ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"24" вересня 2025 р.м. Одеса Справа № 916/1672/25

Господарський суд Одеської області у складі: суддя Волков Р.В.,

при секретарі судового засідання Чолак Ю. В.,

розглянувши матеріали за вх. № 1709/25 від 28.04.2025

за позовом першого заступника керівника Чорноморської окружної прокуратури (68004, Одеська обл., Одеський район, м. Чорноморськ, вул. В. Шума, буд. 9/102Н)

в інтересах держави в особі Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області (65496, Одеська обл., Одеський район, селище Таїрове, вул. Перемоги, буд. 27; )

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «СОВІНЬОН-ЛЕНД» (65058, Одеська обл., м. Одеса, вул. Довженка, буд. 6; )

про стягнення 1 242 956,46 грн;

представники учасників справи:

від прокуратури Шунькіна Н. О.,

від позивача Іщенко В. О.,

від відповідача Мельник М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник керівника Чорноморської окружної прокуратури (далі Прокурор) в інтересах держави в особі Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області (далі Позивач, Селищна рада) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОВІНЬОН-ЛЕНД» (далі Відповідач, Товариство) про стягнення 1 242 956,46 грн, з яких: 728 851,20 грн безпідставно збережені кошти пайової участі; 435 269,52 грн інфляційні нарахування; 78 835,74 грн 3 % річних.

В обґрунтування позову посилається на те, що всупереч вимог законодавства Відповідач не сплатив до місцевого бюджету кошти пайової участі замовників будівництва у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури.

Вказує, що 10.12.2019 Державною архітектурно-будівельною інспекцією України Товариству видано дозвіл № ОД67 на виконання будівельних робіт: «Будівництво 5-ти поверхового багатоквартирного житлового будинку №13 з технічним поверхом» за адресою: Одеська область, смт Таїрове, масив № 22, діл. № 12, 13, 14, масив № 23, діл. №12, 13, а в подальшому, на підставі акту № AC01:6839-8680-2960-1418 готовності об`єкта до експлуатації, 10.09.2021 видано сертифікат № ІУ32 про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів з наступними основними показниками: назва об`єкта згідно з проектом: «Будівництво 5-ти поверхового багатоквартирного житлового будинку №13 з технічним поверхом»; місцезнаходження об`єкта: Одеська область, Одеський район, Таїровська територіальна громада, смт Таїрове, масив № 22, діл. № 12, 13, 14, масив № 23, діл. №12, 13; дата початку будівництва 10.12.2019; дата завершення будівництва 07.09.2021; строк введення об`єкта в експлуатацію 10.09.2021; загальна площа приміщень 2618 кв.м; загальна площа квартир у будинку 1588,7 кв.м; кількість поверхів 5 технічний поверх + підвал; загальна кількість квартир 25.

Зазначає, що вивченням дозвільного документу встановлено, що пайова участь Товариством, як замовником, не сплачена на підставі пункту 13 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» №132-IX від 20.09.2019 року.

Посилаючись на приписи ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі Закон № 3038-VI), частину 2 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (далі Закон № 132-IX), Прокурор зазначає, що оскільки Товариство не уклало договір про пайову участь із Селищною радою, а будівництво об`єкта розпочато у грудні 2019 року, у Відповідача виник обов`язок упродовж 10 днів після 01.01.2020 звернутися до Селищної ради із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва та після отримання розрахунку пайової участі щодо об`єкта будівництва сплатити її до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію, тобто до 10.09.2021.

У зв`язку з невиконанням вказаного обов`язку Відповідачем, а також враховуючи бездіяльність уповноваженого органу щодо захисту порушених інтересів держави у спірних правовідносинах, Прокурор звернувся до господарського суду з даним позовом, заявивши до стягнення на користь Селищної ради безпідставно збережені Відповідачем кошти пайової участі у розмірі 728 851,20 грн, а також 435 269,52 грн інфляційних нарахувань та 78 835,74 грн 3 % річних в порядку ст. 625 ЦК України.

Разом із позовною заявою прокурор подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив суд:

1) накласти арешт на грошові кошти, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю «СОВІНЬОН-ЛЕНД», як в національній валюті (гривня), так і в іноземній валюті, що містяться на відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову та належать ТОВ «СОВІНЬОН-ЛЕНД», у межах суми позовних вимог на загальну суму 1 242 956,46 грн;

2) накласти арешт на нерухоме майно, яке належить Товариству з обмеженою відповідальністю «СОВІНЬОН-ЛЕНД», у межах ціни позову 1 242 956,46 грн, лише в межах різниці між сумою ціни позову та арештованих грошових коштів, у разі їх недостатності.

Ухвалою від 30.04.2025 суд задовольнив заяву Прокурора про забезпечення позову.

Ухвалою від 05.05.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 916/1672/25, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 04.06.2025, запропоновано Відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву.

