ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/9313/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бенедисюка І. М. (головуючий), Власова Ю. Л., Малашенкової Т. М.,

за участю секретаря судового засідання Росущан К. О.,

представників учасників справи:

позивача - Лисенко С. В. (адвокат),

відповідача - Франюк А. В. (адвокат),

третьої особи - Прохоров Ю. Г. (адвокат),

розглянув у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кіровоградська обласна енергопостачальна компанія"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.06.2025

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кіровоградська обласна енергопостачальна компанія"

до Державного підприємства "Гарантований покупець",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Кабінет Міністрів України,

про стягнення 444 661 097,45 грн.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст і підстави вимог

1.1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Кіровоградська обласна енергопостачальна компанія" (далі - Товариство, позивач, скаржник) звернулося до суду з позовом до Державного підприємства "Гарантований покупець" (далі - Підприємство, відповідач) 444 661 097,45 грн, з яких:

- 352 082 484,09 грн основного боргу;

- 31 131 901,83 грн 3% річних;

- 61 446 711,53 грн інфляційних втрат.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором про надання послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів постачальником універсальних послуг від 15.09.2021 № 2302/02/21 (далі -Договір) щодо своєчасної, повної сплати вартості наданих позивачем послуг із забезпечення доступності електричної енергії за період з липня 2023 року до травня 2024 року.

1.3. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.09.2024 задоволено клопотання Підприємства та залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Кабінет Міністрів України (далі - КМУ, третя особа).

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2.1. Господарський суд міста Києва рішенням від 23.12.2024 (суддя Трофименко Т. Ю.) закрив провадження у справі № 910/9313/24 в частині вимог про стягнення основного боргу у розмірі 210 287 467,56 грн; позовні вимоги задовольнив частково; стягнув з Підприємства на користь Товариства основний борг у розмірі 141 795 016,53 грн, 3% річних у розмірі 31 008 600,68 грн, інфляційні втрати у розмірі 57 983 583,25 грн та судовий збір у розмірі 847 840,00 грн; в іншій частині позову відмовив.

2.2. Північний апеляційний господарський суд постановою від 23.06.2025 (колегія суддів: Євсіков О. О., Корсак В. А., Алданова С. О.) рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 у справі № 910/9313/24 - змінив; виклав пункти 3 та 4 резолютивної частини рішення в такій редакції: "3. Стягнути з Державного підприємства "Гарантований покупець" (вул. Симона Петлюри, 27, м. Київ, 01032; ідентифікаційний код 43068454) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кіровоградська обласна енергопостачальна компанія" (вул. Велика Перспективна, 78, м. Кропивницький, Кіровоградська область, 25006; ідентифікаційний код 42132581) основний борг у розмірі 141 795 016,53 грн, 3% річних у розмірі 13 635 884,28 грн, інфляційні втрати у розмірі 23 529 815,11 грн та судовий збір у розмірі 661 316,20 грн. В іншій частині позову відмовити". В решті рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 у справі №910/9313/24 залишив без змін. Стягнув з Товариства на користь Підприємства 349 734,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

3. Короткий зміст касаційних скарг

3.1. У касаційній скарзі Товариство, з посиланням на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить Суд: скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.06.2055 у справі № 910/9313/24 в частині відмови у задоволенні позову в сумі 51 826 484,54 грн (3 % річних та інфляційних втрат), а рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 в цій частині залишити без змін.

4. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4.1. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1.1. Підставою касаційного оскарження відповідач зазначає пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

4.1.2. Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції, всупереч вимогам законодавства та сталій судовій практиці Верховного Суду, викладеній у постановах від 05.08.2022 у справі № 912/1941/21, від 09.11.2022 у справі № 904/5899/21, від 24.11.2022 у справі № 927/713/21, від 23.11.2023 у справі № 925/654/22, від 05.12.2024 у справі № 910/11864/23 та від 11.03.2025 у справі № 910/1954/23, застосував положення частини другої статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

4.1.3. Також із посиланням на положення пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає, що судом апеляційної інстанції не дотримано вимог процесуального законодавства та настанов Верховного Суду, які викладені у постановах від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17 та у постанові Великої Палати Верховного 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, зокрема у контексті застосування судами "стандартів доказування" та дотримання "принципу змагальності сторін".

