ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31.07.2025 Справа № 917/1846/24
м. Полтава
про визнання недійсним договору та повернення земельної ділянки

Суддя Солодюк О.В.
Секретар судового засідання Олефір О.І.
Учасники справи згідно протоколу судового засідання

Обставини справи: Заступник керівника Лубенської окружної прокуратури Полтавської області звернувся з позовом в інтересах держави в особі Гребінківської міської ради до Почаївської гімназії Гребінківської міської ради Полтавської області та Селянського фермерського господарства «Україна», в якому просить:
1. Визнати недійсним договір про спільну діяльність від 08.05.2024, укладений між Почаївською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів Гребінківської міської ради Полтавської області та СФГ «Україна»;
Прокуратура обґрунтовуючи позовні вимоги посилається на те, що оспорюваний договорів є удаваним, оскільки за своєю суттю не є договором про спільну діяльність, а є прихованим договором оренди землі, його зміст суперечить вимогам Цивільного кодексу України, Закону України «Про оренду землі» та не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, а тому він підлягає визнанню недійсним. Цей правочин вчинено сторонами з метою приховати договір оренди землі для здійснення орендарем господарської діяльності.
Між сторонами існують фактичні відносини з передання в користування земельної ділянки, метою яких є вирощування та отримання у власність врожаю сільськогосподарських культур, які там вирощуються, а умови укладеного між відповідачами договору про спільну діяльність свідчать про те, що останні фактично уклали договір суборенди земельної ділянки, а відтак, до спірних правочинів слід застосовувати правила, передбачені для договору оренди (суборенди) земельної ділянки.
Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 04.11.2024 суд прийняв позовну заяву до розгляду й відкрив провадження у справі, постановив справу розглядати в порядку загального позовного провадження, призначив підготовче засідання у справі на 05.12.2024 на 09:50 год.
Ухвалою від 05.12.2024 суд продовжив підготовче провадження на 30 днів та відклав розгляд справи на 18.02.2025 на 12:00 год.
Судове засідання, призначене на 18.02.2025 на 12:00 год., не відбулося у зв`язку з перебуванням судді у відпустці. Ухвалою суду від 27.02.2025 призначено розгляд справи на 29.04.2025 на 12:00 год.
Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 29.04.2025 суд закрив підготовче провадження у справі № 917/1846/24 та призначив справу до судового розгляду по суті в засіданні суду на 03.07.2025 на 11:00 год.
Ухвалою від 07.07.2025 суд призначив дату судового засідання у справі на 31.07.2025 на 15:30 год.
Відповідач 1 отримав копії ухвал суду: від 04.11.2024 року про відкриття провадження у даній справі 12.11.2024; від 05.12.2024 - 10.01.2025; від 27.02.2025 - 11.03.2025; від 29.04.2025 - 06.05.2025; від 07.07.2025 - 15.07.2025, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення.
Відповідач 2 отримав копію ухвали суду від 04.11.2024 року про відкриття провадження у даній справі 14.11.2024, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення. Інші ухвали суду направлялись відповідачу 2 в його електронний кабінет.
Відповідачі відзив на позов не надали. Встановлені строки для його подання закінчилися.
Згідно з ч. 8 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Згідно із ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.
Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
При цьому, суд приймає до уваги, що відповідно до ч. 2 ст. 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
За таких обставин, приймаючи до уваги, що відповідачі у строк, встановлений ч. 1 ст. 251 ГПК України та ухвалою суду про відкриття провадження у даній справі, не подали до суду відзиву на позов, а відтак не скористалися наданими їм процесуальними правами, справа може бути розглянута за наявними у ній документами з урахуванням згаданого вище приписів ч. 9 ст. 165 ГПК України та ч. 2 ст. 178 ГПК України.
В судовому засіданні 31.07.2025 суд виніс рішення.
Розглянувши матеріали справи, суд встановив.
На території Гребінківської ОТГ, Лубенського району розміщується заклад освіти Почаївська гімназія Гребінківської міської ради Полтавської області. Для ведення дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду та для ведення сільського господарства навчальний заклад має у постійному користуванні земельну ділянку загальною площею 20,12 га, яка розміщена у с. Бесідівщина Гребінківської ОТГ Лубенського району Полтавської області та перебуває у комунальній власності Гребінківської об`єднаної міської територіальної громади в особі Гребінківської міської ради Полтавської області.
Встановлено, що право постійного користування зазначеною земельною ділянкою набуто на підставі Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 224445 від 18.03.2008, виданого Ульяновській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів Гребінківської районної ради Полтавської області згідно з рішенням 8 сесії 5 скликання Ульяновської сільської ради Гребінківського району Полтавської області від 07.08.2007.
Постановою Верховної Ради України від 17.03.2016 «Про перейменування окремих населених пунктів» село Ульяновка Гребінківського району Полтавської області перейменовано на село Почаївка Гребінківського району Полтавської області.
У зв`язку із вказаним Ульяновську загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів Гребінківської районної ради Полтавської області перейменовано (без зміни форми юридичної особи) на Почаївську загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів Гребінківської районної ради Полтавської області.
Постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 «Про утворення та ліквідацію районів» ліквідовано Гребінківський район Полтавської області та утворено Лубенський район (з адміністративним центром у місті Лубни), до складу якого включено територію Гребінківської міської територіальної громади.
У листі Гребінківської міської ради від 09.08.2024 №03-44/1932 зазначено, що згідно рішення 42 позачергової сесії Гребінківської міської ради 7 скликання від 27.11.2020 № 1389 «Про прийняття об`єктів із спільної власності територіальних громад Гребінківського району у власність Гребінківської міської територіальної громади» Почаївську загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів Гребінківської районної ради Полтавської області було перейменовано у Почаївську загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів Гребінківської міської ради Полтавської області.
Таким чином, Почаївська гімназія Гребінківської міської ради Полтавської області на теперішній час за правилами правонаступництва володіє правами та обов`язками щодо користування земельною ділянкою 20,12 га, яка розміщена у с. Бесідівщина Гребінківської ОТГ Лубенського району Полтавської області та передана закладу освіти у постійне користуванням підставі Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 224445 від 18.03.2008, виданого Ульяновській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів Гребінківської районної ради Полтавської області згідно рішення 8 сесії 5 скликання Ульяновської сільської ради Гребінківського району Полтавської області від 07.08.2007.
Крім того, у листі Почаївської гімназії від 25.06.2024 №17 вказано, що Почаївська гімназія є правонаступником Ульяновської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів.
Проте, право власності не зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Однак, Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду зазначає, що у статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» наведено дефініцію поняття «державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з якою державна реєстрація - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Державна реєстрація є не підставою набуття права власності, а лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності із фактом його державної реєстрації не можна. Досліджуючи обставини наявності в особи права власності, насамперед необхідно з`ясувати підстави, з яких особа набула такого права, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, що зумовлює визнання права власності, а не підставою набуття цього права. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.
Крім того, рішенням Господарського суду Полтавської області від 24.01.2024 у справі № 917/1769/23, яким було задоволено позовну заяву Лубенської окружної прокуратури, було визнано факт перебування вказаної земельної ділянки у комунальній власності.
Отже, вищевказана земельна ділянка є комунальною власністю Гребінківської територіальної громади.
Відповідно до інформації з державного земельного кадастру, нормативно-грошова оцінка вказаної земельної ділянки становить 647274,02 грн.
Судом встановлено, що 08.05.2024 між Почаївською гімназією Гребінківської міської ради Полтавської області (сторона - 1) та Селянським фермерським господарством «Україна» (сторона - 2) укладено Договір про спільну діяльність (надалі - Договір).
Згідно із п.1.1 Договору вбачається, що Почаївська гімназія Гребінківської міської ради є закладом освіти, який фінансується з місцевого бюджету із цільовим використанням отриманих бюджетних коштів і у силу свого статусу не є сільськогосподарським підприємством, та не має достатніх засобів для сільськогосподарського виробництва та штатних працівників для здійснення свого обов`язку з використання земельної ділянки за цільовим призначенням у зв`язку із чим, для забезпечення цієї мети Сторона - 1 даного Договору (Почаївська гімназія) залучає до співпраці у формі спільної діяльності з обробітку земельної ділянки Сторону - 2 (СФГ «Україна»), яка є сільськогосподарським виробником, створеним у відповідній організаційно - правовій формі фермерського господарства.
Відповідно до п.1.2. Договору вбачається, що його сторони домовились про організацію спільної діяльності у сфері спільного обробітку земельної ділянки площею 20,12 га, яка належить Почаївській гімназії на праві постійного користування згідно Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №224445, без створення юридичної особи, для досягнення наступних господарських цілей: для навчальних цілей, пропаганди передового досвіду, ведення сільського господарства (пп. 1.2.1 Договору); отримання сільськогосподарської продукції (пп.1.2.2 Договору); збереження та підвищення якісних характеристик земельної ділянки, запобігання забур`яненню, деградації та ерозії земельної ділянки (пп. 1.2.3 Договору); надання теоретичних знань та практичних навичок учням у сфері сільського господарства (пп.1.2.4 Договору).
У п.1.3 Договору визначеного сторони зобов`язуються діяти спільно шляхом об`єднання майна, грошових коштів і зусиль для отримання продукції.
Крім того, відповідно до п. 1.4 Договору для досягнення мети договору сторони можуть надавати один одному будь-які фінансову, технологічну або організаційну допомоги.
Положеннями п. 2.4 Договору визначено, що Сторона-1 (Почаївська гімназія) зобов`язується надати для сумісної діяльності землю площею 20,12 га, а сторона-2 (СФГ «Україна») зобов`язується на даній площі виконати весь комплекс агротехнічних робіт при вирощуванні сільськогосподарських культур, а саме підготовку грунту для посіву, посів з обов`язковим внесенням мінеральних добрив, культивацію та збір урожаю, самостійно вносити пестициди, використовувати своє насіння, пальне, техніку, тощо. Всі сільськогосподарські роботи проводяться за рахунок СФГ «Україна».
