ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2025 р. м. Київ Справа № 911/2747/21 (911/1829/25)

Господарський суд Київської області у складі головуючого судді Янюк О.С за участю секретаря судового засідання Батуріної Я.Я. розглянув у судовому засіданні

позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Луганськ-Лада» в особі ліквідатора Глеваського Віталія Васильовича

до Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації

про відшкодування збитків

у межах справи № 911/2474/21

про банкрутство Публічного акціонерного товариства «Луганськ-Лада» (08132, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, м. Вишневе, вул. Святошинська, буд. 41, оф. 10, ідентифікаційний код 13382368)

За участю осіб, зазначених у протоколі судового засідання від 15.09.2025.

1. Стислий виклад позицій учасників справи (заяви по суті справи)

1.1. 30.05.2025 через електронний кабінет у підсистемі «Електронний суд» до Господарського суду Київської області (далі - суд) звернувся ліквідатор Публічного акціонерного товариства «Луганськ-Лада» (далі - ПАТ «Луганськ-Лада», позивач) Глеваський Віталія Васильовича (далі - ліквідатор) із позовною заявою (вх. № 6039) до Російської Федерації в особі Міністерства юстиції РФ (далі - РФ, відповідач), в якій просить стягнути з останнього збитки в розмірі 325 957,00грн. Позовні вимоги обґрунтовує ст. ст. 22, 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Законом України «Про міжнародне приватне право» та вказує, що внаслідок окупації відповідних територій Луганської області ПАТ «Луганськ-Лада» фактично позбавлене права володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном, чим завдала збитків (упущену вигоду) у заявленому розмірі.

Додатково у письмових поясненнях (вх. № 12218 від 05.09.2025) зазначає, що сума збитків є еквівалентною загальній вартості майна, що визначена в ДРРП. Указує, що з об`єктивних причин позивач не мав можливості встановити вартість майна, відповідно обрахувати суму збитків для стягнення в межах судової справи.

1.2. Інші учасники своїм правом, передбаченим ст. ст. 165, 168 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), не скористались, заяв по суті справи суду не надали.

2. Процесуальні дії у справі (заяви (клопотання) учасників справи та результат їх розгляду)

2.1. Ухвалою суду від 05.06.2025, зокрема: позовну заяву прийнято до розгляду в межах справи № 911/2747/21 про банкрутство ПАТ «Луганськ-Лада»; відкрито провадження у справі № 911/2747/21 (911/1829/25) та постановлено здійснювати її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; відмовлено у задоволенні клопотання ліквідатора про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, викладеного в резолютивній частині позовної заяви; призначено судове засідання на 03.07.2025; залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - АТ «ОТП Банк», третя особа); запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи.

2.2. 16.06.2025 через електронний кабінет у підсистемі «Електронний суд» до суду звернувся ліквідатор із клопотанням (вх. № 8328/25) про витребування доказів від АТ «ОТП Банк», яке протокольною ухвалою суду від 04.08.2025 було задоволено.

2.3. На підставі ст. 202, 216 ГПК України судове засідання відкладалось та у ньому неодноразово оголошувалась перерва. Чергове засідання призначено на 15.09.2025 (ухвала суду від 03.07.2025, протоколи судових засідань від 04.08.2025 та від 28.08.2025).

2.4. У судове засідання учасники справи (окрім позивача) до суду не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце проведення судового засідання були проінформовані своєчасно та у можливий на час розгляду даного спору спосіб (оголошення на офіційному сайті суду, зокрема, від 29.08.2025; описи вкладення до поштових відправлень із фіскальними чеками від 15.07.2025, які адресовані посольствам РФ у Румунії та Швейцарії; довідки про доставку електронних листів до електронного кабінету третьої особи). Водночас, явка зазначених осіб судом обов`язковою визнавалась, а тому ураховуючи положення ст. 42 ГПК України, суд визнав за можливе здійснити розгляд справи без участі представників вказаних осіб.

2.5. Під час судового засідання представник позивача у вступному слові учасників справи підтримав свою позовну заяву та просив суд її задовольнити з підстав викладених у позові.

3. Фактичні обставини, встановлені судом, із посиланням на докази

3.1. У провадженні суду перебуває справа № 911/2747/21 про банкрутство ПАТ «Луганськ-Лада» на стадії судової процедури ліквідація боржника, яку на підставі постанови суду від 15.12.2022 здійснює арбітражний керуючий Глеваський Віталій Васильович (свідоцтво № 1724 видане 20.03.2015).

