ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2025 р. Справа№ 910/9133/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок «Монашинські сири»

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2025

та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 15.05.2025

у справі № 910/9133/24 (суддя Плотницька Н.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою з обмеженою «Торгівельний будинок «Монашинські сири»

до 1. Товариства з обмеженою з обмеженою «Експедиція 777»

2. Головного управління Національної поліції у місті Києві

про стягнення 76 137, 28 грн, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою з обмеженою «Торгівельний будинок «Монашинські сири» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою з обмеженою «Експедиція 777» (далі - відповідач-1) про стягнення 76 137,28 грн, з них: розмір майнової шкоди - 70 637,28 грн та вартість проведеної експертизи - 5 500,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що належний позивачеві автомобіль BMW XL LABEL номерний знак НОМЕР_1 , 29.03.2024 під час евакуації та доставки до спеціального майданчика тимчасового тримання зазнав механічних пошкоджень і для відновлення транспортного засобу необхідні кошти у розмірі 70 637,28 грн, що підтверджується звітом про оцінку ФОП Дибач Ю.П. від 11.06.2024.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.10.2024, зокрема, залучено до участі у справі в якості відповідача-2 - Головне управління Національної поліції у місті Києві.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.04.2025 у справі №910/9133/24 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність усіх елементів складу правопорушення, необхідних для застосування такої міри відповідальності як відшкодування шкоди.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 15.05.2025 у справі №910/9133/24 клопотання Товариства з обмеженою з обмеженою «Експедиція 777» про стягнення судових витрат задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою з обмеженою «Торгівельний будинок «Монашинські сири» на користь Товариства з обмеженою з обмеженою «Експедиція 777» витрати на правничу допомогу у розмірі 19 000,00 грн.

Задовольняючи заяву відповідача-1 про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено неспівмірність розміру вказаних витрат з часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та виконаних робіт, а також з ціною позову.

Не погоджуючись із вищезазначеними рішеннями, Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок «Монашинські сири» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги і разом з тим зупинити дію додаткового рішення шляхом заборони видачі судового наказу.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що матеріалами справи підтверджується факт завдання позивачеві майнової шкоди саме при евакуації транспортного засобу.

На переконання апелянта, рапортом інспектора Безверхого Д.Ю. від 06.04.2024 підтверджується виявлення пошкоджень на транспортному засобі, належному позивачеві, а саме пошкодження лако-фарбового покриття переднього бампера з лівої сторони та скол на лівій фарі.

Лише Товариство з обмеженою з обмеженою «Експедиція 777», яким здійснювалася евакуація транспортного засобу та Головне управління Національної поліції у місті Києві, на території якого зберігався транспортний засіб з 29.03.2024 по 06.04.2024, мали доступ до транспортного засобу позивача, а тому діями/бездіяльність вказаних відповідачів позивачеві заподіяно збитки.

Оскільки присутність відповідачів при проведенні огляду автомобіля не є обов`язковою, така обставина не могла враховуватися судом як підстава для відмови у позові.

Позивач також зазначає, що додаткове рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права.

Апелянт наголошує у скарзі на неподанні відповідачем детального опису робіт (наданих послуг), а розмір витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірним із предметом спору та становить 24,96% від ціни позову, справа є малозначною, матеріали справи не істять великої кількості документів, на дослідження та збирання яких адвокат витратив би значний час.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.05.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок «Монашинські сири» передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Тищенко А.І., Михальської Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок «Монашинські сири» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 15.05.2025 у справі № 910/9133/24 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.

02.06.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.06.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок «Монашинські сири» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 15.05.2025 у справі № 910/9133/24. Розгляд вказаної апеляційної скарги ухвалено здійснювати без повідомлення (виклику) учасників справи в порядку письмового провадження. Учасникам апеляційного провадження встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу до 26 червня 2025 року. Витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/9133/24.

16.06.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/9133/24.

