ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2025м. ДніпроСправа № 904/2732/25

Господарський суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Перової О.В., за участю секретаря судового засідання Карпенка М.О., розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України, 01135, м.Київ, просп.Берестейський, буд.10,

до відповідача-1: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, 49000, м.Дніпро, вул.Центральна, буд.6,

відповідача-2: Дніпровського індустріального фахового коледжу, 49064, м.Дніпро, просп.Сергія Нігояна, буд.55,

відповідача-3: Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛПРЕС", 49064, м.Дніпро, просп.Сергія Нігояна, буд.55,

про визнання недійсним договору оренди державного майна та зобов`язання повернути майно

Представники сторін:

від Прокуратури: Шустова Віра Анатоліївна

від позивача: не з`явився

від відповідача-1: Іванченко Ірина Сергіївна

від відповідача-2: не з`явився

від відповідача-3: Яструб Олександр Петрович, адвокат

вільний слухач: ОСОБА_1

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою до відповідача-1: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, відповідача-2: Дніпровського індустріального фахового коледжу, відповідача-3: Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛПРЕС", в якій просить суд:

- визнати недійсним договір оренди № 12/7907-51930 нерухомого майна - частини нежитлового приміщення на першому поверсі адміністративно - навчального корпусу № 1 (літера А-4), загальною площею 268,5 кв.м, яке розташоване за адресою: місто Дніпро, пр. Сергія Нігояна, 55, укладений 29.05.2024 Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, Дніпровським індустріальним фаховим коледжем та Товариством з обмеженою відповідальністю ЛПРЕС;

- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю ЛПРЕС (, пр. Сергія Нігояна, 55, м. Дніпро) повернути Дніпровському індустріальному фаховому коледжу нерухоме майно - частину нежитлового приміщення на першому поверсі адміністративно- навчального корпусу № 1 (літера А-4), загальною площею 268,5 кв.м, яке розташоване за адресою: місто Дніпро, пр.Сергія Нігояна, 55, а Дніпровський індустріальний фаховий коледж (, просп. Сергія Нігояна,55, м. Дніпро, 49064) прийняти зазначене нерухоме майно за актом приймання-передачі;

- стягнути з відповідачів на користь Дніпропетровської обласної прокуратури (49044, м.Дніпро, пр. Д. Яворницького, 38, МФО 820172, Держказначейська служба України, м. Київ р/р UА0000291, ) понесені судові витрати в розмірі сплаченого судового збору у сумі 4844,80грн.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.05.2025 справу № 904/2732/25 передано на розгляд судді Перовій О.В.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 02.06.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 02.07.2025 о 12:00.

20.06.2025 до канцелярії суду через систему "Електронний суд" від представника відповідача-3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що діяльність ТОВ «ЛПРЕС» пов`язана з навчально-виховним процесом, а матеріали справи не містять жодних доказів загрози порушення інтересів держави, оскільки договір оренди ніяким чином не зачіпає інтереси Міністерства освіти і науки України, оскільки укладений виключно з його дозволу в порядку та на умовах Закону. Відповідач-3 вважає, що прокурором не доведено підстав для представництва інтересів держави в особі МОН України та залишено поза увагою приписи статті 131-1 Конституції України, якими на органи Прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави в суді, а також положення статті 23 Закону України «Про прокуратуру», якими врегульовано порядок здійснення конституційної функції прокурором та визначено випадки, у яких прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді. Водночас ТОВ «ЛПРЕС» повідомило про орієнтований розмір понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00грн, які будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

01.07.2025 до канцелярії суду через систему "Електронний суд" від Прокуратури надійшла відповідь на відзив відповідача-3. Прокурор зазначає, що Міністерство освіти і науки України надавало погодження на передачу в оренду приміщення будівлі адміністративно-навчального корпусу № 1 Дніпровського індустріального фахового коледжу для розміщення редакції ЗМІ та видавничої продукції, а не надання поліграфічних послуг, та лише за умови дотримання санітарно гігієнічних умов; ТОВ «ЛПРЕС» не має ліцензії на здійснення освітньої діяльності та видами його економічної діяльності не передбачена можливість надання відповідних послуг.

01.07.2025 до канцелярії суду через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшли пояснення по справі та клопотання про розгляд справи без участі представника Міністерства освіти і науки України. Позивач звертає увагу на те, що відповідно до пункту 29 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483 встановлено, що обмеження щодо використання майна закладів охорони здоров`я, освіти, соціально-культурного призначення (майна закладів культури, об`єктів спортивної інфраструктури) не поширюються на оренду будівель, споруд, окремих приміщень та їх частин, іншого нерухомого майна, що перебуває в аварійному стані або не використовується у діяльності таких закладів та об`єктів протягом трьох років (для об`єктів площею менш як 500 кв. метрів) або п`яти років (для об`єктів площею, що становить 500 і більше кв. метрів), за умови, що це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у такому закладі або об`єкті, крім закладів фізичної культури і спорту, баз олімпійської та паралімпійської підготовки, фізкультурно-оздоровчих і спортивних споруд, лікувальних (лікувально-фізкультурних) і лікувально-профілактичних закладів. Разом з тим Міністерство освіти і науки України звертає увагу, що до переліку платних послуг, які можуть надаватися закладами освіти, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної форми власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 № 796 «Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися закладами освіти, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності» включено: видання та реалізація навчальної літератури, методичних, науково-методичних, наукових, науково-технічних видань, друкованих засобів масової інформації (газети, часописи, альманахи тощо) (підпункт 24 пункту 1 переліку).