4.1.4. Зокрема, скаржник звертає увагу на недотриманні судом апеляційної інстанції обов`язку щодо перевірки правильності здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується, а також на тому, що у випадку непогодження відповідача з розрахунком позивача, останній не позбавлений права подати свій обґрунтований контррозрахунок, в межах процесуальних строків та певних стадій розгляду справи судом. Тоді як, у спірному випадку, контррозрахунок відповідач надав у письмових поясненнях лише на стадії апеляційного перегляду судового рішення першої інстанції, без зазначення причин ненадання такого контррозрахунку до суду першої інстанції.

4.2. Доводи інших учасників справи

4.2.1. Підприємство у відзиві на касаційну скаргу заперечує викладені в ній доводи і просить у задоволенні вимог касаційної скарги Товариства відмовити, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - залишити без змін.

5. Розгляд клопотань

5.1.1. Представник відповідача 26.09.2025 також заявив клопотання про зупинення провадження у справі № 910/9313/24 до закінчення перегляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 910/881/24 та оприлюднення у встановленому порядку повного тексту постанови Суду.

5.1.2. Суд протокольною ухвалою від 30.09.2025 постановив розглядати клопотання відповідача про зупинення провадження у справі № 910/9313/24 до закінчення перегляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 910/881/24 спільно з доводами касаційної скарги.

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Рішення судів попередніх судових інстанцій мотивовані такими фактичними встановленими обставинами та висновками.

6.1. Суди попередніх інстанцій встановили, що 15.09.2021 між Товариством (Постачальник) та Підприємством (Замовник) укладено договір про надання послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів постачальником універсальних послуг № 2302/02/21 (далі - Договір), відповідно до пункту 1 якого Постачальник зобов`язується надавати Замовнику послуги із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів, а Замовник зобов`язується отримувати надані Постачальником послуги та оплачувати їх вартість на умовах та в порядку, визначеному Договором та Положенням про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.06.2019 № 483 (зі змінами).

6.2. Відповідно до пункту 4.2 Договору у разі несвоєчасного виконання грошових зобов`язань після підписання сторонами акта купівлі-продажу електричної енергії для врегулювання небалансів та сплати інших платежів винна сторона сплачує іншій стороні пеню у розмірі 0,01% за кожний день прострочення від суми прострочення платежу, але не більше розміру облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

6.3. Пунктом 7 Договору передбачено, що оплата Постачальнику вартості послуг здійснюється Замовником шляхом перерахування на поточний рахунок Постачальника таким чином:

перший платіж - за три банківські дні до розрахункового місяця в обсязі 20 відсотків прогнозованої вартості послуг (з податком на додану вартість);

другий платіж - до 3 (включно) числа розрахункового місяця в обсязі 20 відсотків прогнозованої вартості послуг (з податком на додану вартість);

третій платіж - до 9 (включно) числа розрахункового місяця в обсязі 20 відсотків прогнозованої вартості послуг (з податком на додану вартість);

четвертий платіж - до 15 (включно) числа розрахункового місяця в обсязі 20 відсотків прогнозованої вартості послуг (з податком на додану вартість);

п`ятий платіж - до 21 (включно) числа розрахункового місяця в обсязі 20 відсотків прогнозованої вартості послуг (з податком на додану вартість);

шостий платіж - до 14 (включно) числа місяця, що настає за розрахунковим періодом у розмірі, який визначається як різниця між вартістю послуг (з податком на додану вартість) за розрахунковий місяць відповідно до акта приймання-передачі послуг за розрахунковий місяць за формою, наведеною у додатку 6 до Договору, та сумою перших п`яти платежів.

6.4. У разі, якщо дата платежу припадає на вихідний/святковий день, такий платіж здійснюється на наступний робочий день після такого вихідного/святкового дня.

6.5. Якщо сумарна сплата Замовником Постачальнику прогнозованої вартості за розрахунковий місяць (сума перших п`яти платежів) перевищує вартість послуги, що зазначена в акті приймання-передачі послуг, Постачальник здійснює повернення Замовнику різниці до 15 (включно) числа місяця, що настає за розрахунковим періодом.