23.05.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 87-91), згідно якого Відповідач не погоджується з доводами Прокурора, вважає позовну заяву необґрунтованою, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Свою позицію мотивує тим, що у нього відсутній обов`язок зі сплати коштів пайової участі, оскільки з 01.01.2020 набули чинності норми Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", якими скасовано ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності". Вважає, що з 01.01.2020 у замовників відсутній обов`язок перераховувати до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, як і відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. При цьому звертає увагу, що безпосередні роботи з будівництва об`єкта розпочались на початку 2020 року, а саме у лютому 2020 року, а сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів було видано 10.09.2021. На переконання Відповідача, у період з початку здійснення будівельних робіт, а саме з 01.01.2020 та до моменту введення в експлуатацію 10.09.2021, а також станом на теперішній час відсутнє положення закону, яке б зобов`язувало Товариство сплачувати відповідні кошти пайової участі у розвиток інфраструктури міста.

Також, посилаючись на п. 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX (набув чинності 17.10.2019), Відповідач наголошує на безпідставності розрахунку коштів пайової участі, так як станом на 17.10.2019 було чинне рішення Таїровської селищної ради від 07.12.2012 № 543-VI (зі змінами відповідно до Рішення від 12.08.2016 № 329-VII, відповідно до якого величина пайової участі встановлюється в розмірі, що дорівнює або менше 4 (чотирьох) відсотків загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта містобудування для багатоквартирних житлових будинків, індивідуальних житлових будинків загальною площею більше 300,0 кв.м, будівель закладів культури та освіти, медичного і оздоровчого призначення.

Водночас вказує, що кошторисна вартість об`єкта будівництва становить 14 578 243,00 грн, а отже сума пайового внеску, що підлягала сплаті, у разі підтвердження необхідності його сплати, складала 583 129,72 грн (14 578 243,00 грн * 4%).

Таким чином, Відповідач акцентує, що менший розмір пайової участі встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності Законом № 132-IX.

Позовні вимоги в частині стягнення відсотків річних та інфляційних втрат Відповідач вважає такими, що не відповідають положенням п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. При цьому зазначає, що передбачені ст. 625 ЦК України нарахування Прокурором заявлено до стягнення безпідставно, оскільки Товариство не мало обов`язку зі сплати суми пайової участі після 01.01.2020.

27.05.2025 Прокурор подав до суду відповідь на відзив (а.с. 104-108), де вкотре звертає увагу на наявність у Відповідача обов`язку зі сплати коштів пайової участі, а також на правильність розрахунку безпідставно збережених Відповідачем коштів пайової участі. Крім того, наголошує на обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення з Відповідача нарахувань в порядку ст. 625 ЦК України.

03.06.2025 від Позивача надійшли письмові пояснення по справі (а.с. 121-126), згідно яких він повністю підтримує позицію Прокурора та просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

04.06.2025 Відповідач подав до суду заперечення на відповідь на відзив (а.с. 133-137), де викладено додаткові контраргументи проти позиції Прокурора щодо наявності у Товариства обов`язку сплачувати кошти пайової участі та правильності їх розрахунку.

Протокольною ухвалою від 04.06.2025 відкладено підготовче судове засідання на 12.06.2025.

12.06.2025 від представника Відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням на лікарняному, яке суд задовольнив протокольною ухвалою від 12.06.2025, призначивши наступне судове засідання на 23.06.2025.

Протокольною ухвалою від 23.06.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.07.2025.

10.07.2025 представник Позивача подав до суду заяву, в якій просив провести судове засідання без його участі.

Протокольною ухвалою від 16.07.2025 суд оголосив перерву у судовому засіданні до 15.09.2025. Крім того, суд визнав обов`язковою явку представника Позивача у наступне судове засідання з метою надання пояснень щодо рішень органу місцевого самоврядування, якими визначався розмір пайової участі замовників будівництва та які були чинні на день набрання чинності Законом України № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні". Також, суд запропонував Прокурору та Селищній раді до судового засідання надати письмові пояснення щодо актуальної редакції рішення Селищної ради, яким було встановлено розмір коштів пайової участі замовників будівництва станом на 17.10.2019, а також щодо того, у зв`язку з чим Прокурором застосовано методику розрахунку, передбачену п. 2 прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-ІХ, та не враховано при цьому рішення Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області № 329-VII від 12.08.2016.

10.09.2025 від Селищної ради надійшли додаткові пояснення щодо розрахунку коштів пайової участі (а.с. 171-172), згідно яких Позивач повідомив, що станом на день набрання чинності Законом № 132-IX було чинне рішення Таїровської селищної ради від 12.08.2016 № 329-VII «Про внесення змін та доповнень до додатку №1 та додатку №2 до рішення Таїровської селищної ради №543-VI від 07 грудня 2012 року «Про затвердження Положення про порядок залучення, встановлення розміру і використання коштів пайової участі фізичних та юридичних осіб (замовників будівництва об`єктів) у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області», яким дійсно встановлено, що величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту становить 4 (чотири) відсотків загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта містобудування для багатоквартирних житлових будинків, індивідуальних житлових будинків загальною площею більше 300,0 кв.м.