02.07.2025 до канцелярії суду через систему "Електронний суд" від представника відповідача-1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із неможливістю забезпечення повноважного представника у підготовче засідання.

У підготовче засідання з`явились представники Прокуратури та відповідача-3.

Представники позивача та відповідача-1 у підготовче засідання не з`явилися, про місце, день та час судового засідання були належним чином повідомлені, причини неявки суду повідомили.

Відповідач-2 у підготовче засідання не з`явився, явку повноважного представника не забезпечив, про місце, день та час судового розгляду був належним чином повідомлений шляхом направлення копії ухвали суду до його електронного кабінету.

Водночас у підготовчому засіданні була присутня вільна слухачка зі сторони відповідача-2, яка надала довідку на її представництво.

У підготовчому засіданні 02.07.2025 судом постановлено ухвалу про задоволення клопотання представника відповідача-1 про відкладення розгляду справи, продовження строку проведення підготовчого провадження на 30 днів та відкладення підготовчого засідання на 06.08.2025 об 11год 00хв, що занесено до протоколу судового засідання.

04.07.2025 до канцелярії суду через систему "Електронний суд" від представника відповідача-3 надійшли заперечення на відповідь на відзив заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури. ТОВ "ЛПРЕС" зазначає, що відсутні порушення вимог Закону України «Про освіту», оскільки на підставі пункту 12 статті 78 Закону України «Про освіту» заклади освіти мають право отримувати фінансування різних видів та з різних джерел, незаборонених законодавством; статтею 79 Закону України «Про освіти» визначено, що одним із джерел фінансування суб`єктів освітньої діяльності визначено доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання; частиною четвертою статті 80 Закону України «Про освіту» встановлено, що майно державних закладів освіти може бути надане в оренду з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо заклади освіти з урахуванням визначення уповноваженим органом управління можливості користування нерухомим майном відповідно до законодавства.

09.07.2025 до канцелярії суду через систему "Електронний суд" від представника відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву. Регіональне відділення ФДМУ зазначає, що прокурором не зазначено конкретних фактів порушення майнових прав та інтересів держави внаслідок укладення відповідачами оспорюваного договору та не доведено, що в результаті визнання такого договору недійсним його права будуть захищені та відновлені. Відповідач-1 вважає позовні вимоги заступника керівника прокурора Дніпропетровської області незаконними та такими, що суперечать нормам Закону України про оренду, Порядку передачі в оренду, а також Постанову КМУ від 03.06.2020 №483.

14.07.2025 та 22.07.2025 до канцелярії суду через систему "Електронний суд" від представника відповідача-3 надійшли клопотання про долучення доказів.

04.08.2025 до канцелярії суду через систему "Електронний суд" від представника відповідача-1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із неможливістю забезпечення повноважного представника у підготовче засідання.

05.08.2025 до канцелярії суду через систему "Електронний суд" від представника відповідача-3 надійшло клопотання про долучення доказів.

06.08.2025 до канцелярії суду через систему "Електронний суд" від представника відповідача-1 надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії наказу з особового складу про щорічну відпустку представника до 06.08.2025.

У підготовче засідання з`явилися представники Прокуратури та відповідача-3. Позивач та відповідач-1 у підготовче засідання не з`явилися, явку повноважних представників не забезпечили, про місце, день та час судового засідання були належним чином повідомлені, причини неявки суду повідомили. Відповідач-2 у підготовче засідання не з`явився, явку повноважного представника не забезпечив, про місце, день та час судового засідання був належним чином повідомлений, про що свідчить довідка про доставку електронного листа від 03.07.2025, причини неявки суду не повідомив.

У підготовчому засіданні 06.08.2025 судом постановлено ухвалу про задоволення клопотання представника відповідача-1 про відкладення розгляду справи та відкладення підготовчого засідання на 03.09.2025 о 16год 00хв, що занесено до протоколу судового засідання.

У підготовче засідання з`явилися представники Прокуратури, відповідача-1 та відповідача-3. Позивач та відповідач-2 у підготовче засідання не з`явилися, явку повноважних представників не забезпечили, про місце, день та час судового засідання були належним чином повідомлені, причини неявки суду позивач повідомив, представник відповідача-2 не повідомив.

У підготовчому засіданні 03.09.2025 судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 16.09.2025 о 10год 30хв, що занесено до протоколу судового засідання.

У судове засідання з`явилися представники Прокуратури, відповідача-1 та відповідача-3. Позивач та відповідач-2 у підготовче засідання не з`явилися, явку повноважних представників не забезпечили, про місце, день та час судового засідання були належним чином повідомлені, причини неявки суду позивач повідомив, представник відповідача-2 не повідомив.