У пп. 3.1.1 п.3.1 Договору зазначено, що Сторона-1 (Почаївська гімназія) після підписання договору зобов`язана невідкладно надати Стороні - 2 (СФГ «Україна») доступ до земельної ділянки для її обробітку для спільної мети.
Обов`язки Сторони-2 (СФГ «Україна») визначено положеннями пп. 4.1.1 та пп. 4.1.2, п.4.1 Договору, згідно яких СФГ «Україна» зобов`язується після підписання договору невідкладно приступити до здійснення робіт за даною угодою, після збирання і реалізації врожаю з прибутку проводить грошовий розрахунок із Стороною-1.
Внесок Сторони-1 (Почаївської гімназії) згідно умов пп. 5.1.1 та 5.1.2 п.5.1 Договору становить майно: земельна ділянка площею 20,12 га, яка належить їй на праві постійного користування згідно Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №224445, трудова участь у вирощуванні сільськогосподарської продукції. Внесок СФГ «Україна» (пп.пп. 5.2.1 та 5.2.2 п.5.2 Договору) становить майно: сільськогосподарська техніка, транспорті засоби, посівний матеріал, засоби захисту рослин, тощо, трудова участь: вирощування сільськогосподарської продукції та її транспортування.
При цьому розподіл доль сторін з прибутку становить 12 % у Почаївської гімназії (пп. 5.1.3 п.5.1 Договору) та 88 % у СФГ «Україна» (п. 5.2.3 п.5.2 Договору).
Крім того, згідно п.7.1 Договору весь вирощений на земельній ділянці урожай є спільною власністю сторін. Згідно із п.7.2 Договору всі доходи, отримані за даним договором внаслідок спільної діяльності, використовуються у першу чергу для відшкодування понесених матеріальних витрат.
Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами (п. 11.1 Договору). Договір укладено на 10 років та строк його дії закінчується 8 травня 2034 року (п. 11.2 Договору).
Договір підписано сторонами та скріплено печатками, затверджено начальником відділу освіти виконавчого комітету Гребінківської міської ради Полтавської області. Акт приймання-передачі земельної ділянки відсутній, договором не передбачений.
У п.1.1 Статуту Почаївської гімназії Гребінківської міської ради, затвердженого рішенням 37 сесії Гребінківської міської ради від 29.11.2023 №2325 (надалі - Статут) визначено, що Почаївська гімназія (далі заклад освіти), перейменовано рішенням 8 (позачергової) сесії Гребінківської міської ради VIII скликання від 27.04.2021 №461 «Про реорганізацію, ліквідацію закладів освіти Гребінківської міської ради» шляхом перейменування Почаївської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Гребінківської міської ради у Почаївську гімназію Гребінківської міської ради, яка знаходиться у комунальній власності міської ради.
Почаївська гімназія є правонаступником Почаївської загальноосвітньої І-ІІІ ступенів Гребінківської районної ради Полтавської області на підставі рішення 8 (позачергової) сесії Гребінківської міської ради VIII скликання від 27.04.2021 №461 «Про реорганізацію, ліквідацію закладів освіти Гребінківської міської ради».
Заклад освіти у своїй діяльності керується Конституцією України, Законами України «Про освіту», «Про повну загальну середню освіти», іншими нормативно-правовими актами, Статутом.
Згідно п.1.3 Статуту Почаївська гімназія є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в органах Казначейської служби України та в установах банків. Заклад забезпечує ведення самостійного бухгалтерського обліку та звітності, є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня. Заклад освіти є неприбутковою організацією.
У п.1.4 Статуту визначено, що засновником Почаївської гімназії є Гребінківська міська рада Полтавської області. Згідно положень п. 6.1 Статуту матеріально-технічна база закладу освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло, інші матеріальні цінності.
Відповідно до п.1.5 Статуту головною метою закладу освіти є забезпечення реалізації права громадян на здобуття повної загальної середньої освіти, всебічний розвиток дитини шляхом розкриття і реалізації потенційних можливостей, розумових і фізичних здібностей, тощо.
Згідно п.1.6 Статуту головними завданнями закладу освіти є: забезпечення реалізації прав громадян на повну загальну середню освіту, виховання громадянина України, виховання шанобливого ставлення до родини, тощо.
У п. 1.11 Статуту визначено, що заклад освіти має право отримувати кошти і матеріальні цінності від органів виконавчої влади, фізичних і юридичних осіб, на правах оперативного управління розпоряджатись рухомим і нерухомим майном згідно законодавства України.
Положеннями п.6.6 Статуту визначено, що заклад освіти має земельну ділянку, де розміщуються спортивні майданчики, зона відпочинку, господарські будівлі, тощо. У п.6.3 Статуту визначено, що заклад освіти користується землею, іншими природними ресурсами і несе відповідальність за дотримання вимог та норм з їх охорони.
Згідно п.7.1 Статуту фінансування закладу освіти здійснюється на основі його кошторису.