6.6. Згідно з пунктом 10 Договору факт надання та отримання послуг підтверджується актом приймання-передачі послуг.

6.7. Під час виконання умов Договору, а також вирішення всіх питань, що не обумовлені Договором, сторони керуються законодавством, зокрема, Законом України "Про ринок електричної енергії" (пункт 29 Договору).

6.8. Договір набирає чинності з 15.09.2021 та діє до 30.04.2025 (пункт 34 Договору в редакції додаткової угоди від 03.06.2024 № 3770/04/24).

6.9. Суди попередніх інстанцій також встановили, що у 2023 році Товариство зверталося до суду з позовом до Підприємства про стягнення заборгованості за Договором у період березня 2022 року - червня 2023 року.

6.10. Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.05.2024 у справі № 910/1954/23, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.11.2024, закрито провадження у справі в частині позовних вимог первісного позову про стягнення 396 139 575,83 грн боргу. Решту позовних вимог первісного позову задоволено частково. Стягнуто з Підприємства на користь Товариства основний борг в розмірі 319 455 232,35 грн, 3% річних в розмірі 25 478 547,36 грн, інфляційні втрати в розмірі 85 061 804,84 грн. У решті позовних вимог первісного позову відмовлено. Відмовлено в задоволенні зустрічного позову Підприємства до Товариства про тлумачення абз. 1 пункту 16 Договору щодо неможливості нарахування пені за несвоєчасне внесення першого-п`ятого платежів згідно з пунктом 7 Договору.

6.11. Звертаючись до суду позивач вказував на те, що станом на 25.07.2024 заборгованість відповідача за Договором та вказаним рішенням суду у справі № 910/1954/23 не погашена, у зв`язку з чим позивач нарахував 3 % річних та інфляційні втрати за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем за період, що не входив до позовних вимог у означеній вище справі, а саме: з 01.07.2023 до 23.07.2024, які заявлено до стягнення з відповідача у цьому спорі.

6.12. Також позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за Договором у загальному розмірі 352 082 484,09 грн, яка виникла за період надання послуг за липень та серпень 2023 року, а також нараховані цю заборгованість 3 % річних та інфляційні втрати за прострочення виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань.

6.13. Відповідач заперечуючи проти задоволення вимог вказував на те, що надання послуги із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів є фізично неможливим без укладення між ДП "НАЕК "Енергоатом" та Підприємством договору про надання послуги із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів гарантованим покупцем, що, у свою чергу, свідчить про пов`язаність вказаних осіб між собою грошовими зобов`язаннями. Відповідач вказував про наявність відкладальної обставини, яка передбачена підпунктом 2 пункту 8 Положення про ПСО, зокрема, що Підприємство оплачує вартість надання постачальниками універсальних послуг, послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів за умови відсутності у постачальника універсальних послуг заборгованості перед ДП "НАЕК "Енергоатом". Водночас, факт заборгованості позивача перед ДП "НАЕК "Енергоатом", встановлений у рішенні Господарського суду Кіровоградської області від 03.04.2024 у справі № 912/303/24 виключає можливість повного та своєчасного проведення відповідачем розрахунків за Договором.

6.14. Також відповідач наголошував на некоректному нарахуванні позивачем 3 % річних та інфляційних втрат на прогнозні обсяги послуги після заміни прогнозного обсягу послуги на фактичний, а також про наявність підстав для зменшення розміру вказаних нарахувань до 1 % від стягнутої суми.

6.15. Суди встановили, що позивачем надані відповідачу послуги за Договором згідно з актом від 31.07.2023 № 07.23/08 за липень 2023 року на суму 180 709 329,85 грн, а згідно з актом від 31.08.2023 № 08.23/08 за серпень 2023 року на суму 211 893 213,02 грн. Акти підписані та скріплені печатками сторін без будь-яких зауважень та заперечень.