У судовому засіданні 16.09.2025 судом постановлено ухвалу про відкладення судового засідання у справі на 24.09.2025 о 15год 30хв, що занесено до протоколу судового засідання.

У судове засідання з`явилися представники Прокуратури, відповідача-1 та відповідача-3. Позивач та відповідач-2 у підготовче засідання не з`явилися, явку повноважних представників не забезпечили, про місце, день та час судового засідання були належним чином повідомлені, причини неявки суду позивач повідомив, представник відповідача-2 не повідомив.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

У судовому засіданні 24.09.2025 проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

На балансі Фахового коледжу обліковується нерухоме майно будівля адміністративно-навчального корпусу №1, що розташована за адресою: місто Дніпро, проспект Сергія Нігояна,55, загальною площею 12004,3 кв.м.

Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях 07.05.2024 проведений аукціон з передачі в оренду частини адміністративно-навчального корпусу №1, площею 268,5 кв.м, що перебуває на балансі Дніпровського індустріального фахового коледжу (https://prozorro.sale/planning/RGL001-UA-918).

Відповідно до умов аукціону приміщення навчального корпусу передаються в оренду з цільовим призначенням для розміщення редакції засобів масової інформації, видавництва друкованих засобів масової інформації та видавничої продукції.

За результатами аукціону 29.05.2024 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (далі відповідач-1, орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛПРЕС" (далі відповідач-3, орендар) був укладений договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/7907-51930.

Відповідно до пункту 1.1. договору орендодавець і балансоутримувач передають, а орендар приймає у строкове платне користування майно частину нежитлового приміщення на першому поверсі адміністративно-навчального корпусу № 1 (літера А-4) загальною площею 268,5 кв.м., яке розташоване за адресою: місто Дніпро, пр. Сергія Нігояна, 55 та перебуває на балансі Дніпровського індустріального фахового коледжу, вартість якого становить 47 784,93 грн без ПДВ.

Майно передається в оренду для використання з метою надання копіювальних та поліграфічних послуг (пункт 1.2. договору).

Орендар вступає у строкове платне користування майном у день підписання акта приймання-передачі майна. Акт приймання-передачі підписується між орендарем і балансоутримувачем одночасно з підписанням цього договору. Акт приймання-передачі майна в оренду та акт повернення майна з оренди складаються за формою, що розробляється Фондом державного майна і оприлюднюється на його офіційному веб-сайті (пункт 2.2. договору).

Передача майна в оренду здійснюється за його страховою вартістю в сумі 47 785,00 грн без ПДВ (пункт 2.2. договору).

Цей договір укладено на строк, визначений у пункті 12 умов. Перебіг строку договору починається з дня набрання чинності цим договором. Цей договір набирає чинності з дати накладення орендодавцем кваліфікованого електронного підпису із використанням державного сервісу електронного підписання документів sign.diia.gov.ua, що зазначена в сформованій квитанції про підписання документу, яка є невід`ємною частиною договору. Строк оренди за цим договором починається з дати підписання акта приймання-передачі і закінчується датою припинення цього договору.

Так, відповідно до пункту 12 умов цей договір діє строком на 5 років та набирає чинності з дати накладення Орендодавцем кваліфікованого електронного підпису із використанням державного сервісу електронного підписання документів sign.diia.gov.ua, що зазначена в сформованій квитанції про підписання документу, яка є невід`ємною частиною договору, після припинення чи скасування воєнного стану.

Договір підписаний сторонами та скріплений печатками без зауважень та заперечень до нього.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Матеріали справи не містять доказів того, що спірний договір визнавався недійсним у судовому порядку.

Згідно з інформаційною довідкою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 426938274 від 14.05.2025, об`єкт нерухомого майна - будівля адміністративно-навчального корпусу № 1, загальною площею 12004,3 кв.м., розташованої за адресою: місто Дніпро, проспект Сергія Нігояна,55 - є власністю держави в особі власника - Міністерства освіти і науки України, із зареєстрованим речовим правом господарського відання за Дніпровським індустріальним коледжем.

Будівля адміністративно-навчального корпусу № 1 (літ А-4) входить до складу комплексу будівель та споруд по проспекту Сергія Нігояна,55, у м. Дніпро, що належать державі в особі Міністерства освіти і науки України, та перебуває у господарському віддані Дніпровського індустріального фахового коледжу.

Листом від 12.02.2024 Міністерство освіти і науки України (позивач) надало дозвіл відповідачу-2 на укладання спірного договору (а.с.33, том 1).

Дніпропетровська обласна прокуратура у позовній заяві покликається на те, що при укладанні договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/7907-51930 від 29.05.2024, були допущені порушення частин першої, четвертої статті 80 Закону України «Про освіту», оскільки за його умовами в оренду передається державне майно для використання за цільовим призначенням, що не пов`язане із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, розміщення виробництва віднесено нормативно-правовими актами до шкідливих.

Предметом доказування у даній справі є встановлення обставин укладення договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/7907-51930 від 29.05.2024, правомірності передачі в оренду майна закладу освіти для провадження господарської діяльності, не пов`язаної із наданням послуг освіти, наявність/відсутність підстав для визнання договору оренди недійсним.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи у їх сукупності, ураховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Згідно із частиною першою статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (стаття 626 ЦК України).

Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Особливості найму (оренди) державного і комунального майна встановлюються Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

Суспільні відносини, що виникають у процесі реалізації конституційного права людини на освіту, права та обов`язки фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у реалізації цього права, а також компетенція державних органів та органів місцевого самоврядування у сфері освіти визначено положеннями Закону України Про освіту.

За змістом частини першої статті 79 Закону України Про освіту джерелами фінансування суб`єктів освітньої діяльності відповідно до законодавства можуть, зокрема, бути: доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Відповідно до частини першої статті 80 Закону України Про освіту до майна закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належать: нерухоме та рухоме майно, включаючи будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло тощо; майнові права, включаючи майнові права інтелектуальної власності на об`єкти права інтелектуальної власності, зокрема інформаційні системи, об`єкти авторського права та/або суміжних прав; інші активи, передбачені законодавством.

Майно закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених законодавством.

Частиною першою статті 63 Закону України "Про освіту" передбачено, що матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством, а в частині п`ятій цієї статті встановлено, що об`єкти освіти і науки, що фінансується з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов`язані з навчальним та з науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Об`єкт освіти це не тільки навчальний заклад, а й будівлі, споруди, землі, комунікації, обладнання та інші цінності підприємств системи освіти (правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.06.2018 у справі № 906/164/17).

Об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню для провадження видів діяльності, не передбачених спеціальними законами, крім надання в оренду з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, з урахуванням визначення уповноваженим органом управління можливості користування державним або комунальним нерухомим майном відповідно до законодавства (частина четверта статті 80 Закону України «Про освіту»).

Чинний на час укладення оспорюваного договору оренди Закон України Про освіту містив положення, якими було імперативно передбачено заборону використання майна державних та комунальних закладів освіти не за освітнім призначенням. Надання в оренду майна закладів освіти, як виняток, передбачалося лише з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу.

При цьому саме по собі невикористання навчальним закладом своїх приміщень не надає права передачі таких приміщень в оренду з іншою метою, ніж пов`язаною з освітньою діяльністю самого навчального закладу, а недостатнє фінансування державного чи комунального навчального закладу також не є підставою для використання об`єктів освіти для цілей, не пов`язаних з освітньою діяльністю.

Закон України Про освіту не містить переліку послуг, які можуть надаватися в орендованих приміщеннях закладів освіти, проте враховуючи загальну спрямованість положень цього Закону, такі послуги повинні мати пов`язаність з навчально-виховним процесом чи його учасниками. Звідси, питання про те, чи пов`язані послуги, які надаються в орендованих приміщеннях, з обслуговуванням учасників освітнього процесу, суди мають вирішувати, виходячи з конкретних обставин справи, однак з обов`язковим урахуванням того, що надання в оренду майна закладів освіти, в тому числі для обслуговування учасників освітнього процесу, можливе виключно у випадку, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі (правові висновки викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.02.2024 у справі № 917/1173/22, постановах Верховного Суду від 10.01.2024 у справі №924/391/23, від 14.02.2024 у справі №910/14998/22).

Крім того, як зауважив Верховний Суд (постанова від 14.02.2024 у справі № 910/14998/22), статтею 2 Закону України Про оренду державного та комунального майна чітко передбачено, що відносини оренди рухомого та нерухомого майна, що належить закладам загальної середньої освіти, регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, передбачених Законом України Про освіту та Законом України Про повну загальну середню освіту, а тому у спірних правовідносинах імперативна норма частини четвертої статті 80 спеціального Закону України Про освіту підлягає пріоритетному застосуванню.

При цьому, Верховним Судом також зазначено, що відповідно до цієї ж статті 2 Закону України Про оренду державного та комунального майна галузеві особливості оренди державного та комунального майна можуть встановлюватися виключно законами, а тому надання судом у спірних правовідносинах переваги приписам підзаконних нормативно-правовим актів (зокрема, Порядку передачі в оренду державного та комунального майна чи Санітарному регламенту для закладів загальної середньої освіти) над положеннями Закону України Про освіту є помилковим.

До матеріалів справи Прокуратурою долучено витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, отриманий на запит від 12.05.2025, з якого вбачається, що відповідач-3: Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛПРЕС" має такі види економічної діяльності: друкування іншої продукції (основний), виробництво гофрованого паперу та картону, паперової та картонної тари, виробництво паперових канцелярських виробів, виробництво інших виробів з паперу та картону, виготовлення друкарських форм і надання інших поліграфічних послуг, брошурувально-палітурна діяльність і надання пов`язаних із нею послуг, виробництво інших виробів із пластмас, виробництво інших металевих баків, резервуарів і контейнерів, виробництво кузовів для автотранспортних засобів, причепів і напівпричепів, виробництво ігор та іграшок, інші будівельно-монтажні роботи, інші спеціалізовані будівельні роботи, н.в.і.у., діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту, неспеціалізована оптова торгівля, видання книг, видання довідників і каталогів, інші види видавничої діяльності, купівля та продаж власного нерухомого майна, надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, спеціалізована діяльність із дизайну, діяльність у сфері фотографії, надання в оренду інших машин, устаткування та товарів, н.в.і.у.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі оскаржуваного договору оренди, спірне приміщення передано суб`єкту господарювання в оренду з метою надання копіювальних та поліграфічних послуг.

