ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року

м. Київ

cправа № 925/952/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Могил С.К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Случ О.В.,

за участю секретаря судового засідання Амірханяна Р.К.,

та представників:

позивача - Ворожбянова А.М.

відповідача - Саражан Н.М. (в режимі відеоконференції),

третьої особи - Рижай А.А. (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.05.2025

та рішення Господарського суду Черкаської області від 11.11.2024

у справі № 925/952/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України"

до Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Черкасигаз"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкасигаз Збут"

про усунення перешкод в користуванні майном,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" (далі - ТОВ "Газорозподільні мережі України"; позивач) звернулося до суду з позовом про зобов`язання Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Черкасигаз" (далі - АТ "Оператор газорозподільної системи "Черкасигаз"; відповідач) усунути перешкоди у користуванні майном, а саме: нежитловими будівлями та територією на вул. Максима Залізняка, 142, м. Черкаси, шляхом зняття обмежень щодо доступу до вказаних нежитлових будівель та території та забезпечити позивачу надання вільного доступу до вказаних нежитлових будівель та території.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 11.11.2024 (суддя - Н.М. Спаських), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.05.2025 (головуючий суддя - О.М. Гаврилюк, судді - А.Г. Майданевич, В.В. Сулім), у позові відмовлено.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 30.10.2023 між АТ "Оператор газорозподільної системи "Черкасигаз" в особі голови правління Денисової Т.О. (орендодавець) і ТОВ "Газорозподільні мережі України" в особі голови правління Скриля О.К. (орендар) було укладено договір оренди рухомого та нерухомого майна № 149-РД/23, за умовами якого відповідач (орендодавець) передає, а позивач (орендар) - приймає у строкове платне користування окреме індивідуально визначене рухоме та нерухоме майно, зазначене у додатку № 1 до цього договору.

Пунктом 1.2 договору встановлено, що відповідач заявляє, що майно, яке передається позивачу на підставі цього договору, належить йому на праві власності, в іпотеку/заставу не передано.

Згідно з п. 15.1 договору він укладається строком на 2 роки і 11 місяців та набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін (у разі їх наявності).

За п. 8.2 договору відповідач зобов`язується не вчиняти дій, які б перешкоджали позивачу користуватися майном на умовах цього договору.

Відповідно до додатку № 1 до договору нежитлові будівлі за адресою: Черкаська обл., м. Черкаси, вул. Залізняка Максима, буд. 142 передані в оренду позивачу.

Суди попередніх інстанцій зазначили, що позивач вказує, що 02.07.2024 нежитлові будівлі за адресою: Черкаси, вул. Залізняка Максима, буд. 142 захопили невідомі особи, які представилися працівниками ТОВ "Черкасигаз збут" (далі - ТОВ "Черкасигаз Збут"; третя особа), а на теперішній час там перебувають працівники АТ "Черкасигаз". З огляду на вказане, позивач зазначає, що не може використовувати орендоване майно, чим порушуються його права як орендаря та, що є порушенням з боку відповідача умов договору від 30.10.2023 № 149-РД/23 і стало підставою для звернення до суду із цією позовною заявою. Водночас, відповідач вважає, що з цього договору не виникають права та обов`язки, оскільки цей договір від імені відповідача підписано неуповноваженою особою - Т. Денисовою.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, виходили з того, що договір від 30.10.2023 є неукладеним і що відсутні докази його виконання, а також того, що на час подання позову і прийняття рішення у справі позивачу перешкоджав і перешкоджає саме відповідач, а не третя особа, яка здійснює користування нерухомим майном за цією адресою на підставі укладеного із відповідачем договору від 28.02.2024. Зазначили, що позов необхідно вирішувати стосовно АТ "Оператор газорозподільної системи "Черкасигаз" та ТОВ "Черкасигаз Збут", які претендують кожен зі своїх підстав (власник та орендар) на правомірне користування спірним майном. Водночас, ТОВ "Черкасигаз Збут" є третьою особою, а не відповідачем у справі.