18.06.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від Головного управління Національної поліції у місті Києві надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач-2 зазначив, що з акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 29.03.2024 вбачається, що на транспортному засобі позивача було виявлено пошкодження лако-фарбового покриття по всьому кузову автомобіля, а також пошкодження лобового скла, бампера передньої та задньої частин автомобіля, пороги з правої та лівої сторін автомобіля, передні та задні колісні диски з правої та лівої сторін автомобіля.

Зазначене підтверджує, що вказаний транспортний засіб мав сліди експлуатації до його переміщення на територію спеціального майданчика для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів, що спростовує доводи апелянта про причини виникнення ушкоджень автомобіля.

Крім того, огляд транспортного засобу позивача проведено без виклику та участі заінтересованих осіб, а саме представників Головного управління Національної поліції у місті Києві, що є порушенням Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Фонду державного майна України від 24.11.2003 №142/5/2092.

Відповідач-2 наголошував на тому, що позивачем отримано автомобіль 06.04.2024 однак, огляд для встановлення розміру матеріальних збитків був здійснений 29.05.2024, що свідчить про встановлення та оцінювання наявних пошкоджень саме станом на вказану дату. Відтак, звіт про оцінку майна не може бути доказом для визначення розміру матеріальних збитків, завданих позивачеві.

26.06.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою з обмеженою «Експедиція 777» надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач-1 зазначив, що транспортний засіб позивача мав пошкодження до здійснення його працівниками евакуації.

З доданих до позовної заяви фотоматеріалів вбачається, що евакуація автомобіля здійснювалася з правої сторони, а пошкодження, виявлені позивачем, наявні з лівої сторони, відтак, зазначене спростовує твердження апелянта про завдання йому збитків саме при здійсненні евакуації автомобіля.

Відповідач-1 наголошує на тому, що матеріалами справи не доведено причинно-наслідкового зв`язку між завданою шкодою та діями відповідача-1.

Згідно з ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частини 4 статті 269 ГПК України).

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, транспортний засіб марки BMW XL LABEL, номерний знак НОМЕР_1 , належить на праві власності позивачу - Товариству з обмеженою з обмеженою «Торгівельний будинок «Монашинські сири», що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .

29 березня 2024 року о 19 год. 26 хв. інспектором з паркування першого відділу контролю за дотриманням правил зупинки, стоянки транспортних засобів управління (інспекції) з паркування Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Регедою Є.Ю. в режимі фото/відеозйомки зафіксовано порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортного засобу марки BMW XL LABEL, номерний знак НОМЕР_1 , за адресою: м. Київ, вул. Руставелі Шота, 34 та винесено постанову про притягнення водія вищевказаного транспортного засобу ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 КУпАП у зв`язку з порушеннями п. 15.9 (и) ПДР.

Доставка та передача вищевказаного автомобіля на спеціальний майданчик для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів була здійснена Товариством з обмеженою з обмеженою «Експедиція 777».

Відповідно до акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 29.03.2024, автомобіль BMW XL LABEL, державний номерний знак НОМЕР_1 , було після евакуації передано на тимчасове зберігання до Головного управління Національної поліції у місті Києві. У вказаному акті зафіксовано пошкодження лако-фарбового покриття по всьому кузову автомобіля, лобового скла автомобіля, бамперів передньої та задньої частин автомобіля, порогів автомобіля з правої та лівої його сторін, передніх та задніх колісних дисків з правої і лівої сторін автомобіля.

Вказаний транспортний засіб доставлено на спеціальний майданчик за адресою: м. Київ, вул. Г. Хоткевича 20-б та передано уповноваженій особі.

За твердженням позивача, 06.04.2024 директором Товариства з обмеженою з обмеженою «Торгівельний будинок «Монашинські сири» Мельничуком Кирилом Івановичем при огляді транспортного засобу BMW XL LABEL, номерний знак НОМЕР_1 , на штрафмайданчику, розташованому за адресою: м. Київ, вул. Гната Хоткевича 20Б були виявлені пошкодження, яких не існувало на момент здійснення евакуації, а саме: пошкодження лакофарбового покриття переднього бампера з лівої сторони та скла на лівій фарі, що також підтверджується рапортом інспектора Безверхого Д.Ю. від 06.04.2024, копія якого надана на адвокатський запит ГУНП у м. Києві.