Аналізуючи види економічної діяльності відповідача-3, суд погоджується з позицією Прокуратури, що діяльність відповідача-3 не передбачає надання послуг у галузі освіти, а укладаючи договір його сторони фактично змінили цільове призначення нерухомого майна, оскільки господарська діяльність відповідача-3 має на меті отримання прибутку і жодним чином не пов`язана з навчально-виховним процесом.

Отже, використання майна загальноосвітнього закладу освіти не за цільовим призначенням завдає шкоди інтересам держави щодо ефективного та сталого розвитку системи освіти та забезпечення якісного виховання і навчання дітей.

Пунктом 2 частини другої статті 3 Законом України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що не можуть бути об`єктами оренди зокрема єдині майнові комплекси діючих закладів освіти, що фінансуються з державного бюджету.

Фінансування фахової передвищої освіти здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, в тому числі шляхом надання відповідних освітніх субвенцій, а також коштів місцевих бюджетів та інших джерел, не заборонених законодавством (частина перша статті 60 Закону України «Про фахову передвищу освіту»).

Відповідно до пункту 8.7 статуту відповідача-2 фінансування Фахового коледжу здійснюється з урахуванням положень статті 66 Закону України «Про фахову передвищу освіту» за рахунок коштів державного бюджету у встановленому законодавством порядку, в тому числі шляхом надання відповідних освітніх субвенцій, а також коштів місцевих бюджетів та інших джерел, не заборонених законодавством.

Пунктом 1.5 статуту передбачено, що Фаховий коледж у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України «Про освіту», «Про фахову передвищу освіту», «Про вишу освіту», іншими нормативно-правовими актами України, міжнародними договорами України та цим Статутом.

Нерухоме та інше окреме індивідуально визначене майно із складу єдиного майнового комплексу, забороненого до оренди, може бути об`єктом оренди, якщо воно не заборонене до оренди законами України, не задіяне у процесі основного виробництва та за висновком органу, уповноваженого управляти цим майном, що його оренда не порушить цілісності майнового комплексу (частина третя статті 3 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»).

Як вже було з`ясовано судом, будівлі адміністративно-навчального корпусу № 1, загальною площею 12004,3 кв.м. - є власністю держави в особі власника - Міністерства освіти і науки України, із зареєстрованим речовим правом господарського відання за Дніпровським індустріальним коледжем.

Отже, будівля адміністративно-навчального корпусу № 1 (літ. А-4) входить до складу комплексу будівель та споруд по проспекту Сергія Нігояна,55, у м. Дніпро, що належать державі в особі Міністерства освіти і науки України та перебуває у господарському віддані Дніпровського індустріального фахового коледжу.

Частина будівлі адміністративно-навчального корпусу № 1, площею 268,5 кв. м, яка передана в оренду за спірним договором, є частиною єдиного майнового комплексу будівель та споруд, розташованих за адресою: місто Дніпро, проспект Сергія Нігояна,55, що перебувають у господарському віданні Дніпровського індустріального коледжу.

Суд звертає увагу, що листом від 12.02.2024 за № 1/2392-24 Міністерство освіти і науки України надавало погодження на передачу в оренду приміщення будівлі адміністративно-навчального корпусу № 1 Дніпровського індустріального фахового коледжу для розміщення редакції ЗМІ та видавничої продукції, а не надання поліграфічних послуг, та лише за умови дотримання санітарно гігієнічних умов (а.с.33, том 1).

Освітні послуги надаються за умови отримання відповідної ліцензії.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» освітню діяльність віднесено до переліку видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню.

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛПРЕС» не має ліцензії на здійснення освітньої діяльності та видами його економічної діяльності не передбачена можливість надання відповідних послуг.

Вирішальним в аспекті неухильного дотримання вимог частини четвертої статті 80 Закону України «Про освіту» законодавець визначає обов`язкове використання об`єктів освіти і науки, що фінансуються з бюджету, за цільовим призначенням, тобто тісну пов`язаність з навчально-виховним процесом мети такого використання (у тому числі на умовах оренди). Невикористання певного приміщення навчальним закладом не свідчить про неприналежність цього приміщення до об`єкта освіти (правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 905/1266/17, від 10.04.2018 у справі № 906/165/17, від 04.07.2018 у справі № 902/653/17, від 14.04.2021 у справі № 917/782/20).

Відповідно до пункту 29 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483, не може бути використано за будь-яким цільовим призначенням майно закладів освіти.

Такі об`єкти оренди можуть використовуватися лише для розміщення відповідних закладів або лише із збереженням профілю діяльності за конкретним цільовим призначенням, встановленим рішенням відповідного представницького органу місцевого самоврядування, крім випадків, що передбачають використання частини такого майна з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо такими закладами, пов`язаних із забезпеченням чи обслуговуванням діяльності таких закладів, їх працівників та відвідувачів.