У п.7.2 Статуту визначено, що фінансово-господарська діяльність закладу освіти проводиться відповідно до Бюджетного кодексу України, законів України «Про освіту», «Про повну загальну середню освіту» та інших нормативно-правових актів.
У п.7.5 Статуту визначено, що заклад освіти має прав на придбання та оренду необхідного обладнання та інших матеріальних ресурсів, користуватись послугами будь-яких підприємств, установ та організацій або фізичних осіб.
Проте, згідно з витягом з державного реєстру юридичних осіб Міністерства Юстиції України основним та єдиним видом діяльності Почаївської гімназії є 85.31 - загальна середня освіта. Вказане не передбачає, що навчальний заклад може брати участь у обробітку землі.
Разом з тим, основним видом діяльності СФГ «Україна» є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (основний) (квед - 01.11). Серед допоміжних видів діяльності СФГ «Україна» освітня діяльність відсутня.
Відповідно до листа Почаївської гімназії (б/н і дати, вхідний номер Лубенської окружної прокуратури 9459-24 від 12.09.2024) з додатками, згідно Договору про спільну діяльність передбачені такі цілі: навчальні, пропаганда передового досвіду ведення сільського господарства, отримання теоретичних знань та практичних навичок у сфері сільського господарства. У вказаному листі також зазначено, що відповідно для досягнення цих цілей використовувалися теми навчальних занять, а саме: 1) 5 клас, предмет «Пізнаємо природу» тема дослідження «Лінійні розміри і маса тіл правильної форми», де діти за допомогою метрівки виконували заміри земельної ділянки, залучалися п`ятикласники в кількості 5 учнів, форма проведення: практичне заняття, дослідження; 2) 7 клас, предмет фізика тема «Механічний рух» (досліджувався рух трактора), «Теплові явища» (вплив теплових явищ на сільськогосподарські рослини) залучалися семикласники в кількості 5 учнів, форма проведення: захист проектів; 3) 8 клас, хімія тема «ГМО продукти в житті людини», де розповідалося про вирощування і позитивний вплив продуктів без ГМО на організм людини залучалися восьмикласники в кількості 10 учнів форма проведення: захист проектів; 4) 9 клас, географія тема "Світове сільське господарство: значення, внутрішньогалузева структура, міжгалузеві зв`язки, аграрні відносини. Найбільші сільськогосподарські райони" залучилися дев`ятикласники в кількості 5 учнів форма проведення: навчальне заняття. Теми уроків записані в класних журналах та проводився інструктаж як перед поїздкою так і під час проведення робіт.
Проте, як зазначає прокурор, зазначені форми співучасті жодним чином не підтверджують їх участь у рамках вказаного договору. Адже згідно зазначеного Договору Внесок сторони-1 (Почаївської гімназії) є трудова участь у вирощуванні сільськогосподарської продукції, що суперечить вимогам ст.188 Кодексу Законів про працю України, згідно якої не допускається прийняття на роботу осіб молодше шістнадцяти років. Адже, зазначені навчальні заняття не є трудовою діяльністю у рамках вирощування сільськогосподарських культур та проведення відповідних робіт на земельній ділянці.
Тобто, фактично, зазначені елементи дитячого процесу могли застосовуватись Почаївською гімназією без укладення оспорюваного Договору, а трудова участь у вирощуванні сільськогосподарської продукції повинна передбачати безпосередню діяльність учнів та робітників Почаївської гімназії у вирощуванні сільськогосподарської продукції на вказаній земельній ділянці із дотриманням вимог законодавства про охорону праці, Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про охорону дитинства».
Відповідно до листа Почаївської гімназії (без вихідного номера і без дати, вхідний номер окружної прокуратури 9174-24 від 06.09.2024) Гребінківська міська рада та відділ освіти Гребінківської міської ради не погоджували і не затверджували вказаний Договір, бо вони не є його стороною.
Отже, Почаївською гімназією не надано будь - яких документів, які свідчать про те, що оспорюваний Договір враховувався у навчальних планах закладу на рік, у навчальному процесі, і вони становлять будь-яку науково-освітню цінність, а їх укладення не суперечило інтересам навчального процесу.

Щодо повноважень прокуратури, суд зазначає наступне.
Згідно положень ст. 53 Господарського процесуального кодексу (надалі - ГПК України) України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Згідно позиції, викладеної у Рішенні Конституційного суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99 (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді), поняття «інтереси держави» є оціночним, тому прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави полягають у необхідності здійснення загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання, тощо.
Верховний суд України в постанові від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17 визначив, що поняття «інтереси держави» охоплює широке та водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не підлягають точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація поняття «інтереси держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Згідно положень ст. 14 Конституції України та ст. 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Недотримання вимог законодавства у сфері земельних відносин призводить до порушення встановлених державою гарантій по забезпеченню охорони землі як основного національного багатства та порушення права комунальної та державної власності на землю, незаконного використання земельних ділянок із власності держави та територіальних громад.
У зв`язку із вказаним порушені інтереси держави підлягають захисту в судовому порядку, що є найбільш ефективним способом їх поновлення та захисту.
Положеннями ст. 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Згідно положень ст. 7 Конституції України в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування. Положеннями ст. 143 Конституції України визначено, що органи місцевого самоврядування вирішують питання місцевого значення, віднесені до їх компетенції.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Конституцією України в ст. 142 визначено, що природні ресурси, які перебувають у власності територіальних громад, є складовою частиною матеріальної і фінансової основи місцевого самоврядування. У ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» зазначено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи те організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, закладі культури, освіти. спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.
Згідно ч. 3 ст. 16 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Згідно ст. 6 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста. Відповідно до ст. 10 Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
У зв`язку із прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» № 1423-IX від 28.04.2021 Земельний кодекс України було доповнено п. 24 Перехідних положень, згідно якого з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад. Зазначений пункт набрав чинності 27.05.2021. Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки. Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.
Як передбачено ст. 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.
Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» (із змінами та доповненнями) з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності вважаються землі, які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій.
Статтею 83 ЗК України визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст є комунальною власністю.
Відповідно до п.34 ч. 1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключною компетенцією сільських рад є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
З огляду на вищевикладене та враховуючи вимоги ст. 145 Конституції України та ст. 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Гребінківська міська рада є органом, уповноваженими здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, і є належним позивачем по даній справі.
Серед основних принципів місцевого самоврядування, визначених ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», є поєднання місцевих і державних інтересів, а також принцип судового захисту прав місцевого самоврядування. Згідно ст. 145 Конституції України права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку. Гребінківська міська рада та її виконавчі органи на виконання зазначених обов`язків, проявивши належне ставлення до них, могла і повинна була знати про допущення на території громади порушення вимог земельного законодавства внаслідок укладення оспорюваного договору та порушення цим інтересів територіальної громади та держави в цілому, тому могла та повинна була вжити вичерпних заходів, спрямованих на забезпечення припинення укладеного договору в установленому законодавством порядку (в тому числі шляхом подання до суду відповідного позову). Однак таких заходів вжито не було, що стало підставою для реагування органами прокуратури.
Листами прокурора № 53/2-4949ВИХ-24 від 01.08.2024 та № 53/2- 5518ВИХ-24 від 22.08.2024, направленого в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», Гребінківську міську раду повідомлено про зазначені вище порушення законодавства у сфері земельних відносин та необхідність вжиття заходів для забезпечення поновлення порушених інтересів територіальної громади та держави. Висловлено вимогу про надання інформації про те чи пред`являла або чи планує пред`явити Гребінківська міська рада позовну заяву у даних правових відносинах.
Згідно листа Гребінківської міської ради Полтавської області № 03-44/1932 від 09.08.2024 встановлено, що рішенням 36 сесії Гребінківської міської ради 8 скликання від 19.10.2023 № 2248 «Про наданння фінансової автономії установам і закладам освіти Гребінківської міської ради" Почаївській гімназії Гребінківської міської ради з 01.01.2024 надано фінансову автономію, тому зазначене питання щодо отримання коштів за укладеними договорами є виключно компетенцією навчального закладу.
Крім того, відповідно до листа Гребінківської міської ради в 30.08.2024 №03-44/ 2074 встановлено, що враховуючи норми пункту 24 Розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України, зазначена земельна ділянка не зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Гребінківська міська рада або уповноважений структурний підрозділ міської ради не погоджували укладання Договору про спільну діяльність від 08.05.2024 між Почаївською гімназією Гребінківської міської ради та СФГ «Україна» в зв`язку з чим про укладення такого договору міській раді було невідомо. Враховуючи вище викладене Гребінківська міська рада не зверталася з позовною заявою про припинення вказаного договору.
Тобто володіючи інформацію про укладення Договору на підставі листів Лубенської окружної прокуратури щодо вказаної земельної ділянки, Гребінківська міська рада, будучи спеціально уповноваженим органом у даних правових відносинах, не вжила будь-яких заходів представницького характеру стосовно усунення порушень інтересів держави шляхом пред`явлення позову про розірвання вказаних договорів.
Внаслідок бездіяльності уповноваженого органу суб`єкт господарювання продовжує всупереч вимог законодавства використання земельної ділянки та споживання її корисних властивостей, що завдає втрат майновим та економічним інтересам держави та негативно впливає на економічну незалежність та екологічну безпеку держави, підриває матеріальну основу місцевого самоврядування, тобто прямо порушує інтереси держави у сфері забезпечення земельних відносин, визначені Конституцією України та законодавством.
Згідно ч. 1 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Положеннями ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
«Нездійснення захисту» полягає у тому, що уповноважений суб`єкт владних повноважень за наявності факту порушення інтересів держави, маючи відповідні повноваження для їх захисту, всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Така поведінка (бездіяльність) уповноваженого державного органу може вчинятися з умислом чи з необережності; бути наслідком об`єктивних (відсутність коштів на сплату судового збору, тривале не заповнення вакантної посади юриста, тощо) чи суб`єктивних (вчинення дій на користь можливого відповідача, інших корупційних або кримінально караних дій, тощо) причин.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Прокурор може підтвердити наявність підстав для представництва інтересів держави в суді шляхом надання належного обґрунтування, підтвердженого достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкті владних повноважень про звернення до суду, запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для відповідного представництва.
При цьому згідно позиції Верховного суду України, викладеної у постанові від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18, прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.
Вказана позиція суду підтверджується положеннями ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», яка вимагає від прокурора доведення лише факту нездійснення або неналежного здійснення уповноваженим органом своїх повноважень.
Крім того, правовий висновок щодо застосування ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.
Згідно із п. 80 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 по справі № 912/2385/18 невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту, а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необгрунтованим (п. 81 вказаної вище постанови).
Прокурор при здійсненні представництва інтересів держави в суді не вважається альтернативним суб`єктом звернення до суду і не замінює належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Однак, з метою захисту інтересів держави прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежним чином.
Таким чином, прокурор звертається до суду із позовом в інтересах держави в особі Гребінківської міської ради, як власника земельної ділянки, який у даному випадку наділений широким колом повноважень щодо захисту.
Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам господарський суд зазначає наступне.
Згідно зі статтею 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Зазначеною нормою врегульовано, що права постійного користування земельною ділянкою із земель Державної та комунальної власності набуває вичерпний перелік суб`єктів, серед яких є: підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності.
Традиційно право володіння розуміється як належність об`єкта певному суб`єкту, фактичне панування суб`єкта над об`єктом, право користування - як процес виробничого застосування і споживання корисних властивостей об`єкта, а також створених за його допомогою благ. Будучи специфічним речовим правом, право постійного користування земельною ділянкою характеризується обмеженим суб`єктно-об`єктним складом: об`єктом права власності можуть бути лише земельні ділянки державної або комунальної власності, суб`єктами можуть бути лише юридичні особи, визначені законом.
Права землекористувачів визначені статтею 95 Земельного кодексу України. Відповідно землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: а) самостійно господарювати на землі; б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.
Закон не передбачає винятків щодо можливості реалізації прав землекористувача на праві постійного користування, зокрема, і в частині самостійного господарювання на землі. Договором щодо права постійного користування такі винятки не можуть бути передбачені, оскільки відповідне право (право постійного користування) не може виникати на договірних підставах.
Земельним законодавством не передбачено право постійного користувача розпоряджатись земельною ділянкою шляхом передачі її іншим особам у платне користування.
Відповідно до пункту 5.6 рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 у справі №1-17/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками) встановлено, що суб`єктивне право постійного користування земельною ділянкою суттєво відрізняється від суб`єктивного права власності на землю та суб`єктивного права оренди. Хоча власники землі та орендарі поряд із повноваженнями щодо володіння та користування наділяються і повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками (орендарі - в частині передачі земель у суборенду за згодою власника), а постійні користувачі такої можливості позбавлені. Відповідно, у постійного користувача відсутні повноваження на розпорядження земельною ділянкою. При цьому земельна ділянка, яка надана на праві постійного користування, залишається у державній або комунальній власності.
Формулювання законодавця «право самостійно господарювати» підкреслює диспозитивність реалізації права самостійного господарювання безпосереднім землекористувачем, але не свідчить про можливість передачі права господарювання іншій особі, підкреслюючи що таке господарювання має відбуватися самостійно.
Проте заклад освіти самостійно не господарює на належній йому на праві користування земельній ділянці, а передав це право СФГ "Україна".
Порядок ведення спільної діяльності врегульовано положеннями глави 77 Цивільного кодексу України.
Згідно зі статтею 1130 Цивільного кодексу України, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.
Як визначено в статті 1132 Цивільного кодексу України, за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов`язання об`єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.
Отже, зі змісту вказаних законодавчих приписів вбачається, що за своєю суттю спільна діяльність на основі договору є договірною формою об`єднання осіб для досягнення спільної мети.

Згідно договору на Почаївську гімназію покладено обов`язок надати доступ до земельної ділянки СФГ «Україна», а останнє приступає до здійснення робіт, а після збирання та реалізації врожаю проводить грошовий розрахунок з навчальним закладом, доля якого складає 12 % (пункти 3-5 договору).
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Істотні умови договору оренди землі визначені статтею 15 Закону України «Про оренду землі»: об`єкт оренди, строк дії договору оренди, орендна плата із зазначенням її розміру, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
При оренді землі здійснюється обробіток ґрунту, що становить собою форму реалізації права користування земельною ділянкою, її корисними якостями, внаслідок якого вирощується товарна сільськогосподарська продукція. Правовими наслідками договору оренди землі є для однієї сторони (орендодавця) отримання плати за надане в користування майно (земельну ділянку), а для іншої (орендаря) - використання майна (земельної ділянки).
Як зазначалось, відповідно умов Договору СФГ «Україна» зобов`язується на даній площі виконати весь комплекс агротехнічних робіт при вирощуванні сільськогосподарських культур, а саме підготовку грунту для посіву, посів з обов`язковим внесенням мінеральних добрив, культивацію та збір урожаю, самостійно вносити пестициди, використовувати своє насіння, пальне, техніку, тощо. Всі сільськогосподарські роботи проводяться за рахунок вказаного суб`єкту господарювання.
Вищезазначені положення договору фактично підтверджують, що наміри сторін на ведення спільної діяльності для досягнення зазначених у договорах цілей є удаваними, оскільки всі дії з обробітку землі, що є складовою права постійного користування землею у вигляді правомочності самостійного господарювання, відповідно до оспорюваного Договору буде здійснюватись СФГ «Україна». А тому реально та фактично договір спрямований на передання земельної ділянки у користування суб`єкту господарювання для ведення сільськогосподарського виробництва, а не на спільну діяльність, адже СФГ «Україна» не має права здійснювати будь-якої діяльності у сфері освіти згідно своїх КВЕДів.
Отже, спірний Договір за своєю правовою природою є договором оренди землі та містить всі істотні умови такого договору.
В оспорюваному договорі сторонами конкретно визначено земельна ділянка, щодо якої здійснено його укладення. Таким чином, сторонами договору фактично узгоджено таку істотну умову договору оренди землі як об`єкт оренди.
Відповідно до пунктів 14.1.136 статті 1 Податкового кодексу України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
Частиною 1 статті 24 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.
Згідно із п.11.2 Договору його укладено строком на 10 років, який починає свій перебіг у момент, визначений у п.11.1 Договору та завершується 08.05.2031.
Зазначені положення договору свідчать про узгодження такої істотної умови договору оренди землі як строк дії договору оренди.
Дослідивши умови договору про спільну діяльність, суд дійшов висновку, що основною його ознакою є платне володіння та користування СФГ «Україна» земельною ділянкою протягом певного строку.
СФГ «Україна» фактично самостійно володіє, користується та експлуатує земельну ділянку площею 20,12 га, що перебуває у постійному користування Почаївської гімназії, за рахунок власної техніки, інвентаря, робочої сили та сплачує відповідну плату за її експлуатацію та користування навчальному закладу.
Вказана земельна ділянка використовується СФГ «Україна» для комерційної діяльності на умовах строковості та платності, що є елементом правовідносин оренди землі.
Договір оренди землі укладається саме для отримання можливості користуватися земельною ділянкою та вилучення внаслідок такого користування корисних властивостей землі.
Отже, вказаними умовами оскаржуваного договору сторонами фактично узгоджені істотні умови договору оренди землі, такі як об`єкт оренди (земельна ділянка, розмір, місце розташування), орендна плата (зазначено її розмір, спосіб та умови розрахунку, строки внесення), дата укладення та строк дії договору.
Відсутність акту прийому-передачі земельної ділянки, а отже неналежне оформлення відносин оренди земельної ділянки і є тим способом, завдяки якому досягається прихована мета передачі в користування земельної ділянки (аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 924/263/17).
Крім того, відповідно до пункту 64.6 статті 64 Податкового кодексу України на обліку у контролюючих органах повинні перебувати договори про спільну діяльність на території України без створення юридичних осіб, на які поширюються особливості податкового обліку та оподаткування діяльності за такими договорами (угодами), визначені ПК України, однак вищевказаний договір сторонами для реєстрації в органи податкової служби не подавався.
Отже, спірний договір за своєю суттю є договором оренди землі та містить всі істотні умови такого договору.
Право володіння та користування, як правомочності, що належать землекористувачеві згідно зі статтею 92 Земельного кодексу України, за умовами спірного договору реалізуються не землекористувачем - Почаївською гімназією, а СФГ «Україна» шляхом обробки землі, збору та реалізації врожаю.
Також, право самостійного господарювання як право, надане відповідно до пункту «а» частини 1 статті 95 Земельного кодексу України саме землекористувачеві, відповідно до умов спірного договору використовується не землекористувачем, якому належить земельна ділянка на праві постійного користування - Почаївською гімназією Гребінківської міської ради Полтавської області, а СФГ «Україна», що суперечить вимогам вказаної норми права.
Отже, договір про спільну діяльність від 08.05.2024 не відповідає вимогам статей 92, 95 Земельного кодексу України, ст. 80 Закону України "Про освіту".
Зі змісту глави 15 Земельного кодексу України, як спеціального нормативного акту, що регулює земельні відносини, вбачається, що існує 6 правових підстав використання земельної ділянки: 1) власником; 2) на правах оренди; 3) на правах постійного користування; 4) на правах земельного сервітуту; 5) на правах емфітевзису (користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб) та 6) на правах суперфіцію (право користування чужою земельною ділянкою для забудови).
Земельна ділянка, яку використовує СФГ «Україна» згідно з договором, не належить йому на жодному з передбачених чинним законодавством титулів - праві власності чи праві оренди, тому, землекористування здійснюється ним за відсутності законодавчо визначеної підстави.
Отже, використання СФГ «Україна» земельної ділянки, наданої на праві постійного користування навчальному закладу, як спеціальному суб`єкту, суперечить положенням частини 1 статі 95 Земельного кодексу України.
В контексті раціонального використання земель, необхідно зазначити, що відповідне завдання нормативного регулювання земельних відносин не може бути досягнуто шляхом здійснення землекористування суб`єктом, здатним її раціонально використовувати, а не спеціальним суб`єктом, якому вона була надана. І так само відсутність ресурсів у спеціального суб`єкта землекористування не може компенсуватися внаслідок зміни суб`єкта землекористування без зміни титулу чи цільового використання.
Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Порядок передачі в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, визначено статтею 124 Земельного Кодексу України. Відповідно до норм вказаної статті така передача здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.
Статтею 83 Земельного кодекс України передбачено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.
З викладеного вбачається, що повноваження щодо розпорядження (надання у власність та користування) спірної земельної ділянки сільськогосподарського призначення належать виключно до компетенції Гребінківської міської ради, а отже Почаївська гімназія Гребінківської міської ради Полтавської області, будучи лише користувачем земельної ділянки, не наділена правом її передачі в користування іншій особі та укладення спірного правочину не у користування, а в оренду (стаття 124 Земельного кодексу України).
Отже, за спірним договором відбулось розпорядження земельною ділянкою неповноважним суб`єктом, спірний договір не відповідає вимогам законодавства, а саме статтям 92, 93, 96 Земельного кодексу України, статей 1130-1132 Цивільного кодексу України, що свідчить про його недійсність на підставі частин 1, 2, 5 статті 203, 215 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини 2 статті 235 Цивільного кодексу України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За таких умов оспорюваний договір є прихованим договором оренди землі, зміст якого суперечить вимогам передбаченим Цивільним та Земельним кодексам України, Закону України «Про оренду землі», не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а тому підлягає визнанню недійсним і зобов`язання за ним мають припинитись на майбутнє.
Відповідно до статті 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 № 9 зазначено, що за удаваним правочином встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Аналогічна правова позиція викладена в пункті 3.11 постанови ВГСУ від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".
Відповідно до частини статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Водночас, згідно з вимогами пунктів 1, 4, 5 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Статтею 236 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.
Визнання правочину недійсним пов`язане з анулюванням майнових наслідків його вчинення і встановленням наслідків, передбачених законом. Тому належне вирішення цього питання має велике значення не тільки для учасників таких правовідносин, а й для третіх осіб.
Зі спірного договору вбачається, що всі послідовні дії, які починаються від укладення спірного договору, а саме: виконання механічних робіт на цій земельній ділянці, фінансування спільного обробітку, ведення бухгалтерського обліку, збору вирощеної продукції і її реалізації, свідчать про те, що земельна ділянка перебуває у користуванні СФГ «Україна», який отримав цю ділянку без достатньої правової підстави, тому зобов`язаний її звільнити.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 17.01.2019 у справі № 923/241/18, в постанові від 21.05.2019 у справі № 925/550/18, в постанові від 19.06.2019 у справі № 920/22/18.
Положеннями частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Встановлені цією статтею наслідки недійсного правочину застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.
Згідно з частиною 7 статті 31 Закону України «Про оренду землі» у разі визнання у судовому порядку договору оренди землі недійсним отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається.
Відповідно до статей 1212, 1213 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються, зокрема до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.
Тобто правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків.
За своєю правовою суттю, спільна діяльність на основі договору є договірною формою об`єднання осіб для досягнення спільної мети.
Договір оренди (суборенди) землі укладається саме для отримання можливості користуватися земельною ділянкою та вилучення внаслідок такого користування корисних властивостей землі.
Водночас невикористання при вчиненні певного правочину термінів, які визначають притаманні такому виду правочинів поняття, із закріпленням їх натомість у завуальований спосіб, а також викладення у різних документах взаємопов`язаних між собою прав і обов`язків сторін, що в сукупності складають зміст відповідних правовідносин, можуть бути засобами, які використовуються задля приховання суті правочину, укладення якого мають на меті сторони, шляхом оформлення "про людське око" (напоказ) іншого правочину.
Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного суду від 29.09.2022 у справі № 918/351/21 (918/672/21).
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що договір про спільну діяльність від 08.05.2024 суперечить нормам статей 92, 95 Земельного кодексу України та підлягає визнанню недійсним на підставі ст. ст. 235, 215 Цивільного кодексу України.
Ураховуючи те, що зобов`язання за договором оренди (суборенди) може бути припинено лише на майбутнє, у зв`язку з неможливістю повернення одержаного за ним, то оскаржуваний договір підлягає визнанню недійсним з припиненням зобов`язань за ним на майбутнє.
Керуючись статтями 129, 232 - 233, 237 - 238 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:
1.Позов задовольнити.
Видати накази після набрання рішенням законної сили.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Східного апеляційного господарського суду.
Суддя Солодюк О.В.