РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.09.2025Справа № 910/8395/25
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Трейд Енерджі"

до Головного управління справами Міністерства оборони України

про стягнення 115 638,96 грн

Представники сторін: не викликалися

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Євро Трейд Енерджі" (далі - Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Головного управління справами Міністерства оборони України (далі - Управління) 115638,96 грн основного боргу, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за Договором про постачання електричної енергії споживачу №23-10-2023/1276 від 15.12.2023 в частині своєчасної та в повному обсязі оплати вартості спожитої електричної енергії за жовтень 2023 року.

08.07.2025 через систему "Електронний суд" Товариство подало клопотання про відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 60 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.07.2025 позов залишено без руху, встановивши Товариству строк на усунення її недоліків.

09.07.2025 через систему "Електронний суд" Товариство подало клопотання про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.07.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання). Встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.

17.07.2025 через систему "Електронний суд" Управління подало відзив, в якому просило відмовити у задоволенні позову, з огляду на відсутність бюджетного фінансування.

У той же день Відповідач також подав клопотання про зменшення розміру витрат Позивача на професійну правничу допомогу до 5 000,00 грн.

17.07.2025 через систему "Електронний суд" (зареєстровано судом 18.07.2025) Товариство подало відповідь на відзив, в якій не погодилося із запереченнями Управління, оскільки відсутність надходження бюджетних коштів не нівелює обов`язку з оплати.

Відповідно до статті 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Водночас, суд враховує, що відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Приймаючи до уваги зазначені вище обставини, для визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, а також виконання завдання розгляду справи по суті, розгляд справи здійснено за межами строків, встановлених ГПК України, проте в розумні строки.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що базуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги Товариства обґрунтованими.

15.12.2023 між Товариством (за текстом договору - Постачальник) та Управлінням (за текстом договору - Споживач) було укладено договір про постачання електричної енергії споживачу №23-10-2023/1276, відповідно до пункту 2.1. якого Постачальник зобов`язується поставити Споживачу у терміни та на умовах, визначених Договором електричну енергію, код ДК 021:20-5 Електрична енергія (Електрична енергія), в обсягах і порядку передбачених Договором для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач сплачує Постачальнику за використану електричну енергію у розмірі, строки, порядку та на умовах передбачених Договором.

Відповідно до пункту 5.1. Договору загальна ціна (сума) Договору становить 6 100 000,00 грн, у т.ч. ПДВ 1 016 666,67 грн, у тому числі: загальний фонд - 5 700 000,00 грн, у т.ч. ПДВ 950 000,00 грн, відшкодування - 400 000,00 грн, у т.ч. ПДВ 66 666,6667 грн. Очікуваний обсяг постачання електричної енергії року становить 868 945,869 кВт*год.

За положеннями пункту 5.2 Договору ціна за одиницю товару (1 кВт*год електричної енергії) становить 7,02 грн за 1 кВт*год., у т.ч. ПДВ.

Положеннями пункту 5.7 Договору визначено, що ціна електричної енергії має зазначатися Постачальником в актах купівлі-продажі активної електроенергії та Розрахунку вартості 1 кВт*год. електричної енергії (Додаток 5 до Договору) за відповідний розрахунковий період, у тому числі у разі її зміни.

Згідно з пунктом 5.8 Договору розрахунковим періодом за Договором є календарний тиждень/декада/місяць. Оплата вартості спожитої електричної енергії здійснюється Споживачем на підставі відповідного рахунку Постачальника, згідно акту купівлі-продажі активної електричної енергії та Розрахунку вартості 1 кВт*год. електричної енергії за відповідний розрахунковий період протягом 20-ти банківських днів після дати підписання акту купівлі-продажі активної електроенергії та Розрахунку вартості 1 кВт*год. електричної енергії.