Зазначені об`єкти можуть також використовуватися для проведення науково-практичних, культурних, мистецьких, громадських, суспільних та політичних заходів (абзац 7 пункту 29 Порядку).

В оголошенні від 18.04.2024 про передачу в оренду через аукціон нерухомого майна (ключ об`єкта 51930) відповідно до Переліку нерухомого державного майна, щодо якого прийнято рішення про передачу в оренду на аукціоні, Регіональним відділення Фонду державного майна по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, зазначено, що на об`єкт поширюються обмеження передбаченні пункту 29 Порядку, а саме майно закладу передається з метою надання супутніх послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо самими закладами.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що при укладанні договору оренди було допущено порушення пункту 4 статті 80 Закону України "Про освіту", тому позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди № 12/7907-51930 нерухомого майна - частини нежитлового приміщення на першому поверсі адміністративно - навчального корпусу № 1 (літера А-4), загальною площею 268,5 кв.м, яке розташоване за адресою: місто Дніпро, пр. Сергія Нігояна, 55, укладеного 29.05.2024 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, Дніпровським індустріальним фаховим коледжем та Товариством з обмеженою відповідальністю ЛПРЕС є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачено статтею 215 зазначеного кодексу (стаття 16 Цивільного кодексу України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу (частина перша статті 215 Цивільного кодексу України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, наведено у статті 203 Цивільного кодексу України, відповідно до частини першої якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У пунктах 66, 67, 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 викладені такі висновки: за змістом абзацу 1 частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним із таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення status quo у фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій в натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абзац 2 частини першої статті 216 ЦК України).

За недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Таке поновлення сторін у попередньому становищі може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за відповідним правочином, залишається в його сторони. У разі неможливості здійснити реституцію в натурі, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, сторони зобов`язані відшкодувати вартість того, що одержали, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац 2 частини першої статті 216 ЦК України).

Отже, ЦК України визначає такі загальні юридичні наслідки недійсності правочину: (1) основний - двостороння реституція - повернення сторін недійсного правочину до попереднього стану, тобто становища, яке існувало до його вчинення (абзац 2 частини 1 статті 216 ЦК України); (2) додатковий - відшкодування збитків і моральної шкоди винною стороною на користь другої сторони недійсного правочину та третьої особи, якщо їх завдано в зв`язку із вчиненням такого правочину (частина друга статті 216 цього Кодексу).

Вимога про застосування наслідків реституції в вигляді повернення сторін правочину в попередній стан, що існував до укладення оскаржуваного договору, зокрема, зобов`язання орендаря повернути балансоутримувачу за актом повернення з оренди спірне нерухоме майно, має похідний характер, та з огляду на доведеність існування підстав для визнання оскаржуваного правочину недійсним, відповідач-3 немає правомірних підстав для користування цим приміщенням, а тому повинен його повернути з орендного користування.

За таких обставин, суд вважає за необхідне зазначати, що позовна вимога про зобов`язання відповідача-3 повернути нежитлові приміщення балансоутримувачу має бути вирішена судом з урахування висновків, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.02.2024 у справі № 917/1173/22 щодо застосування реституції.

Частиною другою статті 24 Закону України Про оренду державного та комунального майна встановлено, що договір оренди може бути достроково припинений за згодою сторін. Договір оренди може бути достроково припинений за рішенням суду та з інших підстав, передбачених цим Законом або договором.

У разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана (частина перша статті 785 Цивільного кодексу України).

Таким чином, враховуючи визнання судом недійсним спірного правочину, підстава для подальшого користування спірним майном у відповідача-3 відсутня, а тому вимога прокурора про зобов`язання ТОВ ЛПРЕС повернути балансоутримувачу як стороні за спірним договором нерухоме майно частину нежитлового приміщення на першому поверсі адміністративно- навчального корпусу № 1 (літера А-4), загальною площею 268,5 кв.м, яке розташоване за адресою: місто Дніпро, пр.Сергія Нігояна, 55, а відповідача-2 прийняти зазначене нерухоме майно за актом приймання-передачі є обґрунтованою (правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.01.2021 у справі № 917/782/20, від 16.04.2024 у справі № 922/3883/23).

Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (статті 76-79 ГПК України).

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Прокурор довів факт порушення частини четвертої статті 80 Закону України Про освіту під час укладення оскаржуваного правочину і підставність заявленого в інтересах держави позову.

Водночас належних доказів на підтвердження своїх доводів, викладених у відзивах, відповідачі-1, 2, 3 суду не надали.

Суд відхиляє посилання відповідачів-1, 2, 3 на пункт 29 Положення передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України Про деякі питання оренди державного та комунального майна, оскільки до спірних правовідносин пріоритетним є застосування Закону України Про освіту.

Як зазначено у пункті 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й відрізних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Беручи до уваги наведене, всі інші аргументи учасників справи суд з урахуванням пункту 5 частини четвертої статті 238 Господарського процесуального кодексу України відхиляє як такі, що не стосуються предмета спору, є явно необґрунтованими та неприйнятними з огляду на законодавство та усталену судову практику.

За викладеного, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги Прокуратури у повному обсязі.

Щодо представництва прокурора в інтересах держави у справі.

Згідно зі статтею 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно із частиною третьою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (частина третя статті 53 Господарського процесуального кодексу України).

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (частина четверта статті 53 Господарського процесуального кодексу України).

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).

Таким чином "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень.

Прокурор може підтвердити наявність підстав для представництва інтересів держави в суді шляхом надання належного обґрунтування, підтвердженого достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду, запитами, а також іншими документами, що свідчать про наявність підстав для відповідного представництва.

Представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється і у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює, або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для їхнього захисту, але не подав відповідний позов у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду, повинен обґрунтувати бездіяльність компетентного органу. Для встановлення того, які дії вчинить останній, прокурор до нього звертається до подання позову у порядку, передбаченому статтею 23 Закону України Про прокуратуру, фактично надаючи цьому органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом перевірки виявлених прокурором фактів порушення законодавства, а також вчинення дій для виправлення цих порушень, зокрема подання позову чи повідомлення прокурора про відсутність порушень, які вимагають звернення до суду .

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або мало стати відомо про можливе порушення інтересів держави, є бездіяльністю відповідного органу. Розумність вказаного строку визначає суд з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи через можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також з урахуванням таких чинників як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо

Таким чином, прокурору достатньо дотримати порядку, передбаченого статтею 23 Закону України Про прокуратуру, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва у позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі нема, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18).

Видатками бюджету є кошти, спрямовані на виконання бюджетних програм, передбачених відповідним бюджетом (пункт 13 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України).

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та №922/1830/19 зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах.

Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство освіти і науки України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 630 (далі по тексту - Положення), Міністерство освіти і науки України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної діяльності, інноваційної діяльності в зазначених сферах, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю закладів освіти, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.

Міністерство освіти і науки України відповідно до покладених на нього завдань здійснює управління об`єктами державної власності, що належать до сфери його управління.

Відповідно до статті 326 Цивільного кодексу України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Отже, Міністерство освіти і науки України є компетентним державним органом - суб`єктом управління спірним нежитловим приміщенням державного навчального закладу.

За Законом України Про управління об`єктами державної власності управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб (стаття 1 вказаного Закону).

Згідно із пунктами 30, 32 частини першої статті 6 Закону України Про управління об`єктами державної власності уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань надають орендодавцям об`єктів державної власності згоду на оренду державного майна і пропозиції щодо умов договору оренди, які мають забезпечувати ефективне використання орендованого майна та здійснення на орендованих підприємствах технічної політики в контексті завдань галузі, організовують контроль за використанням орендованого державного майна.

Суб`єктами управління об`єктами державної власності за статтею 4 Закону України Про управління об`єктами державної власності є, зокрема, Фонд державного майна України.

Відповідно до статті 4 Закону України Про оренду державного та комунального майна орендодавцями є Фонд державного майна України - щодо єдиних майнових комплексів, нерухомого майна (будівель, споруд, їх окремих частин), а також майна, що не увійшло до статутного капіталу, що є державною власністю (крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та національних галузевих академій наук, а також майна, що належить закладам вищої освіти та/або науковим установам, що надається в оренду науковим паркам та їхнім партнерам, та інших випадків, передбачених галузевими особливостями оренди майна).

Фонд державного майна України за статтею 1 Закону України Про Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №826/13768/16, від 05.03.2020 у справі № 9901/511/19, від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, від 06.07.2021 у справі №911/2169/20, від 21.06.2023 у справі №905/1907/21).

Верховний Суд звертається до правових висновків Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц та зазначає, що якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність уповноваженого органу, цей довід прокурора суд повинен перевірити згідно з принципом jura novit curia (суд знає закони), оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними. Процедура, передбачена абзацами 3, 4 частини четвертої статті 23 Закону України Про прокуратуру застосовується до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту.

У пункті 10.21 постанови від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що втручання у приватні права й інтереси має бути належно збалансованим з відповідними публічними (державними, суспільними) інтересами, із забезпеченням прав, свобод та інтересів кожного, кому держава гарантувала доступ до загальнонародних благ і ресурсів. У разі порушення рівноваги публічних і приватних інтересів, зокрема, безпідставним наданням пріоритету правам особи перед правами держави чи територіальної громади у питаннях, які стосуються загальних для всіх прав та інтересів, прокурор має повноваження, діючи в публічних інтересах, звернутися до суду, якщо органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові особи не бажають чи не можуть діяти аналогічним чином або ж самі є джерелом порушення прав і законних інтересів територіальної громади чи загальносуспільних (загальнодержавних) інтересів. У таких випадках відповідні органи можуть виступати відповідачами, а прокурор - позивачем в інтересах держави. За відсутності такого механізму звернення до суду захист відповідних публічних інтересів, поновлення колективних прав та інтересів держави, територіальної громади і її членів, захист суспільних інтересів від свавілля органів державної влади чи органів місцевого самоврядування у значній мірі може стати ілюзорним. Так само відсутність зазначеного механізму може загрожувати недієвістю конституційної вимоги, згідно з якою використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома статті 41 Конституції України). Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц (пункт 8.20).