Не погоджуючись із ухваленими у справі рішеннями, ТОВ "Газорозподільні мережі України" звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Скаржник мотивує подання касаційної скарги на підставах п. п. 1, 4 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), а саме вказує:

- п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України - прийняття судами рішень без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 18.09.2018 у справі № 911/2666/15, від 07.08.2024 у справі № 757/18462/21-ц, від 18.06.2025 у справі № 925/643/24;

- п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України - встановлення обставин на підставі недопустимих доказів - зокрема, апеляційний господарський суд врахував судові рішення, які не подавалися до суду першої інстанції, чим порушив ст. 269 ГПК України.

У касаційній скарзі ТОВ "Газорозподільні мережі України" зазначає про неправильне застосування ст. ст. 215, 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 180 Господарського кодексу України (далі - ГК України) у спірних правовідносинах.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.07.2025 відкрито провадження за касаційною скаргою ТОВ "Газорозподільні мережі України" з підстав, передбачених п. п. 1, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 19.08.2025.

У відзивах відповідач і третя особа просять касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін з підстав наведених у цих відзивах.

У справі оголошувалася перерва з 16.09.2025 до 23.09.2025.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши наявність зазначених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження судового рішення (п. п. 1, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України), дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

У ст. 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (ч. 3 ст. 626 ЦК України).

Частиною 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

При цьому, за ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України (далі - ГК України (чинний на час укладення договору) при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

За загальним правилом предметом договору є дії, які повинна виконати (або утриматися від виконання) зобов`язана сторона; ціна договору є формою грошового визначення вартості продукції (робіт, послуг), які реалізують суб`єкти господарювання; строком дії є період часу, на який встановлюється договірний зв`язок між сторонами і протягом якого договір підлягає виконанню у повному обсязі.

Зміст договору найму розкриває ст. 759 ЦК України. Так, за цією статтею за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до ст. 793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно з ч. 1 ст. 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Здійснюючи аналіз вказаних норм матеріального права, Велика Палата Верховного Суду висновувала таке:

- загальною істотною умовою договору оренди є предмет договору. Також істотними умовами договору оренди є плата, яка стягується з наймача за користування майном (орендна плата) та строк дії договору. Разом з тим, укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 227/3760/19-ц);

- не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17);

- за змістом законодавчого регулювання, наведеного як у загальних положеннях про правочини, так і в спеціальних приписах гл. 58 ЦК України, якщо договір оренди (найму) будівлі хоча й має ознаки неукладеного, але виконувався обома його сторонами, то така обставина захищає відповідний правочин від висновку про неукладеність і в подальшому він розглядається як укладений та чинний, якщо тільки не є нікчемним чи оспорюваним з інших підстав. Тобто суду необхідно встановити не просто факт використання спірного майна орендарем, а й те, чи сплачував орендар за таке використання орендодавцю та його правонаступникам і чи приймали вони таку оплату. У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше). Висловлене вище про можливість визначити фактичне укладення правочину у спосіб його виконання (за відсутності законодавчих застережень про інше) не суперечить викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) правовому висновку про те, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 227/3760/19-ц);

- фактом початку та, відповідно, припинення правовідносин є підписання акта приймання-передачі нерухомого майна як від орендаря до орендодавця, так і від орендодавця до орендаря. Сторони можуть установити й інший момент відліку строку, однак цю обставину вони повинні узгодити та викласти у договорі оренди (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 127/14633/16-ц).

Частиною 1 ст. 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, складовою якого є "правова передбачуваність" та "правова визначеність". Принцип "правової визначеності" вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності як самих правових норм, так і того, як ці норми мають будуть застосовано судами у подібних правовідносинах.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Врахувавши вказані вище норми матеріального права, здійснивши оцінку наявних у справі документів відповідно до вимог ст. 86 ГПК України, встановивши, що у договорі оренди від 30.10.2023 не узгоджено його істотної умови - плати (згоди щодо якої сторони не дійшли і на час розгляду справи); що відповідний договір є неукладеним і не виконувався сторонами (з жовтня 2023 року позивач не сплачував жодної плати за користування майном АТ "Оператор газорозподільної системи "Черкасигаз"); наявність конфлікту в керівництві відповідача зі зміною голови правління - Денисової Т. на Шульца Д.; що позивачем не надано доказів того, що на час подання позову йому перешкоджав/перешкоджає у користуванні майном саме відповідач, а не третя особа, яка здійснює користування майном на підставі окремого договору із відповідачем від 28.02.2024, обґрунтовано відмовили у задоволенні цього позову.