У пункті 5.9. Договору сторонами погоджено, що оплата вартості електричної енергії за Договором здійснюється Споживачем виключно шляхом перерахування коштів на рахунок Постачальника із спеціальним режимом використання (далі - спецрахунок). Оплата вважається здійсненою після того, як на спецрахунок Постачальника надійшла вся сума коштів, що підлягає сплаті за спожиту електричну енергію відповідно до умов Договору. Спецрахунок Постачальника зазначається у платіжних документах Постачальника, у тому числі у разі його зміни.

Відповідно до підпункту 1 пункту 6.2. Договору Споживач зобов`язаний забезпечувати своєчасну та повну оплату спожитої електричної енергії згідно з умовами Договору.

Пунктом 13.6. Договору передбачено, що усі повідомлення за цим Договором вважаються зробленими належним чином, якщо вони здійснені в письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, вручені кур`єром, надіслані на зазначені в цьому Договорі електронні пошти або особисто за зазначеними в цьому Договорі адресами Сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення, дата звіту про перегляд електронного повідомлення або дата поштового штемпеля відділу зв`язку одержувача. Відповідь на звернення має бути надана в строк не пізніше 5 робочих днів.

У пункті 13.1. передбачено, що Договір вважається укладеним та набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення їх підписів печатками (у разі їх наявності), укладається на строк до 31.12.2023, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення. Постачання електричної енергії Споживачу здійснюється з дати початку постачання в заяві-приєднання, яка є Додатком 1 до цього Договору до завершення воєнного стану, оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64 (зі змінами) "Про введення воєнного стану в Україні" та продовженого Указами Президента України "Про продовження воєнного стану в Україні" від 06.02.2023 №58/2023. Період постачання електричної енергії Споживачу автоматично пролонгується у разі продовження дії воєнного стану.

Додатковою угодою №1 від 31.12.2023 до Договору продовжено дію Договору до 31.03.2024, пункт 13.1. Договору викладено у відповідній редакції.

Додатковою угодою №2 від 10.01.2024 до Договору сторони збільшили загальну ціну (суму) Договору на 1 220 000,00 грн, викласти пункт 5.1 Договору в наступній редакції: "загальна ціна (сума) Договору становить 7 320 000,00 грн., в т.ч. ПДВ 1 220 000,00 грн. в тому числі: загальний фонд - 6 920 000,00 грн., відшкодування - 400 000,00 грн."

Між Товариством та Управлінням було підписано та скріплено печатками Акт купівлі-продажу електричної енергії за жовтень 2023 року №249783/523101 на загальну суму 5 150 150,17 грн (разом із ПДВ), за яким у вказаному місяці було спожито 733 639,626? кВт*год. За тарифом 5,85 грн/кВт*год (без ПДВ).

29.11.2023 Товариством виставлено Управлінню рахунок на оплату №249783/5231019 щодо сплати вартості поставленої електроенергії у жовтні 2023 року у загальному розмірі 5 150 150,17 грн (разом із ПДВ).

Вказаний рахунок було частково сплачений Управлінням у розмірі 5 034 511,21 грн, що підтверджується платіжними інструкціями №3724 від 24.12.2023 на суму 284 358,08 грн та №3723 від 24.12.2023 на суму 4 750 153,13 грн.

Інших доказів оплати матеріали справи не містять та не були надані Відповідачем.

З метою досудового врегулювання спору, 26.06.2025 Товариство звернулося до Управління за претензією №559-06-2025/С/В від 26.06.2025, в якій просило сплатити заборгованість за жовтень 2023 року у розмірі 115 638,96 грн. Однак вказана претензія була залишена без задоволення.

У зв`язку з неповною оплатою Управлінням вартості поставленої у жовтні 2023 року електричної енергії за Договором про постачання електричної енергії споживачу №23-10-2023/1276 від 15.12.2023, Товариство звернувся з даним позовом до суду.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідності до статті 509 ЦК України та статті 173 ГК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За приписами частини 1 статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічне положення мітиться в частині 1 статті 526 ЦК України.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Даючи оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, вбачається, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором енергопостачання, за яким, відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 275 ГК України, енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Окремим видом договору енергопостачання є договір постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору постачання електричної енергії споживачу встановлюються Законом України "Про ринок електричної енергії" (абзац 2 частини 1 статті 275 ГК України).