Своім листом Дніпровське УП ГУНП у м. Києві №СЕД-20984-2024 від 23.04.2024 повідомило ТОВ «Торгівельний будинок «Монашинські сири» про розгляд заяви про пошкодження автомобіля під час евакуації, у зв`язку з чим матеріали внесені до журналу єдиного обліку за №15671. Разом з тим, позивача було поінформовано, що підстави для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань відсутні, оскільки питання щодо відшкодування збитків носить цивільно-правовий характер і підлягає вирішенню в судовому порядку.

Відповідно до Звіту від 11.06.2024 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля BMW XL LABEL, державний номерний знак НОМЕР_1 внаслідок його пошкодження протиправними діями, станом на 06.04.2024, вартість матеріального збитку складає 70637,28 грн.

Згідно з актом огляду колісного транспортного засобу (дефектна відомість) від 29.05.2024, долученим до Звіту від 11.06.2024, пошкоджено бампер передній лівий лако-фарбове покриття, фара передня ліва верхня (скол, глибокі подряпини, викривлення структури розсіювача).

Посилаючись на достатність доказів, які доводять вину відповідачів у заподіянні шкоди транспортному засобу під час його евакуації та зберігання на майданчику тимчасового зберігання, позивачем заявлено вимоги про солідарне стягнення з Товариства з обмеженою з обмеженою «Експедиція 777» та Головного управління Національної поліції у місті Києві матеріальної шкоди в розмірі 70 637,28 грн та 5 500,00 грн витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 8 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Завдання майнової (матеріальної) шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України).

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено право особи, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, на їх відшкодування. До збитків віднесено: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Підставою деліктної відповідальності є протиправне шкідливе винне діяння особи, яка заподіяла шкоду. Отже, для відшкодування шкоди за правилами статті 1166 Цивільного кодексу необхідна наявність складу правопорушення, а саме:

а) неправомірність поведінки особи.

Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо заподіювач шкоди не був уповноважений на такі дії.

б) наявність шкоди.

Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, що коментується, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі.

в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

г) вина заподіювача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Водночас у деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди.

Процедура тимчасового затримання інспекторами з паркування транспортних засобів, зберігання таких транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках, а також їх повернення визначена Порядком тимчасового затримання інспекторами з паркування транспортних засобів та їх зберігання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14 листопада 2018 року № 990 (далі - Порядок № 990).

Відповідно пункту 2 Порядку №990 тимчасове затримання транспортного засобу шляхом доставки для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку здійснюється інспектором з паркування в разі вчинення водієм порушення, передбаченого частиною третьою статті 122 (порушення правил зупинки, стоянки в межах відповідного населеного пункту), частиною першою статті 152-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у випадках, коли розміщення транспортного засобу є таким, що суттєво перешкоджає дорожньому руху або створює загрозу безпеці руху, а також у разі вчинення порушення, передбаченого частиною другою статті 152-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 990 доставлення транспортного засобу на спеціальний майданчик чи стоянку здійснюється за допомогою спеціальних автомобілів-евакуаторів, у тому числі тих, що належать підприємствам, установам та організаціям, які провадять діяльність, пов`язану із транспортуванням транспортних засобів, і з якими органами місцевого самоврядування укладено в установленому законодавством порядку договори.

Пунктом 5 Порядку № 990 визначено, що після прибуття евакуатора інспектор з паркування у присутності двох понятих і особи, яка виконує роботи з доставлення транспортного засобу на спеціальний майданчик чи стоянку, складає акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу згідно з додатком. У разі фіксації обставин тимчасового затримання транспортного засобу в режимі фотозйомки (відеозапису) таке затримання відбувається без присутності понятих.

Акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу підписують інспектор з паркування, особа, що виконує роботи з доставлення такого засобу на спеціальний майданчик чи стоянку, та два понятих (крім випадку фіксації обставин тимчасового затримання транспортного засобу в режимі фотозйомки (відеозапису).