3.2. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 26.12.2023 та 29.05.2025, ПАТ «Луганстк-Лада» належать на праві власності:

нежитлові будівлі, які знаходяться за адресою Луганська область, м. Луганськ, вул. Монтажная, 28 (дата реєстрація права - 29.12.2012, загальна площа 6140,10кв.м.);

комплекс нежитлових будівель, об`єкт житлової нерухомості, які знаходяться за адресою Луганська область, Новопсковський р., смт. Новопсков, вул. Партизанська, 7а (дата реєстрації права - 19.07.2011, загальна площа - 1286,90кв.м., загальна вартість нерухомого майна 325 957,00грн).

Згідно з інформації з Державного реєстру іпотек нежитлові будівлі, які знаходяться за адресою Луганська область, м. Луганськ, вул. Монтажная, 28, передані в іпотеку за договором №5766 від 25.12.2007 ЗАТ «ОТП Банк».

3.3. Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 №1207-VII (із змінами) визначено, зокрема, абз. 4 ч.2 ст.1, що окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими РФ (у тому числі окупаційною адміністрацією РФ) починаючи з 7 квітня 2014 року.

Крім того Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. Пізніше відповідними Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженими Законами України, воєнний стан продовжувався і триває досі.

Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих РФ, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376, Луганський район (у тому числі м. Луганськ) з 07.04.2014 по теперішній час та Новопсковська селищна територіальна громада Старобільського району Луганської області з 03.03.2022 по теперішній час знаходяться в окупації РФ.

3.4. Із змісту листа Міністерства юстиції України від 26.09.2023 убачається, що інвентаризація майнових активів банкрута, які знаходяться поза територією безпечного та безперешкодного доступу може бути проведена після усунення перепон і відновлення такого доступу до них. Водночас продаж майна банкрута на аукціоні без проведення інвентаризації суперечитиме положенням Кодексу.

3.5. 14.08.2025 АТ «ОТП Банк» повідомив суд, що заборгованість ПАТ «Луганськ-Лада» перед АТ «ОТБ Банк» відсутня. Крім того у зв`язку із закінченням терміну зберігання справи клієнта в архіві (справа закрита в 2013 році) останню було знищено, тому надати засвідчені копії документів, в тому числі договору іпотеки від 25.12.2007 укладеного між АТ «ОТП Банк» та ПАТ «Луганськ-Лада», немає можливості.

3.6. Інших доказів на підтвердження тих чи інших обставин суду учасниками справи суду надано не було.

4. Висновки суду із посилання норм права, які підлягають застосовуванню

4.1. Згідно до ч.1 ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право» пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Як передбачено ч.4 ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Водночас, як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (ст.11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (ст.12) передбачають, що договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.

Україна не є учасницею жодної із цих Конвенцій. Однак ці Конвенції відображають тенденцію розвитку міжнародного права щодо визнання того, що існують певні межі, в яких іноземна держава має право вимагати імунітет у цивільному процесі.

У рішенні від 14.03.2013 у справі «Олєйніков проти Росії» Європейський суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року застосовуються «відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її», і суд повинен брати до уваги цей факт, вирішуючи питання про те, чи було дотримано право на доступ до суду у розумінні п.1 ст.6 Конвенції (п.68, п. 31).

Отже, особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівними має влади і юрисдикції». Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни.

Як зазналось вище у зв`язку із військовою агресією РФ проти України Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 введено в Україні воєнний стан із 05:30год 24.02.2022 строком на 30 діб, який у подальшому, відповідними нормативно-правовими актами продовжено до 05.11.2025.

Відповідно до ст. 2 Конституції України, зокрема, суверенітет України поширюється на всю її територію. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Отже, перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і РФ 1997року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Ураховуючи зазначене та те, що в РФ, вчинивши повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії, у тому числі юридичній особі, яка здійснює свої господарську діяльність на території України. Аналогічна правова позиція щодо судового імунітету визначена, зокрема, у постановах: Верховного Суду від 18.05.2022 у справі № 428/11673/19, від 22.06.2022 №311/498/20, від 12.10.2022 у справі № 463/14365/21, від 14.05.2025 у справі № 916/758/24; Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 990/80/22.

Також, судом береться до уваги правова позиція Верховного Суду, викладена, зокрема, у постанові від 14.04.2022 у справі №308/9708/19, яка полягає в тому, що після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

Отже, у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у резидента України, навіть з іноземною країною, зокрема й РФ, може бути розглянутим та вирішеним судом України як належним та повноважним судом.

Відповідно до ч.1 ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Таким чином, оскільки подія, яка стала підставою для вимог товариства про відшкодування шкоди, мала місце на території України, то застосовним матеріальним законом при вирішенні цього спору є матеріальний закон України.