Відповідно до частин 2, 3 статті 275 ГК України відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається. Предметом договору енергопостачання є окремі види енергії з найменуванням, передбаченим нормативно-правовим актом.

Правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку електричної енергії, регулює відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище визначає Закон України "Про ринок електричної енергії".

У відповідності до пункту 14 частини 1 статті 4 Законом України "Про ринок електричної енергії" учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладаються договір про постачання електричної енергії споживачу.

Кодекс систем розподілу та правила роздрібного ринку затверджуються Регулятором (абзац 10 частини 2 статті 2 Закону України "Про ринок електричної енергії").

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №312 від 14.03.2018 затверджено Правила роздрібного ринку електричної енергії (далі - Правила).

Згідно з пунктом 4.1. Правил розрахунки за електричну енергію та послуги, що надаються на роздрібному ринку, між учасниками цього ринку здійснюються у грошовій формі відповідно до укладених договорів.

Послуги з розподілу або передачі електричної енергії оплачуються відповідно до умов договору споживача з електропостачальником або споживачем, або електропостачальником на зазначений у відповідних договорах поточний рахунок оператора системи (пункт 4.2. Правил).

Відповідно до пункту 4.7. Правил Оплата електричної енергії здійснюється споживачем виходячи з умов відповідного договору про постачання електричної енергії і може, зокрема, бути у формі: 1) планових платежів з наступним перерахунком (остаточним розрахунком), що проводиться за фактично відпущену електричну енергію згідно з даними комерційного обліку; 2) попередньої оплати з остаточним розрахунком, що проводиться за фактично відпущену електричну енергію згідно з даними комерційного обліку; 3) оплати за фактично відпущену електричну енергію відповідно до даних комерційного обліку. За наявності відповідного устаткування проведення оплати може бути реалізоване із застосуванням картки попередньої оплати.

Вибір виду тарифу здійснюється споживачем під час вибору комерційної пропозиції та може бути змінений шляхом обрання іншої комерційної пропозиції поточного електропостачальника в установленому електропостачальником порядку або шляхом укладення договору з іншим електропостачальником у порядку, визначеному цими Правилами (пункт 4.11. Правил).

Розрахунки між споживачем та електропостачальником (іншими учасниками роздрібного ринку, якщо вони беруть участь у розрахунках) здійснюються згідно з даними, отриманими від адміністратора комерційного обліку в порядку, передбаченому Кодексом комерційного обліку, про обсяги поставленої, розподіленої (переданої) та купленої електричної енергії ( пункт 4.12. Правил).

Умовою виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Положеннями статті 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 20 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну (пункт 4.12. Правил).

Згідно з пунктом 5.8 Договору розрахунковим періодом за Договором є календарний тиждень/декада/місяць. Оплата вартості спожитої електричної енергії здійснюється Споживачем на підставі відповідного рахунку Постачальника, згідно акту купівлі-продажі активної електричної енергії та Розрахунку вартості 1 кВт*год. електричної енергії за відповідний розрахунковий період протягом 20-ти банківських днів після дати підписання акту купівлі-продажі активної електроенергії та Розрахунку вартості 1 кВт*год. електричної енергії.

Як було раніше встановлено судом, між Товариством та Управлінням було підписано та скріплено печатками Акт купівлі-продажу електричної енергії за жовтень 2023 року №249783/523101 на загальну суму 5 150 150,17 грн (разом із ПДВ), за яким у вказаному місяці було спожито 733 639,626? кВт*год. За тарифом 5,85 грн/кВт*год (без ПДВ).

29.11.2023 Товариством виставлено Управлінню рахунок на оплату №249783/5231019 щодо сплати вартості поставленої електроенергії у жовтні 2023 року у загальному розмірі 5 150 150,17 грн (разом із ПДВ).