Пунктами 13, 14 Порядку № 990 визначено, що у разі заподіяння транспортному засобу шкоди під час його транспортування та/або зберігання на спеціальному майданчику чи стоянці завдані збитки відшкодовуються за рахунок суб`єкта господарювання, що надає послуги з транспортування та/або зберігання транспортних засобів у разі їх тимчасового затримання, та/або відповідного страхового відшкодування, що здійснюється за правовідносинами обов`язкового страхування цивільної відповідальності зазначеного суб`єкта господарювання. Спори, пов`язані із шкодою, що заподіяна тимчасово затриманому транспортному засобу під час його транспортування або зберігання на спеціальному майданчику чи стоянці, розв`язуються в установленому законодавством порядку.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, в акті огляду та тимчасового затримання від 29.03.2024 наявний перелік пошкоджень частин та елементів кузова транспортного засобу та вказано про пошкодження лако-фарбового покриття по всьому кузову автомобіля, а також лобового скла автомобіля, бамперів передньої та задньої частин автомобіля, порогів автомобіля з правої та лівої сторін, передніх та задніх колісних дисків з правої і лівої сторін автомобіля.

Зазначення в акті огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 29.03.2024 пошкоджень, які виявлені на автомобілі, свідчить про те, що автомобіль мав пошкодження до здійснення транспортування та розміщення на спеціальному майданчику.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що пошкодження, зазначені у акті огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 29.03.2024 збігаються з пошкодженнями, які встановлені актом огляду колісного транспортного засобу (дефектна відомість) від 29.05.2024.

Враховуючи, що відповідно до Звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля BMW XL LABEL, державний номерний знак НОМЕР_1 , огляд об`єкта оцінки проходив 29 травня 2024 року, його комплектність та наявність пошкоджень встановлена та оцінювалась саме станом на 29 травня 2024 року.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зазначений звіт не доводить факт причетності відповідачів до пошкоджень автомобіля, однак визначає розмір вартості матеріального збитку, завданого позивачу третіми особами станом на дату огляду.

Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що позивачем не наведено підстав проведення дослідження з оцінки завданих останньому матеріальних збитків 29.05.2024, в той час, коли пошкодження транспортного засобу були виявлені позивачем 06.04.2024.

Посилання апелянта на рапорт інспектора Безверхого Д.Ю. від 06.04.2024 як доказ заподіяння відповідачами шкоди відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки сам по собі факт звернення до Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м.Києві з заявою про вчинення кримінального правопорушення, не доводить факту протиправності дій або бездіяльності відповідачів.

Положеннями ч.ч. 1- 4 ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Варто зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17 та аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд, оцінюючи фактичні обставини справи, звертаючись до балансу вірогідностей, вирішуючи спір, виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду встановлені обставини, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про не доведеність позивачем наявності всіх елементів складу правопорушення для застосування такої міри відповідальності як відшкодування шкоди, а тому позовні вимоги у даній справі не підлягають задоволенню.

Щодо доводів апеляційної скарги про скасування додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 15.05.2024, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою з обмеженою «Експедиція 777» просило суд стягнути з Товариства з обмеженою з обмеженою «Торгівельний будинок «Монашинські сири» витрати на професійну правничу допомогу у сумі 19000,00 грн.

Положеннями ст. 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 16 ГПК України (далі - ГПК України) учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 вказано, що метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.

3) розподіл судових витрат (ст. 129 ГПК України).

Відповідно до ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч. 2 ст. 126 ГПК України результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (ч. 1 ст. 124 Господарського процесуального кодексу України).

Так, у клопотанні від 16.12.2024 відповідач-1 просив стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 19 000,00 грн, у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

Частина 8 статті 129 ГПК України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у клопотанні про стягнення судових витрат від 16.12.2024 відповідачем-1 зазначено про те, що докази понесення витрат на професійну правничу допомогу, а саме акт про надання та приймання послуг буде наданий суду у відповідності до ч. 8 ст. 129 ГПК України.

