів товаротранспортних накладних та супроводжувальних документів, а саме: - товарно-транспортних накладних; - видаткових накладних; - пакувальний лист (п. 5.10.1 Договору).

Таке приймання Товару здійснюється в присутності представника Постачальника та підтверджується підписами Сторін на видатковій накладній (п. 5.10.2 Договору).

При другому етапі приймання Товару Покупцем, приймання здійснюється за кістю та кількістю із дотриманням наступних умов: на другому етапі Покупець приймає Товар перевіряючи його кількість та наявність зовнішніх дефектів.

Приймання за якістю та кількістю проводиться безпосередньо Покупцем за присутності представника Постачальника, в строк не пізніше двох наступних робочих днів після поставки Товару в місце поставки, визначене у Специфікації. Підтвердженням приймання окремої партії Товару є підписання уповноваженими представниками Сторін видаткової накладної. Якщо не надано мотивованих заперечень щодо якості та кількості Товару в продовж 5 (п`яти) робочих днів з дня поставки Товару, Товар вважається прийнятим, а у Покупця виникає право на виконання обов`язків щодо розрахунку (п. 5.10.4 Договору).

У випадку, якщо є необхідним перенесення строку поставки Товару до Пункту призначення на інший термін, Покупець у письмовій формі повідомляє Постачальника не пізніше ніж за 5 (п?яти) календарних днів до дати поставки про нову дату поставки. Одночасно з таким повідомленням Сторони підписують Додаткову угоду про перенесення дати поставки, яка є невід`ємною частиною цього Договору (п. 5.12 Договору).

Постачальник зобов`язується виконати Роботи по монтажу Товару (встановлення) в строки та за адресами Об`єктів Покупця, узгоджені Сторонами у відповідній Специфікації (п. 5. 13 Договору).

Належне виконання Постачальником Робіт по монтажу Товару оформляється (підтверджується) шляхом підписання Сторонами Акту приймання-передачі виконаних робіт (п. 5.14 Договору).

У випадку порушення своїх зобов`язань за цим Договором Сторони несуть відповідальність, визначену цим Договором та законодавством України. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених цим Договором (п. 7.1 Договору).

Постачальник за порушення строку поставки та монтажу Товару за вимогою Покупця зобов`язаний сплатити останньому неустойку у розмірі 1 % від ціни Договору за кожний день такого прострочення (п. 7.2 Договору).

Сплата штрафних санкцій, а також відшкодування збитків не звільняє Сторони від виконання своїх зобов`язань за Договором (п. 7. 3 Договору).

Додатком №1 від 02.05.2024 до Договору постачання №0159/20240402 від 02.05.2024 визначено загальна вартість з ПДВ становить 420 260 грн 00 коп. (ПДВ 20 % 70 043, 33 коп).

Покупець здійснює перерахунок грошових коштів шляхом попередньої передплати у розмірі від вартості Специфікації - 294 182 грн, з ПДВ, в тому числі ПДВ 20 % - 49 030, 33 грн - після підписання Специфікації та виставлення рахунку-фактури на оплату (п.1)

Сплата другої половини від вартості Специфікації - 126 078 грн з ПДВ, в тому числі ПДВ 20 % - 21 013, 00 - після постачання товару та підписання видаткових накладних (п. 2).

Строк поставки та монтажу - протягом 50 календарних днів з моменту здійснення Покупцем попередньої оплати згідно п. 1 Специфікації. Перехід права власності на Товар відбувається з моменту підписання Акту приймання-передачі Покупцем (п. 4).

Згідно Додатку №1 до Договору постачання №0159/20240205 від 02.05.2024, загальна вартість з ПДВ становить 420 260 грн.

Специфікацією Додатку №2 до Договору постачання №0159/20240205 від 02.05.2024 визначено найменування товару, кількість та вартість.

На виконання договірних умов договору, 17.05.2025 Позивачем було здійснено попередню оплату за товар згідно Договору поставки №0159/20240205 від 02.05.2024 та рахунку №159 від 01.05.2024 у сумі 210 130 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №3589, а також 13.06.2024 Позивачем було здійснено дооплату за товар згідно Договору поставки №0159/20240205 від 02.05.2024 та рахунку №159 від 01.05.2024 у сумі 210 130 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №3755.