Водночас, скаржник у касаційній скарзі посилається на те, що суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення без урахування висновків Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду, викладених у постановах від 18.09.2018 у справі № 911/2666/15, від 07.08.2024 у справі № 757/18462/21-ц, від 18.06.2025 у справі № 925/643/24.

Здійснивши аналіз висновків Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду, викладених у постановах від 18.09.2018 у справі № 911/2666/15, від 07.08.2024 у справі № 757/18462/21-ц, від 18.06.2025 у справі № 925/643/24, колегія суддів зазначає таке.

Так, у постанові від 07.08.2024 у справі № 757/18462/21-ц за позовом Адвокатського об`єднання "Гапоненко Роман і партнери" (далі - АО "Гапоненко Роман і партнери") до ОСОБА_1, ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном, Верховний Суд виснував таке:"у справі, що переглядається: позивач АО "Гапоненко Роман і партнери" звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном, в обґрунтування якого вказав, що між ОСОБА_1 , від імені якої діяв представник ОСОБА_3, та АО "Гапоненко Роман і партнери" був укладений договір найму (оренди) № 03-3 та додаткова угода № 1 від 30.07.2020. Відповідно до умов договору об`єктом оренди є майно та майнові права на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , строк оренди до 31.07.2023. Всі істотні умови договору було погоджено сторонами, рішення про визнання неукладеним, недійсним чи розірваним договору та додаткової угоди відсутні; суди встановили, що: 17.07.2020 між ОСОБА_1 (орендодавець) та АО "Гапоненко Роман і партнери" (орендар) мав місце договір найму (оренди) № 03-3; 30.07.2020 між ОСОБА_1 та АО "Гапоненко Роман і партнери" було укладено додаткову угоду № 1 до договору найму (оренди) від 17.07.2020 № 03-3; за умовами договору орендодавець передав орендарю у тимчасове платне користування (оренду) майно та майнові права на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 в строк по 17.07.2021; за положеннями п. 4.8 договору найму (оренди) розмір орендної плати може переглядатись сторонами у вересні 2020 року, в подальшому розмір орендної плати може переглядатись сторонами один раз на рік, але не раніше вересня 2021 року, у випадку не погодження сторонами зміни розміру орендної плати договір може бути розірваний однією із сторін через два місяці після попередження про розірвання договору; додатковою угодою внесено зміни до п. 3.1 договору, а саме: збільшено строк оренди до 31.07.2023; внесено зміни до п. 4.8 договору, викладено його в новій редакції: розмір орендної плати може переглядатись сторонами у жовтні 2020 року в розмірі не більше 15 % від суми орендної плати по договору суборенди, в подальшому розмір орендної плати може переглядатись сторонами один раз на рік, але не раніше жовтня 2021 року в розмірі не більше 40 % від суми орендної плати по договору суборенди; суди при відмові у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1., вважали, що між сторонами відсутні договірні правовідносини, оскільки сторонами не було погоджено таку істотну умову договору найму (оренди), як орендна плата (яка має бути визначена у вигляді фіксованого платежу); суди не врахували, що: плата за користування майном (ст. 762 ЦК України) є тим еквівалентом, який отримує наймодавець за те, що надав в найм майно. Вона може виражатися як в грошовій (що загально прийнято в цивільному обороті), так і в натуральні формі (наприклад, надання послуг наймодавцеві, чи виконання робіт). Якщо сторони визначили плату за користування в грошовій формі, то це може бути як фіксований платіж, так і відсоткове значення; суди не звернули увагу, що: законодавець в такому універсальному регуляторі приватних відносин як ЦК України не кваліфікує плату за користування майном як істотну умову договору; для тих випадків, коли сторони не домовилися про розмір плати, він визначається з урахуванням: споживчої якості речі; інших обставин, які мають істотне значення. До таких можна віднести, зокрема, рік виробництва речі, її функціональні властивості, розташування речі тощо. Тобто, у разі, коли в договорі найму (оренди) не визначений розмір орендної плати, "вмикається" той інструментарій (спосіб визначення плати), що закріпив законодавець у другому реченні ч. 1 ст. 762 ЦК України. Тому навіть у тому разі якщо сторони не домовилися про розмір плати у договорі найму (оренди) - це не "знищує" такий договір. Варто підкреслити, що договір, і зокрема договір найму (оренди) вчиняється для того щоб "породити" відповідний результат, а не для того щоб згодом констатувати його неукладеність, вочевидь для того щоб не виконувати обов`язки, які "з`явилися" з такого договору. За таких обставин, суди зробили помилковий висновок про те, що договір найму (оренди) № 03-3 є неукладеним".

Однак, Верховний Суд зазначає, що господарським процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у використанні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що з метою застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції необхідно виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного господарського суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, судової палати й колегії суддів касаційного суду (див. постанови Верховного Суду від 16.09.2021 у справі № 908/2609/20, від 15.09.2021 у справі № 10/Б-5022/1383/2012, від 14.09.2021 у справі № 908/1671/16, від 12.12.2023 у справі № 909/811/22).

Отже, при перегляді цієї справи, Верховний Суд враховує висновки, викладені саме у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 227/3760/19-ц про те, що: істотними умовами договору оренди є, зокрема плата, яка стягується з наймача за користування майном (орендна плата); укладеним є такий правочин (договір) щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов; у разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Висновки судів попередніх інстанцій у справі, яка переглядається цим висновкам Великої Палати Верховного Суду не суперечать.

Щодо посилання скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018 у справі № 911/2666/15 за позовом ПАТ "Златобанк" в особі уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ "Златобанк" Славінського В.І. до ТОВ "ТЛК "Арктика", Києво-Святошинського РУЮ в особі Реєстраційної служби Києво-Святошинського РУЮ про визнання недійсним договору і застосування наслідків недійсності правочину, то необхідно зазначити таке. У цій справі ухвалою Господарського суду Київської області від 14.12.2017 позов було залишено без розгляду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 81 ГПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої інстанції). Суд мотивував своє рішення тим, що позовну заяву у цій справі підписано особою, яка не має права її підписувати. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.02.2018 скасовано ухвалу Господарського суду Київської області від 14.12.2017, а справу повернуто до місцевого господарського суду для розгляду. Апеляційний господарський суд послався на те, що на час підписання позовної заяви довіреність на представництво ПАТ "Златобанк" видавалась уповноваженою особою Фонду і була дійсною. У цій справі Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання щодо наявності повноважень підписання позовної заяви в уповноваженої особи Фонду не мають значення відомості, які містяться в Єдиному державному реєстрі щодо осіб, які мають діяти від імені банку, станом на час ухвалення рішень судом першої чи апеляційної інстанції у цій справі. Для визначення правомірності відкриття провадження за позовною заявою, підписаною Славським В.І. від імені ПАТ "Златобанк", важливим є лише факт обізнаності суду, який відкрив провадження у справі, щодо повноважень Славінського В.І. діяти від імені банку на дату звернення ним до суду. Така обізнаність суду, який відкрив провадження у справі, не залежить від того, чи будуть у майбутньому скасовані чи визнані нечинними постанови НБУ чи рішення Фонду, на підставі яких діяла уповноважена особа. З огляду на наведене і на ту обставину, що на момент звернення Славінського В.І. до суду від імені банку відомості про нього як уповноваженого представника позивача містились у Єдиному державному реєстрі, а значить, були достовірними для суду. Відповідно суд і будь-які інші треті особи не знали і не могли знати про те, що Славінський В.І. на момент звернення до суду від імені ПАТ "Златобанк" не мав таких повноважень з представництва банку. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вирішуючи питання про залишення позову без розгляду, суд першої інстанції мав спершу дати оцінку позиції позивача в особі його належного представника на час розгляду цього питання, чого зроблено не було. Зокрема, судом першої інстанції не враховано, що позивач в особі його належного представника на час вирішення питання про залишення позову без розгляду не звертався до суду з заявою ані про залишення позову без розгляду, ані про відмову від позову. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що господарський суд апеляційної інстанції, на відміну від місцевого господарського суду, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для залишення позову без розгляду.

На відміну від справи № 911/2666/15, у справі, яка переглядається спірним не було питання щодо відкриття/не відкриття провадження за позовною заявою особи; наявності/відсутності у такої особи повноважень щодо підписання цієї позовної заяви та можливості залишення/не залишення позову без розгляду з цієї обставини. Тобто, неврахування цієї постанови Великої Палати Верховного Суду не вплинуло на правильність вирішення цього спору у справі, яка переглядається - про усунення перешкод у користуванні майном.

Щодо посилання скаржника на справу № 925/643/24, то необхідно зазначити, що у ній ТОВ "Черкасигаз Збут" звернулось до Господарського суду Черкаської області з позовом до АТ "Оператор газорозподільної системи "Черкасигаз", ТОВ "Газорозподільні мережі України" (з урахуванням заяви про зміну предмета позову) про визнання недійсним одностороннього правочину АТ "Черкасигаз" з дострокового розірвання договору оренди нежитлових будівель, який було посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Довгань О.Я. 28.02.2024, зареєстрованого в реєстрі за № 233, викладеному в листі-повідомленні від 01.05.2024 № 544/01; про визнання відсутнім у ТОВ "Газорозподільні мережі України" права оренди на нежитлові будівлі, що розташовані за адресою: Черкаська обл., м. Черкаси, вул. Залізняка Максима, буд. 142, який належить АТ "Черкасигаз" на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер САС № 485928, виданого 22.11.2010 Черкаською міською радою, на підставі договору оренди нерухомого майна від 30.10.2023 № 149-РД/23 (строк дії цього договору з 30.10.2023 по 30.09.2026). У цій справі Верховний Суд, серед іншого, зазначив, що в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, викладено такі висновки: "суд погоджується з доводами позивача за первісним позовом та доводами другого відповідача за зустрічним позовом стосовно того, що договір оренди рухомого та нерухомого майна № 149-РД/23 від 30.10.2023 зі сторони АТ "Оператор газорозподільної системи "Черкасигаз" було підписано не уповноваженою особою; оскільки правочин, який підписаний особою, яка не мала жодних повноважень діяти від імені Товариства по своїй суті є неукладеним, то слід дійти висновку, що у ТОВ "Газорозподільні мережі України" не виникло прав та обов`язків орендаря за договором оренди рухомого та нерухомого майна № 149-РД/23 від 30.10.2023". Верховний Суд вказав, що водночас наведені висновки судів не стосуються предмета доказування у цій справі, не мають жодного правового значення для вирішення спору стосовно заявлених первісних та зустрічних позовних вимог, адже питання щодо дійсності/недійсності договору оренди від 30.10.2023 та обставин його укладання не є предметом спору у справі. У цій справі колегія суддів погодилася з доводами касаційної скарги щодо необхідності виключення з мотивувальних частин оскаржуваних судових рішень наведених вище висновків про неукладеність договору оренди від 30.10.2023. Крім того, у п. п. 72-74 постанови Верховного Суду від 18.06.2025 у справі № 925/643/24 було зазначено про те, що: "при укладанні саме договору оренди від 30.10.2023 передання у користування нежитлових приміщень скаржнику було неможливим, оскільки такі приміщення станом на 30.10.2023 від ТОВ "Черкасигаз Збут" до АТ "Черкасигаз" з орендного користування не повертались; як встановлено судами попередніх інстанцій, позивачем за зустрічним позовом не надано жодного допустимого доказу, що підтверджує реальне виконання договору оренди від 30.10.2023, укладеного між АТ "Черкасигаз" та ТОВ "Газорозподільні мережі України", а також реєстрацію ним відповідного речового права. Ці обставини спростовують доводи скаржника про фіктивність договору оренди від 28.02.2024".