4.2. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) витрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частинами першою, другою ст.1166 ЦК України, яка регулює загальні підстави відповідальності за завдану недоговірну (деліктну) шкоду, визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Вирішуючи спір про відшкодування шкоди, суд повинен встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити такі складові, як:

(1) неправомірність поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства;

(2) наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права, взагалі будь-яке знецінення блага, що охороняється законом, та її розмір;

(3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, тобто протиправна поведінка конкретної особи (осіб), на яку покладається відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що необхідно та невідворотно спричинила шкоду;

(4) вина заподіювача шкоди, як суб`єктивного елемента відповідальності, що полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Суди, розглядаючи спори про стягнення шкоди, мають встановлювати наявність усіх елементів складу правопорушення у їх сукупності. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність у вигляді відшкодування шкоди не настає.

Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Схожий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04.03.2021 у справі № 908/1879/17.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.3 ст.13, ч.1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У свою чергу докази повинні бути належними (ст.76 ГПК України) та допустимими (ст.77 ГПК України).

Згідно до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, система доказування у господарському процесі засновується на розподілі тягаря доказування між сторонами у справі. Посилаючись на ту чи іншу обставину або спростовуючи їх у суді, сторона повинна доводити такі обставини належними та допустимими доказами.

При поданні позову про відшкодування заподіяної майнової шкоди на позивача покладається обов`язок довести належними, допустимими та достовірними доказами неправомірність поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.09.2024 у справі №910/722/24)

4.2.1. Як зазначає позивач, та із зазначеним твердженням погоджується суд, протиправність діяння відповідача, як складового елементу факту збройної агресії РФ проти України, в розумінні ч.3 ст.75 ГПК України є загальновідомим фактом, який закріплено державою на законодавчому рівні, а також визнано на міжнародному рівні, та яка доказування не підлягає.

4.2.2. Як установлено судом ПАТ «Луганстк-Лада» належить на праві власності, зокрема, комплекс нежитлових будівель, об`єкт житлової нерухомості, які знаходяться за адресою Луганська область, Новопсковський р., смт. Новопсков. Територія, на якій розміщене майно, з 03.03.2022 по теперішній час знаходиться в окупації відповідача, що у свою чергу унеможливлює розпорядження позивачем зазначеним майном (реалізація майна з метою погашення вимог кредиторів), у зв`язку з чим завдає матеріальної шкоди ПАТ «Луганськ-Лада».

4.2.3. Відповідно до ст.1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Із змісту позовної заяви вбачається, що розмір матеріальних збитків позивач визначив на підставі наявної інформації, яка міститься у Державному реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 26.12.2023, а саме, що загальна вартість комплексу нежитлових будівель, об`єкта житлової нерухомості, які знаходяться за адресою Луганська область, Новопсковський р., смт. Новопсков становить 325 957,00грн (станом на 19.07.2011 - день внесення запису до державного реєстру). Проте суд вважає, що у даному випадку зазначена інформація з вказаного реєстру не може бути взята судом до уваги, оскільки остання не є тим допустимим доказом на підставі якого можна встановити реальну вартість майна та як наслідок розмір майнової шкоди.

Суд зазначає, що допустимими доказами на підтвердження розміру шкоди, який зазначений у позові, зокрема, є звіт про оцінку збитків або висновок експерта, які складені із застосуванням Методики визначення шкоди та обсягу збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна у зв`язку із збройною агресією РФ, а також упущеної вигоди від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності, яка затверджена наказом Міністерства економіки України та Фонду державного майна України 18.10.2022 №3904/1223.

Суд звертає увагу на те, що у даній категорії спорів законодавець не звільняє позивача від необхідності доведення розміру майнової шкоди, а тому зазначення у позові розміру, без надання належних та допустимих доказів, не підставою для його автоматичного задоволення.

Ураховуючи зазначені обставини суд дійшов висновку, що позивачем не доведений у встановленому ГПК України порядку заявлений до стягнення розмір майнової шкоди (упущеної вигоди), а тому позовні вимоги не можуть бути задоволені.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 14, 42, 73-78, 80, 86, 232-233, 237-238, 240, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Луганськ-Лада» в особі ліквідатора Глеваського Віталія Васильовича до Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування збитків (вх. № 6039 від 30.05.2025) - залишити без задоволення.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення до Північного апеляційного господарського суду у порядку, визначеному ст. 257 ГПК України.

Суддя О.С. Янюк

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 30.09.2025.

Станом на 30.09.2025 рішення законної сили не набрало.