Рішення Господарського суду у справі №910/9133/24 було ухвалене 07.04.2025, а відтак останнім днем для подання доказів, які підтверджують розмір понесених судових витрат в суді першої інстанції, було 12.04.2025.

Колегією суддів встановлено, що відповідачем-1 заяву про долучення доказів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу подано 11.04.2025, отже докази, які підтверджують розмір судових витрат, понесених у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги в суді першої інстанції були подані у строк, визначений частиною 8 статті 129 ГПК України.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу в сумі 19000,00 грн заявник надав копії договору про надання правової допомоги № 24/08-01 від 24.08.2023, додаткової угоди №4 від 13.08.2024, акта наданих послуг№ 2 від 07.04.2025 та платіжної інструкції № 2744 від 11.12.2024.

За змістом частини 3 статті 237 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», згідно з яким договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами ст. 1 вказаного Закону представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Згідно зі ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі фіксованого розміру чи погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоча і визначається частиною 1 статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні Цивільного кодексу України становить ціну такого договору.

Таким чином, визначаючи розмір суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, необхідно враховувати, зокрема, встановлений у самому договорі розмір та/або порядок обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 24.08.2023 між Товариством з обмеженою з обмеженою «Експедиція 777» (клієнт) та Адвокатським бюро «Ірини Людвик» (адвокат) укладено договір про надання правової допомоги (далі - договір), відповідно до п. 1.1. якого адвокат зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги клієнту на умовах та в порядку, що визначені цим договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до п. 3.1 договору, вартість послуг регулюється додатковими угодами до договору.

Даний договір набирає чинності з 24.08.2023 та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.

13.09.2024 між Товариством з обмеженою з обмеженою «Експедиція 777» (клієнт) та Адвокатським бюро «Ірини Людвик» (адвокат) укладено додаткову угоду №4, відповідно до п. 1 якої сторони домовилися, що вартість послуг адвоката за підготовку усієї необхідної документації та представництво інтересів клієнта у Господарському суду міста Києва при розгляді справи №910/9133/24 становить 19 000,00 грн.

Згідно з п.2 додаткової угоди №4, клієнт зобов`язується до 13.12.2024 сплатити аванс у розмірі 75% від суми, що зазначена у пункті 1 даної угоди, а залишок 25% клієнт зобов`язується перерахувати в день постановлення Господарським судом міста Києва рішення у справі №910/9133/24.

На виконання умов вказаного договору відповідачем-1 сплачено на користь адвоката 14250,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №2744 від 11.12.2024.

Положення ст. 60 ГПК України передбачають, що повноваження адвоката як представника підтверджуються як довіреністю, так і ордером.

Представництво інтересів Товариства з обмеженою з обмеженою «Експедиція 777» у справі №910/9133/24 здійснювала адвокат Людвик Ірина Василівна, яка діяла на підставі ордера серії АІ №1702338 від 13.09.2024, а також свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЗР№21/1983 від 26.03.2019.

Заперечуючи проти заявлених відповідачем-1 витрат на правничу допомогу, позивач як у суді першої інстанції так і при поданні апеляційної скарги зазначав про відсутність детального опису робіт (наданих послуг), а також про те, що справа є малозначною та не є складною для представника відлповідача-1, матеріали справи не містять великої кількості документів, на дослідження та збирання яких адвокат витратив би значний час, відтак заявлений розмір витрат не відповідає критеріям, наведеним у ч. 4 ст. 126 ГПК України.

Також позивач наголосив, що представник відповідача-1 брав участь лише у двох судових засіданнях.

За змістом частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5 та 6 статті 126 ГПК України).

Відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Критерії оцінки поданих заявником доказів суд встановлює самостійно у кожній конкретній справі, виходячи із принципів верховенства права та пропорційності, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, в рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (пункт 268), від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 ГПК України, суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 ГПК України).

У такому випадку суд, керуючись ч.ч. 5-7,9 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та постановах Верховного Суду від 30.04.2024 у справі №913/50/22, від 09.04.2024 у справі №910/11443/22, від 14.03.2024 у справі № 904/141/20.