6.16. Відповідач частково провів розрахунок за надані послуги у липні та серпні 2023 року, у зв`язку з чим заборгованість останнього станом на час звернення до суду з позовом складала 352 082 484,09 грн, що підтверджується також підписаним сторонами Актом зарахування зустрічних однорідних вимог від 14.05.2024.

6.17. Судами також встановлено, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем погашено основну заборгованість на суму 210 287 467,56 грн, що підтверджується платіжними інструкціями наявними у матеріалах справи.

6.18. Зважаючи на погашення Підприємством основної заборгованості, суд першої інстанції дійшов висновку про закриття провадження у справі в частині стягнення означеної вище суми заборгованості.

6.19. На день розгляду справи заборгованість відповідача перед позивачем (за розрахунковий період липень - серпень 2023 року включно) у відповідача перед позивачем становить 141 795 016,53 грн.

6.20. За висновком судів попередніх інстанцій, Підприємство не довело наявності відкладальної умови, про існування якої воно стверджує та дійшли висновку про наявність підстав для задоволення вимог про стягнення основного боргу на означену вище суму (141 795 016,53 грн).

6.21. Встановивши, що оплату вартості надання послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів за означений спірний період Підприємство здійснювало з порушенням графіка платежів, визначеного у Договорі, суди також дійшли висновків щодо правомірності нарахування Товариством Підприємству 3 % річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України є правомірним.

7. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

7.1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

7.2. Імперативними приписами частини другої статті 300 ГПК України чітко встановлено межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

8. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

8.1. Предметом касаційного оскарження за касаційною скаргою Товариства є оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції в частині висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Товариства щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат на загальну суму 51 826 484,54 грн. В іншій частині судові рішення жодним з учасників спору не оскаржуються, а тому не є предметом касаційного перегляду.

8.2. У вирішенні доводів скаржника Верховний Суд зазначає, що самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

8.3. Так, Товариство посилаючись на підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального, зокрема статті 625 ЦК України, без урахування висновків Верховного Суду, які викладені у означених у пункті 4.1.3. цієї постанови (від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17 та у постанові Великої Палати Верховного 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, зокрема у контексті застосування судами "стандартів доказування" та дотримання "принципу змагальності сторін").

8.4. Верховний Суд звертає увагу на те, що за змістом пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

8.5. Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

8.6. Суд також звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.03.2024 у справі №191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №902/1076/24, від 09.08.2024 у справі №127/22428/21, постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

8.7. Що ж до визначення подібних правовідносин, то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин.

8.8. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

8.9. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

8.10. Зокрема, за доводами скаржника, суд апеляційної інстанції не перевірив правомірність застосування відповідальності за статтею 625 ЦК України за періоди в які існувала така заборгованість та не надав належної оцінки умовам Договору, зокрема, пункту 7. На думку скаржника, суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові також не врахував висновків Верховного Суду, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц в частині оцінки вірогідності доказів, яка у тому числі полягає у співставленні судом доказів, які надають позивач та відповідач протягом розгляду справи.

8.11. Верховний Суд виходить з того, що вказані у пунктах 4.1.3. та 7.3. цієї постанови справи і дана справа є схожими в частині, що стосується предмету позову (стягнення 3% річних та інфляційних втрат). Тобто є подібними за однаковим нормативно-правовим регулюванням статті 625 ЦК України у контексті її застосування.

8.12. Що ж до справи № 129/1033/13-ц, то правові позиції, які викладені Великою Палатою Верховного Суду у ній стосуються оцінки вірогідності доказів, а статті 79 та 86 ГПК України є нормами процесуального права.

8.13. З огляду на викладене у Суду відсутні підстави для закриття касаційного провадження в силу приписів пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

8.14. Суд також виходить з того, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі. Сама по собі різниця судових рішень не свідчить про безумовне підтвердження незастосування правового висновку.

8.15. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 311 ГПК України).

8.16. Перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, відповідно до встановлених ним обставин справи, враховуючи підстави відкриття касаційного провадження, заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представників сторін, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

8.17. Суд, зокрема, виходить з того, що:

- обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи;

- важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою;

- стаття 79 ГПК України містить такий стандарт доказування як "вірогідність доказів";

- зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач і відповідач. Тобто з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї їх кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу;

- іншими словами, тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були;

- одночасно статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів);

- таким чином, з`ясування фактичних обставин справи, які входять до кола доказування, має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 ГПК України, щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому, ураховуючи взаємозв`язок і вірогідність;

- у спірному випадку Суд також звертається до категорії стандарту доказування та відзначає, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний [постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17]. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

8.18. При цьому, застосування приписів статті 86 ГПК України, як норми процесуального права, має загальний (універсальний, абсолютний) характер для усіх справ., оскільки обов`язком суду при розгляді справи є саме дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності, безпосередності дослідження наявних у справі доказів. Тобто, з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих і наявних у справі доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Саме чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.

8.19. Так, частково задовольняючи вимоги Товариства про стягнення з Підприємства 3 % річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції зазначив таке:

- розрахунок 3 % річних частково є арифметично неправильним, що призвело до нарахування надмірних сум до стягнення, а саме за періоди прострочення з 17.01.2024 до 24.04.2024 (на суму боргу в розмірі 371 602 481,72 грн) та з 25.04.2024 до 23.07.2024 (на суму боргу в розмірі 319 455 232,35 грн);

- здійснивши власний перерахунок 3 % річних, нарахованих на прострочені відповідачем суми основного боргу за березень-червень 2023 року, суд встановив, що обґрунтованим розміром вказаних нарахувань є 15 871 552,35 грн, а не 15 886 270,42 грн, як визначено позивачем;

- водночас, суд зазначив, що розрахована за вказаний період сума інфляційних збитків в розмірі 28 556 865,21 грн є правильною;

- щодо нарахованих позивачем 3% річних та інфляційних втрат за порушення договірних зобов`язань зі сплати коштів за надані позивачем протягом липня 2023 року - червня 2024 року послуги, суд дійшов висновку, що доказів надання позивачем відповідачу послуг у червні 2024 року на зазначені у розрахунку 3 % річних та інфляційних втрат суми (відповідного акту приймання-передачі) матеріали справи не містять, а тому суд позбавлений можливості перевірити обґрунтованість здійсненого позивачем розрахунку вказаних нарахувань за червень 2024 року, у зв`язку з чим в частині нарахованих 3% річних у розмірі 89 049,47 грн слід відмовити;

- перевіривши здійснені позивачем розрахунки 3 % річних за липень 2023 року - травень 2024 року, суд встановив, що позивач допустився арифметичних помилок у розрахунках за жовтень 2023 року (за перерахунком суду без зміни визначених позивачем періодів загальна сума 3% річних складає 455 589,01 грн, а не 474 111,84 грн) та за січень 2024 (за перерахунком суду без зміни визначених позивачем періодів загальна сума 3% річних складає 376 271,71 грн, а не 377 282,47 грн). Решта сум 3 % річних визначені позивачем правильно, а відтак, дійшов висновку, що за вказаний період прострочення загальна сума 3% річних складає 15137 048,33 грн;

- за висновком суду, загальна сума 3 % річних, які підлягають стягненню з відповідача за прострочення виконання своїх грошових зобов`язань протягом березня 2023 року - травня 2024 року складає 31 008 600,68 грн (15 871 552,35 грн +15 137 048,33 грн);

- щодо інфляційних втрат, суд встановив, що здійснені позивачем розрахунки цих нарахувань не є арифметично правильними та здійснені без урахування сталої практики Верховного Суду щодо методики нарахування інфляційних втрат (постанова від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19), а саме - у деяких періодах прострочення в межах розрахунків за вересень 2023 року, жовтень 2023 року, січень 2024 року, березень 2024 року, квітень 2024 року, травень 2024 року;

- здійснивши власний перерахунок інфляційних втрат за визначені позивачем періоди відповідно до вищенаведеної методики, суд першої інстанції встановив, що обґрунтованою сумою таких нарахувань, нарахованих на прострочені суми основного боргу за період з липня 2023 року до травня 2024 року, є 29 426 718,04 грн;

- отже, з урахуванням суми інфляційних втрат, нарахованих у зв`язку із простроченням виконання відповідачем своїх зобов`язань у березні-червні 2023 року, яка становить 28 556 865,21 грн, загальна сума інфляційних втрат, що підлягають стягненню з Підприємства на користь позивача становить 57 983 583,25 грн.

8.20. Відхиляючи заперечення відповідача щодо неправомірності нарахування позивачем 3 % річних та інфляційних втрат за період, після заміни прогнозних обсягів на фактичні, суд першої інстанції зазначив, що порядок оплати планових обсягів послуг передбачений пунктом 7 Договору (поетапна попередня оплата планових обсягів послуг). Отже, при розрахунку оплати за надані послуги відповідач зобов`язаний використовувати як плановий, так і фактичний обсяг послуги одночасно, які є взаємопов`язані та не замінюють один одного. Із посиланням на висновки Верховного Суду, які викладені у постановах від 19.08.2022 у справі № 912/1941/21 та від 09.11.2022 у справі № 904/5899/21, суд вказав про те, що у відповідача відсутнє право вибору - платити за плановий обсяг чи за фактичний обсяг. За умовами Договору відповідач зобов`язаний здійснити оплату планового обсягу на умовах попередньої оплати протягом розрахункового місяця, а по закінченню відповідного місяця визначити необхідність сплати фактичного обсягу послуг, отриманих за такий розрахунковий місяць.

8.21. При цьому, як і оплата планової вартості послуги, так і остаточний розрахунок за фактичний обсяг послуги по суті є одним і тим самим зобов`язанням із оплати послуги, що надається у відповідному розрахунковому періоді, розподіл такого обов`язку на окремі платежі у часі (попередня оплата, остаточний розрахунок) не створює умов для припинення існування таких частин зобов`язання. Невиконане зобов`язання зі сплати кожного чергового планового платежу існує у часі з моменту його виникнення і не припиняється по закінченню розрахункового місця, а підлягає виконанню в межах проведення розрахунку за фактичний обсяг наданих послуг.

8.22. За висновком суду першої інстанції, з огляду на те, що Договором визначений саме такий порядок розрахунків за надану послугу як оплата планових платежів та оплата за актом приймання-передачі послуги, то невиконання або неналежне виконання відповідачем як зобов`язання з оплати планового обсягу на умовах попередньої оплати, так і зобов`язання з оплати фактичного обсягу послуг, отриманих за розрахунковий місяць, є порушенням виконання грошового зобов`язання і передбачає застосування правових наслідків порушення зобов`язання та настання відповідальності за порушення грошового зобов`язання, зокрема, згідно з нормами статей 611, 625 ЦК України. Аналогічні за змістом висновки, викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.08.2022 у справі № 912/1941/21 та постановах Верховного Суду від 09.11.2022 у справі № 904/5899/21, від 24.11.2022 у справі № 927/713/21, а також в постанові від 23.11.2023 у справі № 925/654/22.

8.23. Суд першої інстанції також у судовому рішенні навів приклад та проаналізував розрахунок позивача щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на суми простроченого зобов`язання відповідача із оплати боргу за надані послуги протягом липня 2023 року - червня 2024 року та встановив, що до моменту підписання акта приймання-передачі компенсаційні виплати позивачем нараховувалися на прогнозовані показники вартості послуг, а після підписання відповідних актів база нарахування змінювалася на суми фактичної заборгованості. Позивачем також при розрахунку враховувались часткові оплати та підписані сторонами акти зарахування зустрічних однорідних вимог. Суд також встановив, що після 31.07.2023 компенсаційні виплати позивачем нараховувалися на фактичну заборгованість. Аналогічний підхід застосовано позивачем у решті розрахунків 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на прострочені суми заборгованості за серпень 2023 року - травень 2024 року.

8.24. Таким чином, здійснивши перевірку розрахунку позивача, господарський суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача є частково обґрунтованими, а тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 3% річних у розмірі 31 008 600,68 грн та 57 983 583,25 грн інфляційних втрат.

8.25. Суд апеляційної інстанції частково скасовуючи рішення суду першої інстанції, відзначив, що суд першої інстанції не врахував заперечень відповідача та не перевірив його доводів щодо бази нарахування для стягнення 3 % річних та інфляційних втрат після заміни прогнозної вартості послуг на фактичну. Суд апеляційної інстанції погодився з доводами відповідача у цій частині та, здійснивши перевірку котррозрахунку щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат за спірний період, наданого відповідачем, дійшов висновку, що останній є арифметично правильним.

8.26. Урахувавши контррозрахунок відповідача, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим у частині стягнення 13 635 884,28 грн 3 % річних та 23 529 815,11 грн інфляційних втрат.

8.27. При цьому наданий позивачем контррозрахунок суд апеляційної визнав невірним та таким, що містить методичні та арифметичні помилки.

8.28. Як вже зазначено вище, Товариство у касаційній скарзі наголошує на тому, що судом апеляційної інстанції у вирішенні питання щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних не враховано висновків Верховного Суду щодо обов`язку суду перевірити правильність здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується, що призвело до помилкового врахування судом розрахунку наданого відповідачем лише до суду апеляційної інстанції.

8.29. У вирішенні спірного питання Верховний Суд зауважує, що інфляційні втрати та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю, а вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19).

8.30. Як вже наголошено вище Верховний Суд неодноразово у своїх постановах звертав увагу, що з огляду на вимоги статей 79, 86 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми 3 % річних, інфляційних втрат та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

8.31. Водночас апеляційний господарський суд, зазначивши у мотивувальній частині оскаржуваної постанови про те, що контррозрахунок відповідача є арифметично правильним по відношенню до розрахунку позивача та розрахунку суду першої інстанції, належним чином не перевірив доводи Підприємства щодо бази нарахування для стягнення 3 % річних та інфляційних втрат після заміни прогнозного обсягу послуг на фактичний. При цьому також у судовому рішенні взагалі не встановив, за який період (до якого моменту) позивачем здійснено нарахування на планові обсяги.

8.32. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

8.33. Відхиляючи будь-які доводи сторін (учасників справи) чи спростовуючи подані докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування такому відхиленню чи спростуванню, а також навести ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог статті 7 ГПК України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

8.34. Проте суд апеляційної інстанцій не взяв до уваги зазначеного та всупереч вимогам норм процесуального права не в повній мірі з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення спору в частині позовних вимог про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат, не дослідив усіх наданих учасниками справи доказів та не надав їм належну правову оцінку у контексті нарахування зазначених сум. Суд апеляційної інстанції також не надав належної оцінки доводам Товариства щодо подання Підприємством свого контррозрахунку поза межами строків визначених ГПК України.

8.35. Верховний Суд зауважує, що в такій ситуації недостатнім є зазначення в рішенні, що суд перевірив розрахунок і контррозрахунок, позаяк суд мав обов`язок навести, які саме докази, покладені сторонами в основу здійснених ними розрахунків, були ним досліджені, оцінені і, відповідно, прийняті та/або відхилені із зазначенням відповідних мотивів такого прийняття / відхилення.

8.36. Водночас, зважаючи на межі розгляду справи судом касаційної інстанції, які встановлені статтею 300 ГПК України, Верховний Суд позбавлений можливості дослідити проведений позивачем розрахунок заявлених до стягнення сум інфляційних втрат, відсотків річних, у тому числі і контррозрахунок відповідача, та встановити їх обґрунтованість/необґрунтованість, чого не зробив суд апеляційної інстанції.

8.37. Такої ж позиції щодо неможливості перевірки судом касаційної інстанції розрахунку заявлених вимог дотримується Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 (на яку посилається скаржник) та від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, а також Верховний Суд, зокрема у постановах від 25.05.2019 у справі № 910/20107/17, від 03.10.2029 у справі № 905/587/18, від 28.05.2021 у справі № 916/1665/20, від 09.12.2021 у справі № 922/3109/20, від 25.05.2022 у справі № 910/19129/20, від 09.11.2022 у справі № 904/5899/21, від 09.12.2022 у справі № 921/542/20, від 21.01.2023 у справі № 904/842/20.

8.38. Доводи скаржника в цій частині (щодо неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків Верховного Суду, наведених у вказаних вище постановах) та не з`ясування всіх істотних обставин, що мають значення для справи з міркувань наведених у цій постанові, колегією суддів визнаються обґрунтованими. Дійшовши вказаного висновку, колегія суддів визначає частково обґрунтованими аргументи касаційної скарги про допущені судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права щодо повноти з`ясування обставин справи та перевірки їх наявними доказами.

8.39. Наведене, у свою чергу свідчить про обґрунтованість підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.

8.40. У розгляді клопотання Підприємства про зупинення провадження у справі № 910/9313/24 до закінчення перегляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 910/881/24 та оприлюднення у встановленому порядку повного тексту постанови, Суд виходить з такого.

8.41. На обґрунтування поданого клопотання відповідач вказує на те, що одним із ключових питань, яке підлягає дослідженню в межах цієї справи є наявність чи відсутність відкладальної обставини у розумінні підпункту 2 пункту 8 Положення про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії, при визначенні обов`язку відповідача сплатити заборгованість на користь позивача за послуги спірного періоду.

8.42. Суд зазначає, що відповідно до змісту оскаржуваних судових рішень, спірне питання було предметом розгляду у судах першої та апеляційної інстанції при вирішенні позовних вимог Товариства.

Однак, відповідно до вимог касаційної скарги Товариства, предметом касаційного перегляду є постанова суду апеляційної інстанції лише в частині висновків щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог Товариства щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

8.43. Враховуючи наведене Товариством у клопотанні обґрунтування, а також предмет касаційного оскарження та міркування Верховного Суду викладені у цій постанові щодо скасування постанови суду апеляційної інстанції в частині вирішення вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, вирішення питання щодо зупинення провадження у цій справі є передчасним.

8.44. З огляду на наведене Суд відмовляє у задоволенні клопотання Товариства.

8.45. Верховний Суд вважає неприйнятними доводи відповідача, викладені у відзиві на касаційну скаргу, з огляду на міркування, викладені у цій постанові.

8.46. ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

8.47. У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

8.48. Колегія суддів касаційної інстанції, враховуючи рішення Європейського суду з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" та у справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010), зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

9.1. Доводи скаржника про порушення судом апеляційної інстанції норм права при прийнятті оскаржуваної постанови за результатами перегляду справи в касаційному порядку знайшли часткове підтвердження з мотивів і міркувань, викладених у розділі 7 цієї постанови.

9.2. Суд апеляційної інстанції допустив порушення норм права.

9.3. Порушення судом апеляційної інстнції норм права унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції.

9.4. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

9.5. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 310 ГПК України).

9.6. За таких обставин касаційна інстанція вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а справу передати на новий розгляд до апеляційного господарського суду.

9.7. Під час нового розгляду суду слід звернути увагу на викладене у розділі 7 цієї постанови.

10. Розподіл судових витрат

10.1. Відповідно до частини чотирнадцятої статті 129 ГПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

10.2. Отже, суд касаційної інстанції, здійснює новий розподіл судових витрат у справі лише у разі прийняття ним постанови про скасування чи зміну остаточного судового рішення суду першої (апеляційної) інстанції, прийнятого по суті заявлених вимог. При цьому, у випадках скасування касаційним судом рішення суду першої інстанції або постанови апеляційної інстанції з переданням справи на новий розгляд, судові витрати у справі підлягають розподілу господарським судом, який вирішує спір по суті за результатами нового розгляду справи.

10.3. За таких обставин розподіл судового збору у т.ч. і витрат відповідача на професійну правничу допомогу, понесених в суді касаційної інстанції, відповідно до частини чотирнадцятої статті 129 ГПК України, не здійснюється, адже суд не змінює та не ухвалює нового рішення, а скасовує оскаржуване судове рішення та передає справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, тому за результатами нового розгляду має бути вирішено й питання, зокрема, щодо розподілу судових витрат, понесених у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 300, 308, 310, 315 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кіровоградська обласна енергопостачальна компанія" задовольнити частково.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.06.2025 у справі № 910/9313/24 скасувати в частині вирішення питання стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

Справу № 910/9313/24 в цій частині передати на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Власов

Суддя Т. Малашенкова