Вказаний рахунок було частково сплачений Управлінням у розмірі 5 034 511,21 грн, що підтверджується платіжними інструкціями №3724 від 24.12.2023 на суму 284 358,08 грн та №3723 від 24.12.2023 на суму 4 750 153,13 грн.

Інших доказів оплати матеріали справи не містять та не були надані Відповідачем.

Таким чином, заборгованість Управління перед Товариства за спожиту електричну енергію у спірний період становить 115 638,96 грн.

Таким чином, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за Договором про постачання електричної енергії споживачу №23-10-2023/1276 від 15.12.2023 щодо оплати вартості відпущеної електричної енергії у жовтні 2023 року, строк оплати якого настав, суд дійшов висновку про наявність у відповідача основної суми заборгованості у розмірі 115 638,96 грн.

Заперечуючи проти задоволення позову, Управління вказувало на відсутність бюджетного асигнування для здійснення розрахунку за спожиту електроенергію. Однак суд не погоджується з такими твердженнями Відповідача, з огляду на таке.

Виходячи з положень статей 525, 526, 530 ЦК України і статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших нормативно-правових актів, договору.

У той же час, за частиною 2 статті 218 ГК України та статті 617 ЦК України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності, як відсутність у боржника необхідних коштів.

З огляду на зміст статті 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейський суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у пункті 26 рішення в справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00) зазначив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

ЄСПЛ у пункті 48 рішення від 30.11.2004 у справі "Бакалов проти України" та в пункті 40 рішення від 18.10.2005 у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" зазначив, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Таким чином, відсутність бюджетного фінансування не є підставою для звільнення відповідача від зобов`язання зі сплати заборгованості за договором.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22.03.2017 у справі №3-77гс17, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.03.2018 у справах №925/246/17, № 925/974/17, від 01.07.2019 у справі №910/4377/18 та від 08.07.2019 у справі №910/4375/18, від 07.11.2019 у справі №916/1345/18, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №12-46гс18 та 17.04.2018 у справі №911/4249/16.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина 1 статті 86 ГПК України).

Отже, позов ТОВ "Еспейс Лтд" підлягає задоволенню у повному обсязі.

Судовий збір згідно статті 129 ГПК України та з урахуванням положень частини 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" покладається на Відповідача.

Також, Товариство просило суд стягнути з Управління витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 60 000,00 грн.

У відповідності до статті 1312 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено статтею 16 ГПК України.

Статтею 123 ГПК України унормовано, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено ст. 16 ГПК України.

Відповідно до частин 1-3 статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

За змістом наведених законодавчих приписів необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

На підтвердження вимоги про стягнення з Відповідача витрат на правову допомогу у сумі 60 000,00 грн, Товариством було додано копії: договору про надання правничої допомоги №1-юр від 03.02.2025, додаткової угоди №6 від 02.07.2025 до вказаного правочину, акту надання послуг №6/02072025 від 02.07.2025 на суму 65 000,00 грн, рахунку-фактури №02-07-2025 від 02.07.2025 на суму 65 000,00 грн, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії РН №1823 від 27.04.202020 на ім`я Брящея Руслана Ігоровича та ордеру серії ВК №1178547 від 02.07.2025 на ім`я вказаного адвоката.

За змістом частини 3 статті 237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (пункт 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

За приписами частини третьої статті 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката залежно від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

03.02.2025 між Фізичною особою-підприємцем Брящеєм Р.І. (за текстом договору - ФОП) та Товариством (за текстом договору - Клієнт) було укладено Договір про надання правничої допомоги №1-юр, відповідно до пункту 1.1. якого ФОП надає Клієнту адвокатські послуги з аналізу правовідносин у адміністративних, цивільних, господарських, кримінальних справах і справах про адміністративні порушення під час досудового та судового розгляду цих справ та представництва Клієнта в усіх органах, установах, підприємствах, організаціях.

За положеннями пунктів 3.1.-3.2. Договору за виконання договору Клієнт сплачує ФОП гонорар. Розмір та умови оплати послуг залежно від обсягів юридичних робіт обумовлюються сторонами в укладеній сторонами додатковій угоді до договору. Розрахунки за надані послуги Клієнт здійснює на підставі сформованих рахунків та актів виконаних робіт на безготівковий рахунок ФОП.

Відповідно до положень Додаткової угоди №6 від 02.07.2025 до Договору про надання правничої допомоги №1-юр від 03.02.2025 загальна вартість фактично наданих послуг складає 65 000,00 грн. Оплата вартості фактично наданих послуг здійснюється Товариством протягом 10 днів з дати підписання акту надання послуг/виконаних робіт з можливістю відстрочки платежу до 30 днів від дати підписання акту надання послуг/виконаних робіт.

02.07.2025 між Клієнтом та ФОП було підписано та скріплено печатками Акт надання послуг на загальну суму 65 000,00 грн та в той же день виставлено відповідний рахунок-фактуру №02-07-2025 від 02.07.2025.

Підписавши та скріпивши печатками вказані акти, Товариство засвідчило відсутність жодних претензій та зауважень щодо наданих послуг.

Отже, вищевказаними доказами та наявними матеріалами справи підтверджується надання ФОП Позивачу послуг з професійної правничої допомоги у погодженому між ними розмірі 65 000,00 грн.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 ГПК України).

Відповідна правова позиція викладена у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі №910/906/18, а також у додатковій постанові Верховного Суду від 04.03.2020 у справі №914/633/18, які в силу частини 4 статті 236 ГПК України підлягають врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Разом із цим, 02.07.2025 вищезазначений рахунок був повністю сплачений Позивачем, що підтверджується платіжною інструкцією №6236 від 02.07.2025.

У частині 4 статті 129 ГПК України закріплено загальне правило розподілу судових витрат.

Проте у частині 5 наведеної норми ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 ГПК України.

Зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

У пунктах 119, 120 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 №922/1964/21 зроблено висновок про те, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7 та 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи".

Висновки, аналогічні відображеним вище, також викладені в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 9 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Таким чином, домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", рішення у справі "Баришевський проти України", рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України", рішення у справі "Двойних проти України", рішення у справі "Меріт проти України").

Отже, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до положень статей 126, 129 ГПК України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи та витрачений адвокатом час.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норми права викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, від 16.11.2022 №910/1964/21.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5 та 6 статті 126 ГПК України).

07.07.2025 через систему "Електронний суд" Управління подало клопотання про зменшення розміру витрат Позивача на професійну правничу допомогу, оскільки їх розмір є явно завищеним та не відповідає критеріям реальності, розумності та пропорційності.

З огляду на викладене, враховуючи складність справи, розумну необхідність витрат для даної справи у суді, зважаючи на обсяг наданих адвокатських послуг та ціну позову, на переконання суду, співмірною із ціною позову є компенсація витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн, у зв`язку з чим заява Позивача про компенсацію витрат на правову допомогу підлягає частковому задоволенню.

У зв`язку із задоволенням позову Товариства, судові витрати, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги у розмірі 5 000,00 грн, на підставі статті 129 ГПК України покладаються на Відповідача.

Керуючись статтями 129, 165, 178, 236-238, 240, 241, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Головного управління справами Міністерства оборони України (03168, місто Київ, проспект Повітряних Сил, 6; ідентифікаційний код 24978319) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Трейд Енерджі" (02121, місто Київ, Харківське шосе, будинок 201-203, корпус 2-А, нежитлове приміщення №4; ідентифікаційний код 42819343) 115 638 (сто п`ятнадцять тисяч шістсот тридцять вісім) грн 96 коп. основного боргу, 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп. витрат зі сплати судового збору та 5 000 (п`ять тисяч) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частин 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяСергій МУДРИЙ