Отже, у справі № 925/643/24 - не надавалася оцінка укладеності/неукладеності договору оренди від 30.10.2023 (це питання не було предметом спору у справі № 925/643/24). Водночас, у справі, яка переглядається суди попередніх інстанцій на підставі оцінки всіх документів відповідно до вимог ст. 86 ГПК України встановили, що відповідний договір є неукладеним, відсутнє його виконання і підстав для задоволення позову про усунення позивачу перешкоди у користуванні майном (у відповідний спосіб) немає.

Верховний Суд зазначає, що аналіз висновків, зроблених у рішеннях судів, що оскаржуються, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, і ці висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з урахуванням інших фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення. Верховний Суд зазначає і про те, що посилаючись на вказані у касаційній скарзі постанови, скаржник залишає поза увагою те, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, чого скаржником у цьому випадку не було доведено.

Таким чином, відсутні підстави для скасування оскаржуваних рішення з огляду на п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

Колегія суддів також відхиляє посилання скаржника і на положення п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України (встановлення обставин на підставі недопустимих доказів - врахування апеляційним господарським судом судових рішень, які не були предметом розгляду суду першої інстанції).

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у п. п. 1, 4 ч. 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених ч. ч. 1, 3 ст. 310 ГПК України.

За п. 4 ч. 3 ст. 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Верховний Суд у постанові від 13.05.2025 у справі № 927/1237/23 висновував, що у разі посилання на встановлення судами обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, скаржник повинен вказати, який із доказів, на його думку, є недопустимим, та обґрунтувати таке твердження, а також зазначити, які обставини встановлено на підставі цього доказу, чому вони є суттєвими або як вони вплинуть на прийняття оскаржуваного рішення.

Законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлюється, зокрема, порядком оцінки доказів і визначенням відповідно до ст. 86 ГПК України їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору вірогідності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 ГПК України). Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Отже, неналежні докази та недопустимі докази - це різні поняття (див. постанову Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 910/13647/19).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Отже, недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Відповідно тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ (див. постанови Верховного Суду від 02.03.2021 у справі № 922/2319/20, від 16.02.2021 у справі № 913/502/19, від 13.08.2020 у справі № 916/1168/17, від 16.03.2021 у справі № 905/1232/19).

Однак, доводи скаржника про ухвалення постанови у справі на підставі недопустимих доказів не можна визнати нормативно аргументованими. Скаржник ототожнює обставини, встановлені у інших справах і з поняттям "недопустимі докази" (ст. 77 ГПК України). Як свідчить зміст постанови апеляційного суду, переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний господарський суд обґрунтував прийняття відповідних судових рішень та зазначив, що вони мають інформаційний характер. Водночас, вирішуючи цей спір, апеляційний господарський суд виходив саме з оцінки наявних у справі доказів (оцінених і судом першої інстанції), які мають значення для вирішення справи та з огляду на які було прийнято судове рішення про відмову в позові.

Верховний Суд вважає, що доводи скаржника (п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України) зводяться передусім до намагань Верховного Суду здійснити переоцінку наявних у справі доказів, тоді як згідно з імперативними положеннями ч. 2 ст. 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Наведене у сукупності свідчить про непідтвердження визначеної скаржником підстави касаційного оскарження, визначеної п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

Інші доводи касаційної скарги підставами касаційного оскарження не обґрунтовані і, відповідно, Верховним Судом не розглядаються (див. постанову Верховного Суду від 29.05.2024 у справі № 910/2491/23).

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до положень ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених ст. 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Отже, Верховний Суд дійшов висновку про те, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення, ухвалені відповідно до ст. 236 ГПК України - без змін.

Згідно з ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" залишити без задоволення.

Постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.05.2025 та рішення Господарського суду Черкаської області від 11.11.2024 у справі № 925/952/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С.К.

Судді: Волковицька Н. О.

Случ О.В.