У Рішенні від 05.06.2019 № 4-р(ІІ)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Підставою звернення прокурора до суду із даним позовом стало нездійснення уповноваженими на це органами наданим законом повноважень щодо захисту законних інтересів держави.

Дніпропетровська обласна прокуратура звернулась до Міністерства освіти і науки України із листом № 24-1157ВИХ-24 від 16.08.2024 в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо надання інформації про надання позивачем дозволу Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях на передачу в оренду вищевказане майно не за освітнім цільовим призначенням, а також щодо наявності обґрунтованої інформації від Дніпровського індустріального фахового коледжу щодо незадіяння вказаного нерухомого майна в навчальному процесі більше трьох років (а.с.28, том 1).

У відповіді від 11.09.2024№ 1/16455-24 Міністерство освіти і науки України повідомило про відсутність повної інформації стосовно спірних правовідносин та просив прокурора у разі виявлення ознак можливого вчинення протиправних дій посадовими особами Міністерства вжити заходи спрямовані на захист інтересів держави та недопущення втрати державного майна (а.с.29-30, том 1).

Повідомленням від 02.01.2025 за вих.№24-1368ВИХ-23 Дніпропетровська обласна прокуратура повідомила про прийняття нею рішення застосування заходів представницького характеру на захист інтересів держави в особі Міністерства освіти і науки України, порушених нецільовим використанням майна державного навчального закладу шляхом звернення до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом визнання недійсним договору оренди від 29.05.2024 державного майна частини будівлі адміністративно-навчального корпусу № 1, площею 268,5 кв.м., розташованого за адресою: місто Дніпро, проспект Сергія Нігояна, 55 та повернення приміщення у володіння та користування навчального закладу (а.с.36, том 1).

З огляду на викладене, керівником Дніпропетровської обласної прокуратури виконано вимоги статті 23 Закону України Про прокуратуру.

Щодо судових витрат.

Згідно із частиною першою статті 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Закон України "Про судовий збір" визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України (стаття 9 Закону України "Про судовий збір").

Оскільки при зверненні до Господарського суду Дніпропетровської області через систему «Електронний суд» заявлено дві вимоги немайнового характеру, то позивач сплатив судовий збір у розмірі 4 844,80грн, про що свідчить платіжна інструкція № 1372 від 22.05.2025.

У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (частина дев`ята статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Оскільки суд дійшов висновку про визнання недійсним договору оренди № 12/7907-51930 нерухомого майна від 29.05.2024, підписаний внаслідок неправомірних дій усіх його сторін в однаковій мірі, суд вважає, що судові витрати мають бути покладені на відповідачів-1, 2, 3 у рівних частинах, по 1,614,93 грн з кожного.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у справі покладається на відповідачів-1, 2, 3 по 1 614,93грн.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України до відповідача-1: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, відповідача-2: Дніпровського індустріального фахового коледжу, відповідача-3: Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛПРЕС" про визнання недійсним договору оренди державного майна та зобов`язання повернути майно задовольнити у повному обсязі.

Визнати недійсним договір оренди № 12/7907-51930 нерухомого майна - частини нежитлового приміщення на першому поверсі адміністративно - навчального корпусу № 1 (літера А-4), загальною площею 268,5 кв.м, яке розташоване за адресою: місто Дніпро, пр. Сергія Нігояна, 55, укладений 29.05.2024 Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, Дніпровським індустріальним фаховим коледжем та Товариством з обмеженою відповідальністю ЛПРЕС.

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю ЛПРЕС (, пр.Сергія Нігояна, 55, м. Дніпро) повернути Дніпровському індустріальному фаховому коледжу нерухоме майно - частину нежитлового приміщення на першому поверсі адміністративно- навчального корпусу № 1 (літера А-4), загальною площею 268,5 кв.м, яке розташоване за адресою: місто Дніпро, пр.Сергія Нігояна, 55, а Дніпровський індустріальний фаховий коледж (, просп. Сергія Нігояна,55, м. Дніпро, 49064) прийняти зазначене нерухоме майно за актом приймання-передачі.

Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, 49000, м.Дніпро, вул.Центральна, буд.6, на користь Дніпропетровської обласної прокуратури (49044, м.Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, 38, ) судовий збір у розмірі 1 614,93 (одна тисяча шістсот чотирнадцять гривень 93 копійки).

Стягнути з Дніпровського індустріального фахового коледжу, 49064, м.Дніпро, просп.Сергія Нігояна, буд.55, на користь Дніпропетровської обласної прокуратури (49044, м.Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, 38, ) судовий збір у розмірі 1 614,93 (одна тисяча шістсот чотирнадцять гривень 93 копійки).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛПРЕС", 49064, м.Дніпро, просп.Сергія Нігояна, буд.55, на користь Дніпропетровської обласної прокуратури (49044, м.Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, 38, ) судовий збір у розмірі 1 614,93 (одна тисяча шістсот чотирнадцять гривень 93 копійки).

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене 26.09.2025

Суддя О.В. Перова