Позивач зазначає, що зобов`язання за Договором щодо поставки та монтажу Товару не виконано, суми отриманої попередньої оплати не повернуто.

30.09.2024 за №30/09-1 Позивач звернувся до Відповідача з листом, в якому зазначив, що термін доставки товару вчасно не виконано відповідно до умов Договору, тому позивач просив привезти товар до 01.10.2024, або повернути кошти в сумі 420 260 грн.

В матеріалах справи міститься акт звіряння взаємних розрахунків за період 01.01.2024 - 31.12.2024 за Договором поставки від 02.05.2024, який підписаний електронними підписами позивача та відповідача, відповідно до якого станом на 31.12.2024 заборгованість відповідача перед позивачем складає 420 260 грн.

28.05.2025 на адресу Постачальника (ТОВ «ВОКА СТРІМ») Позивачем направлено претензію № 1 про повернення суми попередньої оплати за Договором поставки № 0159/20240205 у розмірі суми попередньої оплати 420 260 грн.

Дана претензія Відповідачу була надіслана засобами поштового відправлення (рекомендованим відправленням за трек-номером 044).

Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОКА СТРІМ» (відповідач) частково не погоджується з доводами Товариства з обмеженою відповідальністю «АС-БЕТОН» (позивач) та стверджує, що Відповідачем частково умови Договору виконано, виготовлено та здійснено часткове встановлення Товару на території Позивача. Часткове виконання умов договору підтверджується фотографіями виготовлених та встановлених меблів на території Позивача.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ. ПОЗИЦІЯ СУДУ

Судом під час розгляду справи по суті було досліджено докази, якими позивач та відповідач обґрунтовував свої доводи та заперечення, а саме копії: Договору поставки №0159/20240205 від 02.05.2024 з додатками; платіжних інструкцій №3589 від 17.05.2024, №755 від 13.06.2024; податкових накладних №21 від 13.06.2024, №16 від 17.05.2024, претензії №1 від 28.05.2025 з підтвердженням направлення на адресу відповідача; протоколу №1 загальних зборів Засновників ТОВ «АС-БЕТОН» від 14.09.2021; Статуту ТОВ «АС-БЕТОН»; виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ «АС-БЕТОН№; витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ «АС-БЕТОН»; акту звіряння взаємних розрахунків станом на 31.12.2024; листа 330/09-1 від 30.09.2024; фото; листа №080/09/01 від 08.09.2025; листа №0809/25-2 від 08.09.2025, судом надано оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 14 ЦК України передбачено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів.

Договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (ст. ст. 11, 626 ЦК України), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до договору (ст. 526 ЦК України).

До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частинами 1 та 2 статті 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно з ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу

Відповідно до статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

У відповідності до норм ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Згідно з частиною 1 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

За змістом ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно частин 1, 2 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Положеннями ст. 692 ЦК України врегульовано порядок оплати товару за договорами купівлі-продажу (поставки). Зокрема, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 692 ЦК України).

Матеріалами справи встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВОКА СТРІМ» (далі - Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «АС-БЕТОН» (далі - Покупець) укладено Договір № 0159/20240205 постачання (далі - Договір), за умовами п. 1.1 якого Постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим Договором, виготовити,Покупцю партію товару (далі - Товар), визначений у відповідних Специфікаціях, які є невід`ємними частинами даного Договору, а також провести розвантаження та монтаж (встановлення), а Покупець зобов`язується прийняти Товар, роботи з його монтажу та сплатити Постачальнику відповідну вартість.

Договір підписаний шляхом підписання у сервісі "Вчасно".

Строки поставки кожної Партії Товару погоджується Сторонами в Специфікаціях, які є невід`ємними частинами цього Договору. Датою Поставки Товару (Партії Товару) Покупцю вважається дата підписання Сторонами видаткової накладної на відповідну партію Товару (п. 5.2, п. 5.3 Договору).

Покупець зобов`язаний протягом 1 робочого дня від дати отримання повідомлення про фактичний день прибуття Товару забезпечити його приймання в порядку, передбаченому п. 5.10 даного Договору (п. 5.9.1 Договору).

Постачальник зобов`язується поставити Товар в Місце поставки, визначене Специфікацією, в термін, що вказаний в окремих Специфікаціях на відповідну партію. Прийом-передача Товару здійснюється Постачальником за Специфікацією, видатковою накладною. В момент прийому-передачі Покупець зобов`язаний надати довіреність і підписати видаткову та/або товарно-транспортну накладну (п. 5.9.3 Договору).

Постачальник зобов`язується поставити Товар та надати документи передбачені п. 5.10.1 цього Договору (п. 5.8 Договору).

Прийом Товару Покупцем здійснюється в два етапи в місці поставки, визначеному у Специфікації (п. 5.10 Договору).

При першому етапі прийому Товару Покупець здійснює приймання Товару перевіряючи кількість вантажних місць та упаковок на підставі копії пакувального листа, оригіналів товаротранспортних накладних та супроводжувальних документів, а саме: - товарно-транспортних накладних; - видаткових накладних; - пакувальний лист (п. 5.10.1 Договору).

Відповідно до п. 5.2 Договору, строки поставки кожної партії товару погоджується сторонами в Специфікаціях, які є невід`ємними частинами цього Договору.

Тобто, умовами Договору та Специфікацією передбачено, що строк поставки та монтажу - протягом 50 календарних днів з моменту здійснення Покупцем попередньої оплати згідно п. 1 Специфікації. Перехід права власності на Товар відбувається з моменту підписання Акту приймання-передачі Покупцем.

Відповідно до матеріалів справи, 17.05.2025 Позивачем було здійснено попередню оплату у сумі 210 130 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №3589 в «призначення платежу» зазначено - предоплата за товар, згідно Договору поставки №0159/20240205 від 02.05.2024 та рахунку №159 від 01.05.2024; а також 13.06.2024 Позивачем було здійснено доплату у сумі 210 130 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №3755, в «призначення платежу» зазначено - доплата за товар згідно Договору поставки №0159/20240205 від 02.05.2024 та рахунку №159 від 01.05.2024.

Згідно поданого до суду відзиву, Відповідач не заперечував факт оплати на його рахунок грошових коштів у загальному розмірі - 420 260 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19 вказано, що попередня оплата - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема за товар, який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані.

Також згідно правової позиції Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеної у постанові від 18 серпня 2023 року у cправі № 927/211/22 оплата за товар є попередньою, якщо відповідно до договору вона має бути здійснена до моменту виконання продавцем свого обов`язку з передачі товару саме у власність, тобто до моменту переходу права власності на товар від продавця до покупця. Це випливає з визначення договору купівлі-продажу, наведеного у ч. 1 ст. 655 ЦК, яка встановлює обов`язок продавця передати товар саме у власність покупця.

Отже, наявні в матеріалах справи копії платіжних інструкцій від 17.05.2024 № 3589, від 13.06.2024 №3755, згідно яких Позивачем було перераховано Відповідачу 420 260, 00 грн. є попередньою оплатою за товар згідно Договору №0159/20240205 від 02.05.2024.

Відповідачем свого обов`язку, передбаченого п. 4 Додатку №1 до Договору від 02.05.2024 здійснено не було. У відзиві на позовну заяву Відповідач зазначає, що ним частково його умови виконано, виготовлено та здійснено часткове встановлення Товару на території Позивача. Разом з тим, матеріали справи не містять документів, передбачених п. 5.10.1 Договору.

Частиною 2 статті 693 Цивільного кодексу України визначено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю, а у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах від 23.10.1991 "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії", від 01.06.2006 "Федоренко проти України" зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого "права власності".

Статтю 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод можна застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.

Отже, відсутність дій відповідача щодо поставки товару надає позивачу право на "законне очікування", що йому будуть повернуті кошти попередньої оплати. Неповернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Брумареску проти Румунії" (пункт 74), "Пономарьов проти України" (пункт 43), "Агрокомплекс проти України" (пункт 166).

Так, за результатами аналізу наявних у справі доказів судом визначено правову природу сплаченої суми коштів в розмірі 420 260 грн 00 коп. як передоплата, тобто кошти, які попередньо оплачені стороною договору на користь іншої сторони з метою виконання нею своїх зобов`язань.

Постановою Верховного Суду від 08.02.2019 у справі № 909/524/18 зазначено, що правова природа зазначених коштів внаслідок невиконання будь-якою стороною своїх зобов`язань за договором - не змінюється і залишається такою доти, поки сторони двосторонньо не узгодять іншої їх правової природи або не вчинять дій, які змінять правову природу перерахованої суми.

Обумовлені законом підстави для зміни правової природи перерахованих покупцем (позивачем) коштів внаслідок непоставки продавцем (відповідачем) товару не настали, що тягне за собою правові наслідки, обумовлені часиною 2 статті 693 Цивільного кодексу України.

При цьому припис частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України містить в собі альтернативу щодо реалізації покупцем своїх прав у випадку не поставки товару у встановлений договором строк, а саме: покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Тобто наведена норма наділяє покупця, як сторону правочину, саме правами, і яке з них сторона реалізує - є виключно її волевиявленням.

Також, суд зазначає, що волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Матеріалами справи встановлено, що 28.05.2025 на адресу Постачальника (ТОВ «ВОКА СТРІМ») Позивачем направлено претензію № 1 про повернення суми попередньої оплати за Договором поставки № 0159/20240205 у розмірі суми попередньої оплати 420 260 грн.

Дана претензія Відповідачу була надіслана засобами поштового відправлення (рекомендованим відправленням за трек-номером 044).

Доводи відповідача про те, що ним частково виконано умови Договору, виготовлено та здійснено часткове встановлення товару на території позивача за адресою: Київська обл., Бучанський р-н, м. Вишневе, вул. Чорновола, 50, на підтвердження цьому до відзиву долучив фотографії виготовлених та встановлених меблів на території позивача.

Натомість, доказів, які б спростовували доводи та вимоги позивача, відповідачем суду не надано, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 76-79 ГПК України, які б підтверджували виконання умов Договору, відповідачем відповідно до п. 5.8 Договору не долучено документи, передбачені п. 5.10.1 Договору, разом з тим, з долучених до матеріалів справи фотографій на думку відповідача, які підтверджують часткове виконання умови Договору, неможливо встановити достовірно ані місцезнаходження виготовлених та встановлених меблів, ані підтверджувальних документів строку поставки та прийняття товару позивачем, ані відповідачем, ані позивачем в підтвердження не зазначено дати (строку) поставки товару, а відтак, з огляду на вищенаведене та встановленням факту невиконання відповідачем зобов`язань за договором у встановлений строк, розмір основної заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів поставки товару або повернення суми попередньої оплати відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 420 260, 00 грн, визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача на користь відповідача неустойку у розмірі 777 481, 00 грн, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Одним із видів забезпечення виконання зобов`язань відповідно ст. 546, ст 549 ЦК Українита ст. 199 ГК України, є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певних дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статей 509, 524, 533-535 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Подібної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанов від 08 грудня 2020 року у справі № 903/664/19.

Відповідно до п. 7.1 Договору у випадку порушення своїх зобов`язань за цим Договором Сторони несуть відповідальність, визначену цим Договором та законодавством України. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених цим Договором.

Постачальник за порушення строку поставки та монтажу Товару за вимогою Покупця зобов`язаний сплатити останньому неустойку у розмірі 1 % від ціни Договору за кожний день такого прострочення (п. 7.2 Договору).

Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно із частиною 3 статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Постанова Касаційного господарського суду Верховного Суду від 13.01.2020 у справі № 902/855/18 звертає увагу на те, що цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

При вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій суди також беруть до уваги як обставини, прямо визначені у ст. 551 ЦК, так і інші обставини, на які посилаються сторони і які мають бути доведені ними. Найчастіше судами враховувалися такі обставини (постанови Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 916/3211/16, від 26.01.2021 у справі № 922/4294/19, від 24.02.2021 у справі № 924/633/20, від 16.03.2021 у справі № 922/266/20): ступінь виконання зобов`язання боржником (співвідношення між сумою простроченого зобов`язання та загальною сумою зобов`язання); причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання; тривалість прострочення виконання; наслідки порушення зобов`язання для кредитора; поведінку боржника (системність порушення, чи навпаки - порушення з боку боржника мало винятковий характер; намагання/зусилля боржника погасити борг або погашення основної заборгованості на момент звернення до суду, намагання врегулювати спір в досудовому порядку, звернення з пропозиціями про реструктуризацію боргу до кредитора); поведінку кредитора; майновий стан кредитора та боржника (наявність збитків, заборгованості по виплаті заробітної плати); негативні наслідки стягнення неустойки з боржника, які можуть настати для нього та третіх осіб (трудового колективу, населення); ризики настання неплатоспроможності боржника; статус боржника, предмет діяльності боржника (забезпечення оборонних потреб, безпеки та здоров`я населення); майнові, а також інші інтереси сторін, які заслуговують на увагу.

Також, у відповідності до рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7- рп/2013 штрафні санкції мають на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків. Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі №918/116/19.

Крім цього, таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі №910/14591/21).

Закон не визначає ані максимального розміру, на який суди можуть зменшити нараховані відповідно до договору штрафні санкції, ані будь-який алгоритм такого зменшення.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Як вбачається з матеріалами справи у їх сукупності, суд на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Висновок щодо застосування норм права, а саме статті 551 ЦК України неодноразово послідовно викладався Верховним Судом.

Зокрема, Верховний Суд зазначав, що визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 ЦК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Застосоване у частині третій статті 551 ЦК України словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення. Натомість вирішення цих питань не відноситься до повноважень Верховного Суду, завдання якого полягає лише у перевірці правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи. Такі ж правові позиції викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22, постановах Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №916/2259/18, від 24.02.2020 у справі №917/686/19, від 26.02.2020 у справі №922/1608/19, від 15.04.2020 у справі №922/1607/19, від 04.10.2021 у справі №922/3436/20 та від 13.02.2024 у справі № 917/171/23.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не виконав свої зобов`язання за Договором поставки.

Суд приймає до уваги вищевикладене, та виходячи із загальних засад, встановлених у ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме - справедливості, добросовісності та розумності - зменшує розмір неустойки на 30%, а тому позовні вимоги в частині стягнення з Відповідача неустойки у розмірі 777 481 грн задоволенню не підлягають.

При цьому судом враховано правову позицію Конституційного Суду України, зазначену у рішенні від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013, про те, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків.

Згідно із ч. 2-3 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Допустимих доказів в спростування зазначеного відповідач суду не надав.

Отже, з аналізу наведених норм права та поданих доказів, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача неустойки підлягає задоволенню у розмірі 233 244 грн 30 коп.

Також позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати - 56 487, 03 грн,· 3% річних - 10 935, 54 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

Також, відповідно до п. 7.1 Договору, за невиконання чи неналежне виконання умов даного Договору, Сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

Кредитору, у свою чергу, згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України належить право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу.

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.

Водночас, частиною першою статті 8 Цивільного кодексу України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Частиною п`ятою статті 4 Цивільного кодексу України передбачено, що інші органи державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону). Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.

З метою реалізації Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).

Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007.

Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 Цивільного кодексу України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - «дефляція», то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ №1078 від 17.07.2003.

Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Таким чином, враховуючи наявний факт порушення відповідачем грошового зобов`язання та положення Цивільного кодексу України, вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат є правомірними.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 у справі №903/602/24 конкретизувала правовий висновок, викладений в її постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) та зазначила, що три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є законодавчо встановленим та мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому розмір процентів річних, який становить три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (Методологічні положення щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, вони об`єктивно виникають унаслідок знецінення грошових коштів, а їх стягнення є компенсацією за понесені втрати. Компенсація кредитору інфляційних втрат згідно з положеннями частини другої статті 625 Цивільного кодексу України є мінімальною гарантією захисту його інтересів, яка забезпечує збереження цінності грошових коштів протягом прострочення оплати боржником відповідних товарів, робіт чи послуг. Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони, як уже зазначалося, входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат. Верховний Суд у своїй практиці послідовно дотримується правової позиції щодо неможливості зменшення розміру інфляційних втрат - висновки про це викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 жовтня 2023 року у справі № 904/4334/22, від 24 січня 2024 року у справі № 917/991/22, від 01 жовтня 2024 року у справі № 910/18091/23 та від 05 листопада 2024 року у справі № 902/43/24, а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 712/4975/22.

Відповідачем заперечення щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат подано не було.

Здійснивши перевірку наведеного позивачем розрахунку, суд дійшов висновку, що останній є арифметично вірним, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню інфляційні втрати - 56 487, 03 грн,· 3% річних - 10 935, 54 грн.

Щодо клопотання позивача про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, суд не вбачає підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання (стаття 1291 Конституції України).

Однією з основних засад судочинства визначено обов`язковість судового рішення (пункт 9 частини другої статті 129 Конституції України).

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (стаття 326 ГПК України).

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист, яка охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішеннях від 06 вересня 2007 року у справі «Моргуненко проти України» та від 27 листопада 2008 року у справі «Крутько проти України» зазначив, що провадження в суді та виконавче провадження є відповідно першою та другою стадіями одного провадження. Виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатися як цілісний процес.

Виконавче провадження за усталеною в правовій доктрині та в судовій практиці позицією є завершальною стадією судового провадження, яка невідривно поєднана зі стадією вирішення спору.

Ухвалені судом рішення не можуть бути не виконані, адже невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Юридичною гарантією виконання рішення суду слугує впровадження ефективних та дієвих заходів впливу на забезпечення реалізованості рішення суду, яка є одним із наслідків набрання ним законної сили.

Одним із таких дієвих заходів впливу на забезпечення виконання рішення суду, який запроваджено у багатьох країнах, в тому числі передбачено у статті 7.2.4 Принципів міжнародних комерційних договорів (Принципи УНІДРУА), статті 111 Кодексу європейського договірного права, є інститут астренту.

У правовій доктрині астрент (від лат. аdstringere - примус, фр. l'astreinte - штраф) розуміють як грошову суму, яку присуджує суд за невиконання (несвоєчасне виконання) рішення суду.

Цей ефективний правовий інститут, який стимулює боржника до виконання судового акта у найстисліші строки, з`явився у Франції, та нині застосується в багатьох європейських країнах.

Астрент є додатковим зобов`язанням для боржника, що базується на процедурі, відповідно до якої перспектива сплатити більшу суму, ніж ту, яку боржник повинен був сплатити спочатку, має змусити діяти боржника та виконати рішення суду якнайшвидше. Завданням суду у визначенні судової неустойки є саме виконання судового рішення, а не стягнення додаткових сум з боржника. У цьому полягає мета астренту. Астрент не є формою стягнення чи відшкодування збитків, а є санкцією за неповагу до правосуддя та спротив виконанню судового рішення.

Тож астрент є засобом стимулювання боржника виконати у найкоротші строки рішення суду, ухвалене за наслідком розгляду спору щодо нього. З однієї сторони, він попереджає відповідача про те, що невиконання ним рішення суду матиме наслідком додаткове нарахування судової неустойки (превентивна попереджувальна функція), а з іншої - надає можливість позивачу отримати компенсаційні наслідки прострочення виконання боржником рішення суду (компенсаційна функція).

Астрент в класичному розумінні має такі характерні риси: є різновидом судової неустойки, тобто носить характер додаткового зобов`язання; суд встановлює його на майбутнє: під час ухвалення рішення суд дає певний строк на його виконання й у разі прострочення виникає обов`язок зі сплати астренту; переважно присуджується на користь позивача за його зверненням, хоча в деяких країнах це присудження здійснюється за ініціативою суду на користь держави; не звільняє від відповідальності за виконання основного зобов`язання; застосовується переважно до негрошових зобов`язань, проте допускається застосування й до зобов`язань грошового характеру; метою є стимулювання боржника своєчасно виконати цивільно-правове зобов`язання, підтверджене судовим рішенням; переважно питання застосування астренту суд вирішує одночасно з ухваленням рішення, проте не виключає можливості такого присудження і в подальшому; його розмір, як правило, законодавчо не встановлено, та суд визначає його на власний розсуд індивідуально у кожній справі з урахуванням обставин, що мають істотне значення, на основі принципів справедливості, співмірності, недопустимості отримання вигоди від неправомірної чи недобросовісної поведінки; може бути як у виді фіксованої (одноразової) суми, так і у виді платежу, що періодично збільшується; після присудження може бути скасований судом за згодою стягувача або у разі об`єктивної неможливості боржника виконати судове рішення.

З метою впровадження в українське право дієвого механізму процесуальної економії з 01 січня 2019 року введено в дію частину десяту статті 238 ГПК України та частини десяту, одинадцяту статті 265 ЦПК України, відповідно до яких суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

Частині десятій статті 238 ГПК України та частинам десятій, одинадцятій статті 265 ЦПК України кореспондують норми частин одинадцятої, дванадцятої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», які конкретизують порядок виконавчих дій виконавця щодо нарахування пені, відсотків до моменту виконання рішення суду за алгоритмом (формулою), визначеним у цьому рішенні суду. Зокрема, врегульовано, що якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі; до закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку.

Проте, по-перше, вказаною нормою передбачене лише право (а не обов`язок) суду щодо зазначення в своєму рішенні про можливість додаткового нарахування пені, а по-друге, рішення суду не може прийматись на майбутнє, як застереження від будь-яких порушень, рішення не може містити будь-яких умов, за яких воно буде виконуватись.

За загальним правилом, у справах про стягнення суд визначає конкретну суму до стягнення з відповідача у справі станом на момент ухвалення судового рішення за наслідками вирішення спору по суті.

Правила частини десятої статті 238 ГПК України (частини десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України) встановили виняток із зазначеного загального правила, надавши суду повноваження за результатами з`ясування характеру та правової природи матеріальних відносин між сторонами у справах про стягнення боргу, на який нараховують відсотки або пеню, продовжити нарахування відсотків або пені на період після ухвалення такого судового рішення.

Мета такого інституту передовсім полягає у процесуальній економії, оскільки надає можливість позивачу не звертатися до суду повторно з позовом про стягнення відсотків або пені за період після ухвалення судового рішення та його невиконання.

Водночас такі повноваження суду є доволі обмеженими, оскільки суд не стягує конкретну суму відсотків або пені, а лише визначає їх порядок обрахунку; у цьому суд має керуватися не власним розсудом при виборі відсотків або пені, а визначати їх з огляду на матеріально-правові відносини між сторонами, з`ясовані ним за результатами судового розгляду; продовження нарахування таких відсотків або пені пов`язується винятково з фактом невиконання цього судового рішення та в разі його належного виконання право на таке нарахування припиняється.

Сформульовані в частині десятій статті 238 ГПК України та частинах десятій, одинадцятій статті 265 ЦПК України приписи не є астрентом, оскільки за українським правом вони застосовуються лише у грошових зобов`язаннях та фактично ними передбачається продовження на майбутнє стягнення присуджених відсотків або пені до моменту виконання судового рішення. Тобто це не є самостійним видом санкції - судової неустойки, а це ті самі відсотки або пеня, що вже стягнув суд, але продовжені на наступний період часу (на майбутнє), протягом якого зобов`язання, підтверджене судовим рішенням, не виконується. Тоді як астрент передовсім застосовується до зобов`язань негрошового характеру й розмір астренту не пов`язується із розміром заборгованості чи її складовими частинами, які відповідно й не є базою для обрахування судової неустойки, оскільки, як уже зазначалося, астрент - це санкція за неповагу до правосуддя та спротив виконанню судового рішення, а не форма стягнення чи відшкодування збитків перед позивачем (стягувачем).

Тож на відміну від астренту, правова мета приписів частини десятої статті 238 ГПК України, частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України передовсім полягає у наданні судові повноважень поширити дію постановленого ним рішення і продовжити нарахування пені або відсотків на майбутнє поза часовими межами, в яких суд розглянув і вирішив спір по суті заявлених позовних вимог про стягнення відповідних пені або відсотків, що має на меті позбавити кредитора потреби звертатися до суду з позовом про стягнення пені або відсотків за наступні періоди невиконання зобов`язання після того, як було ухвалено судове рішення. Така мета зазначених процесуальних норм національного законодавства, як стимулювання боржника, до своєчасного виконання судового рішення, є другорядною.

Санкція частини десятої статті 238 ГПК України (частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України) не є самостійним і новим видом заходів відповідальності, на відміну від астренту як судової неустойки, і нарахування згаданих пені або відсотків судом на майбутнє позбавлятиме сторону права на повторне стягнення цих сум за іншим судовим рішенням.