У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 сформульовано правовий висновок про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, приписами статей 123- 130 ГПК України, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 126 ГПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат, понесених нею на правову допомогу повністю або частково - керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчою суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами.

Сукупний аналіз норм процесуального кодексу, якими врегульовано питання критеріїв визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу (статті 126, 129 ГПК України), дає підстави дійти висновку, що вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу по суті (розміру суми витрат, які підлягають відшкодуванню) є обов`язком суду, зокрема, шляхом надання оцінки доказам поданим стороною із застосуванням критеріїв визначених у статті 126 та частинах 5 - 7, 9 статті 129 ГПК України.

Такий обов`язок у кожному конкретному випадку реалізовується на засадах змагальності та рівності сторін, шляхом надання сторонам можливості надати свої міркування/заперечення. За наслідками оцінки обставин справи і наведених учасниками справи щодо цього питання обґрунтувань та дослідження поданих стороною доказів за правилами статті 86 ГПК України, суд і ухвалює рішення в цій частині.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.02.2024 у справі №910/9714/22.

Колегією суддів встановлено, що звертаючись із заявою про ухвалення додаткового судового рішення у цій справі, відповідач-1 визначив розмір судових витрат на професійну правничу допомогу у сумі 19 000,00 грн та як вбачається з наданих документів на підтвердження таких витрат - розмір витрат на правничу допомогу погоджено між відповідачем-1 та його адвокатом у фіксованому розмірі.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (пункти 133-134 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року №922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 у справі № 904/4507/18.

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (пункт 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року №922/1964/ (провадження № 12-14гс22)).

Крім того, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16.112022 у справі №922/1964/21, учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Так, зі змісту додаткової угоди №4 від 13.09.2024 вбачається, що адвокатом було надано послуги, а саме підготовка усіх необхідних процесуальних документів та представництво відповідача-1 у Господарському суду міста Києва під час розгляду справи №910/9133/24.

Враховуючи зазначене, доводи апелянта про відсутність детального опису робіт (виконаних послуг), який передбачений ч. 3 ст. 126 ГПК України, відхиляються судом апеляційної інстанції.

Посилання апелянта на участь представника відповідача-1 лише у двох судових засіданнях є необґрунтованими, оскільки з матеріалів справи вбачається, що останній брав участь у п`яти судових засіданнях.

Доказів або обґрунтувань, які б свідчили про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката позивач не надав, враховуючи, що матеріалами справи підтверджується складання адвокатом відзиву на позовну заяву, заперечення, додаткових письмових пояснень та клопотання про призначення експертизи, а також участь адвоката у п`яти судових засіданнях, колегія суддів дійшла висновку про те, що у відповідності до ч. 6 ст. 126 ГПК України позивачем не доведено неспівмірності витрат на оплату професійної правничої допомоги складності справи.

При цьому, самі лише посилання на неспівмірність витрат та незгода із сумою понесених витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути підставою для відмови у задоволенні заяви позивача про розподіл судових витрат.

Надавши оцінку доказам та аргументам сторін щодо розподілу відповідних витрат, керуючись зокрема, такими критеріями як обґрунтованість, пропорційність, співмірність та розумність їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, враховуючи приписи частини 4 статті 126 та частини п`5 статті 129 ГПК України, з огляду на обсяг виконаних робіт Адвокатським бюро «Ірини Людвик», судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення заяви та стягнення на користь відповідача-1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 19 000,00 грн.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 ГПК України.

Відповідно до ст. 236 ГПК України, рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, а наявні в матеріалах справи докази свідчать про обґрунтованість висновків суду, викладених в оскаржуваних судових рішеннях.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2025 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 15.05.2025 у справі №910/9133/24 прийняті відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для їх скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок «Монашинські сири» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст.ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок «Монашинські сири» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 15.05.2025 у справі №910/9133/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2025 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 15.05.2025 у справі № 910/9133/24 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/9133/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко