ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження у справі

"29" вересня 2025 р.м. ХарківСправа № 922/3476/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жигалкіна І.П.

розглянувши матеріали

позовної заяви Приватного акціонерного товариства "Харківенергозбут", м. Харків
до Фізичної особи ОСОБА_1 , с. Веселе, Ізюмський район Харківської області
про стягнення 25 446,14 грн

ВСТАНОВИВ:

26 вересня 2025 року Приватне акціонерне товариство "Харківенергозбут" звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення ТЮТЮННИК ПЕТРА МИХАЙЛОВИЧА (РНОКПП: НОМЕР_1 ) заборгованість за спожиту електричну енергію за Договором про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг № 62-397 від 01.01.2019 у сумі 24 119,91 грн., заборгованість по нарахуванням 3% річних у сумі 334,66 грн. та інфляційні втрати у сумі 1 011,57 грн. Також, просить суд покласти судові витрати на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог у позовній заяві зазначено, що у зв`язку з передачею персональних даних про побутових та малих непобутових споживачів від колишнього постачальника АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО», Договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг № 62-397 від 01.01.2019 (далі Договір) був укладений ПрАТ «ХАРКІВЕНЕРГОЗБУТ» саме із СПД ФО Тютюнник Петром Михайловичем на підставі фактичного споживання електричної енергії та сплат за спожиту електричну енергію.

Таким чином, на думку ПрАТ «ХАРКІВЕНЕРГОЗБУТ», за період листопад 2024 року, січень 2025 року станом на 01.06.2025 року за Відповідачем утворилася заборгованість за спожиту електричну енергію у сумі разом з ПДВ 20 % 24 119,91 грн., нараховано 3% річних за період з 01.09.2024 року по 31.09.2024 року, з 01.12.2024 року по 31.05.2025 року у сумі 334,66 грн. та інфляційні втрати за період з лютого 2025 року по травень 2025 року у сумі 1 011,57 грн., тому Товариство було вимушене звернутися за захистом своїх прав та інтересів до суду.

Дослідивши матеріали позовної заяви, господарський суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) з огляду на наступне.

Відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Поряд з цим, статтею 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Поняття суд, встановлений законом включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Суд зазначає, що система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних інтересів.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно частини 1 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до частини 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Зазначене право на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також установленими ним передумовами для звернення до суду.

Подання позовної заяви за правилами ГПК України означає, що позовна заява повинна бути подана за правилами предметної та суб`єктної юрисдикції справ відповідно до статті 20 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

З викладеного вбачається, що господарському суду підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності сторонами якими є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

З огляду на положення частини 1 статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (правова позиція наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №904/1083/18).

Відповідно до частин 1, 2 статті 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

За змістом статті 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак, підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Положеннями статті 45 ГПК України визначено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

Статтями 25, 26 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

З поданих матеріалів позовної заяви слідує, що ПрАТ «ХАРКІВЕНЕРГОЗБУТ» було здійснено безкоштовний запит на сайті Міністерства Юстиції України та отримано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та встановлено, що ФОП Тютюнник Петро Михайлович припинив підприємницьку діяльність 27.01.2020 року, про що свідчить запис № 5001503.

Зазначені відомості також містяться і у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, зробленого судом.

Суд звертає увагу, що матеріали позовної заяви також не містять жодних доказів, які б вказували, що ФОП Тютюнник Петро Михайлович станом на момент укладення спірного договору (01.01.2019) був суб`єктом господарювання.

Крім того, Позивачем не надано жодного обґрунтованого доказу, що Договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг № 62-397 від 01.01.2019 підписувався з Відповідачем (ФОП Тютюник П.М.). Позивач лише наводить ті обставини, що йому було передано від колишнього постачальника АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» персональні дані про побутових та малих непобутових споживачів.

Наданій Позивачем документи (Договір №62-397, заявка-приєднання, комерційна пропозиція) немає жодного підпису, а ні з боку Відповідача, а ні з боку Позивача.

Отже, Позивачем не надано жодного обґрунтованого доказу, що у Відповідача, наявна заборгованість за період листопад 2024 року, січень 2025 року станом на 01.06.2025 року за спожиту електроенергію саме за вказаним договором.

Позивачем не наведеного жодного обґрунтованого доказу, що Відповідач, саме як ФОП, після припинення своєї діяльності у 2020 році продовжував здійснювати свою підприємницьку діяльність та споживати електричну енергію до своїх об`єктів (магазини).

Суд звертає увагу, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право також закріплено у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до частини 2 статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Верховний Суд у постанові від 03.07.2019 у справі №916/1261/18 виснував, що фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання. Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.

Однак, у даному випадку суд зазначає, що Позивач посилаючись на Договір №62-397 від 01.01.2019 не доведено дій Відповідача про укладення цього договору. А отже, Відповідач, як громадянин України, діє на підставі цивільної дієздатності.

Крім того, як вказано у позовній заяві, позивач самостійно визначив Відповідача стороною процесу саме як фізична особа, а не фізична особа-підприємець. У позовній заяві додатково зазначає, що ще у 2020 році Відповідач припинив підприємницьку діяльність, при цьому нараховує борг за спожиту електричну енергію за 2024-2025 рік, тобто майже через 5 років після внесення такої інформації до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Водночас з матеріалів позовної заяви не вбачається та судом не встановлено, що Відповідач - Тютюник Петро Михайлович є суб`єктом господарювання (фізичною особою-підприємцем).

Таким чином, суд констатує, що склад учасників спору не відповідає нормам Господарського процесуального кодексу України.

При цьому у позовній заяві позивачем в обґрунтування позовних вимог посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду щодо юрисдикції спору за позовом суб`єкта господарювання до фізичної особи, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, що виник при виконанні умов укладеного між ними господарського договору (постанови від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18 (провадження № 12-294гс18), від 05 червня 2019 року у справі № 904/1083/18 (провадження № 12-249гс18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 127/23144/18 (провадження № 14-460цс19).

Натомість суд звертає увагу, що з боку позивача не доведено, що Договір, на який посилається позивач був укладений фізичною особою-підприємцем, який не містить жодного підпису.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Згідно частини 1 статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи.

У відповідності до частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

За змістом статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення в статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За наведених обставин суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини щодо тлумачення Конвенції.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 зазначив, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Таким чином, складова верховенства права, закріплена у пункті 1 статті 6 Конвенції, передбачає, зокрема, розгляд справи належним судом, в даному випадку - судом належної юрисдикції.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 175 ГПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмову у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 175 ГПК України, оскільки позовна заява з огляду на склад учасників та характер спірних правовідносин не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства України.

Положеннями частини 3, 4 статті 175 ГПК України передбачено, що про відмову у відкритті провадження у справі постановляється ухвала не пізніше п`яти днів з дня надходження заяви. Така ухвала надсилається заявникові не пізніше наступного дня після її постановлення в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу. До ухвали про відмову у відкритті провадження у справі, що надсилається заявникові, додаються позовні матеріали. Копія позовної заяви залишається в суді.

Частиною 6 статті 175 ГПК України передбачено, що відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Враховуючи вказане, суд роз`яснює, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, що не перешкоджає позивачу у доступі до правосуддя та розгляду позовної заяви судом належної юрисдикції.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 20, 175, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті провадження у справі № 922/3476/25 за позовом ПрАТ ХАРКІВЕНЕРГОЗБУТ до ФО ТЮТЮННИК ПЕТРА МИХАЙЛОВИЧА про стягнення 25466,14 грн.

2. Позовну заяву та додані до неї документи повернути заявникові.

3. Роз`яснити Ів ПрАТ ХАРКІВЕНЕРГОЗБУТ, що даний спір має розглядатися судом загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства за встановленою територіальною підсудністю.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Східного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-257 ГПК України.

Ухвалу складено та підписано 29.09.2025.

Суддя І.П. Жигалкін