Відповідно єдина схожість астренту з тією правовою конструкцією, що передбачена частиною десятою статті 238 ГПК України (частинами десятою, одинадцятою статті 265 ЦПК України), полягає у тому, що таку пеню чи відсотки суд ухвалює нараховувати на майбутнє - на період після постановлення судового рішення.

Зміст частини десятої статті 238 ГПК України (частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України) про те, що суд може зазначити в рішенні про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, дає можливість виснувати, що суд вчиняє такі дії на вимогу позивача. За власною ініціативою суд не може зазначити в рішенні про таке подальше нарахування відсотків або пені на майбутнє.

Таке розуміння відповідає змісту частини першої статті 14 ГПК України, відповідно до якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом цієї загальної засади суд, вирішуючи спір, обмежений сформульованими учасниками справи вимогами, тому вирішення спору судом безпосередньо залежить від вимоги, адресованої судові, про відправлення правосуддя.

Отже, суд (за загальним правилом та якщо про це немає спеціальної норми права) не має права вийти за межі сформульованих і заявлених позивачем вимог, оскільки це суперечитиме принципу диспозитивності судочинства у приватноправових відносинах.

Наведене підтверджується й тим, що нарахування коштів, передбачених частиною десятою статті 238 ГПК України та частинами десятою, одинадцятою статті 265 ЦПК України, присуджується за невиконання відповідачем свого приватноправового обов`язку перед позивачем, який було підтверджено судовим рішенням, тому ці кошти захищають приватний інтерес позивача, а не публічний інтерес держави, а отже можуть накладатися судом саме за ініціативою позивача.

Також, суд зазначає, що суд на власний розсуд з урахуванням обставин, що мають істотне значення, як-от: майнового стану відповідача, на основі принципів розумності, справедливості та пропорційності, вирішує питання про можливість у конкретній справі застосовувати приписи частини десятої статті 238 ГПК України (частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України).

Таким чином, зазначаючи в тексті судового рішення про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення, суд лише використовує своє право на вчинення дій, встановлене частиною 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України.

Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI Господарського процесуального кодексу України.

Суд вважає, що розглядати справу і приймати рішення на майбутнє, приймаючи за наявність неіснуюче порушення, суперечить принципам правосуддя. У той же час, у законодавстві України можливі подальші зміни, що будуть регулювати спірні відносини сторін, про які суду на час прийняття рішення невідомо і не може бути відомо.

У свою чергу суд не вбачає необхідності зазначати в рішенні в цій справі про нарахування пені або відсотків на суму основного боргу до моменту його виконання, оскільки права позивача як кредитора в повній мірі захищені умовами Договору відповідно до чинного законодавства.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, суд доходить висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «АС-БЕТОН» підлягають частковому задоволенню.

На підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76, 79, 86, 129, 233, 237, 238, 240, 241, 242, 254, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «АС-БЕТОН» - задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОКА СТРІМ» (03124, місто Київ, бул. Вацлава Гавела, буд. 4; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АС-БЕТОН» (08133, Київська обл., Бучанський р-н, місто Вишневе, вул. Чорновола, буд. 50; ) суму основного боргу в розмірі 420 260 (чотириста двадцять тисяч двісті шістдесят) грн 00 коп.

3. Стягнути з Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОКА СТРІМ» (03124, місто Київ, бул. Вацлава Гавела, буд. 4; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АС-БЕТОН» (08133, Київська обл., Бучанський р-н, місто Вишневе, вул. Чорновола, буд. 50; ) інфляційні втрати у сумі 56 487 (п`ятдесят шість тисяч чотириста вісімдесят сім) грн 03 коп., 3 % річних у сумі 10 935 (десять тисяч дев`ятсот тридцять п`ять) грн 54 коп., неустойку у сумі 233 244 (двісті тридцять три тисячі двісті сорок чотири) грн 30 коп.

4. Стягнути з Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОКА СТРІМ» (03124, місто Київ, бул. Вацлава Гавела, буд. 4; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АС-БЕТОН» (08133, Київська обл., Бучанський р-н, місто Вишневе, вул. Чорновола, буд. 50; ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 8 653 (вісім тисяч шістсот п`ятдесят три) грн 71 коп.

5. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

6. В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржено в порядку та строки відповідно до приписів статей 254, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Оксана БЛАЖІВСЬКА