Разом з тим, Позивач звернув увагу, що постановою Верховного Суду від 03.12.2024 у справі № 910/6226/23 визначено, що прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зобов`язання зі сплати пайової участі, у зв`язку з чим, ключовим і визначальним у цьому спорі, з врахуванням підстави позовних вимог та можливості застосування статті 1212 ЦК України, на переконання Позивача, є саме строк, коли забудовник порушив визначенні законом зобов`язання.

Позивач стверджує, що оскільки Товариство не виконало законодавчо визначений обов`язок та не перерахувало кошти пайової участі до дати прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію, то саме з моменту введення об`єкта будівництва в експлуатацію Відповідач без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав сплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту.

Вказує, що станом на 10.09.2021 (дата, з якої Відповідач порушив покладені зобов`язання щодо сплати коштів пайової участі), чинним є рішення Таїровської селищної ради № 406-VII від 17 березня 2020 року "Про внесення змін до рішення Таїровської селищної ради №543-VII від 07 грудня 2012 року «Про затвердження Положення про порядок залучення, встановлення розміру і використання коштів пайової участі фізичних та юридичних осіб (замовників будівництва об`єктів) у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області»". Вказаним рішенням визначено, що величина пайової участі встановлюється в розмірі, що дорівнює або менше 2 (двох) відсотків вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування для житлових будинків. Положення наведеного рішення узгоджується із пунктом 1 частини 2 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-IX, яким встановлено 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування, про що зазначено прокурором у позові.

Отже, на переконання Позивача, розрахований прокуратурою розмір безпідставно збережених коштів пайової участі є правильним.

Протокольною ухвалою від 15.09.2025, суд, заслухавши вступні промови представників учасників справи та дослідивши наявні у матеріалах справи докази, оголосив перерву у судовому засіданні до 24.09.2025.

У судовому засіданні 24.09.2025 Прокурор просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник Позивача підтримав позицію Прокурора та просив задовольнити позов.

Представник Відповідача заперечував проти задоволення позову.

24.09.2025 суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення Прокурора, представника Позивача та представника Відповідача, суд встановив наступне.

10.12.2019 Державною архітектурно-будівельною інспекцією видано Товариству дозвіл № ОД67 на виконання будівельних робіт по об`єкту: «Будівництво 5-ти поверхового багатоквартирного житлового будинку №13 з технічним поверхом» за адресою: Одеська область, селище Таїрове, масив № 22, діл. № 12, 13, 14, масив № 23, діл. №12, 13.

10.09.2021 Державною архітектурно-будівельною інспекцією України на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації № AC01:6839-8680-2960-1418 від 07.09.2021 видано сертифікат № ІУ32 про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів: «Будівництво 5-ти поверхового багатоквартирного житлового будинку №13 з технічним поверхом» за адресою: Одеська область, селище Таїрове, масив № 22, діл. № 12, 13, 14, масив № 23, діл. №12, 13.

Об`єкт будівництва має такі основні показники:

- назва об`єкта згідно з проектом: «Будівництво 5-ти поверхового багатоквартирного житлового будинку №13 з технічним поверхом»;

- місцезнаходження об`єкта: Одеська область, Одеський район, Таїровська територіальна громада, смт. Таїрове, масив № 22, діл. № 12, 13, 14, масив № 23, діл. №12, 13;

- дата початку будівництва 10.12.2019;

- дата завершення будівництва 07.09.2021;

- строк введення об`єкта в експлуатацію 10.09.2021;

- загальна площа приміщень 2618 кв.м;

- загальна площа квартир у будинку 1588,7 кв.м;

- кількість поверхів 5 + технічний поверх + підвал;

- загальна кількість квартир 25;

- кошторисна вартість будівництва 14 578 243,00 грн.

Сертифікат № ІУ32 від 10.09.2021 оприлюднено в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва за посиланням: https://e-construction.gov.ua/document_detail/doc_id=985424272/optype=100

Щодо пайової участі замовників будівництва у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у Сертифікаті зазначено, що підставою для звільнення Товариства від сплати коштів пайової участі є п. 13 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» №132-IX від 20.09.2019.

07.12.2012 Селищна рада прийняла рішення № 543-VІ «Про затвердження Положення про порядок залучення, встановлення розміру і використання коштів пайової участі фізичних та юридичних осіб (замовників будівництва об`єктів) у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області» (а.с. 97-98).

Рішенням Селищної ради № 329-VІІ від 12.08.2016 внесено зміни та доповнення до додатків № 1 та № 2 до рішення Селищної ради № 543-VІ від 07.12.2012 «Про затвердження Положення про порядок залучення, встановлення розміру і використання коштів пайової участі фізичних та юридичних осіб (замовників будівництва об`єктів) у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області», викладено відповідні додатки в новій редакції згідно додатків до цього рішення (далі Рішення № 329-VІІ; а.с. 93-94).

Згідно пп. 2.2.2. п. 2.1. Додатку № 1 до Рішення № 329-VІІ величина пайової участі встановлюється в розмірі, що дорівнює або менше 4 (чотирьох) відсотків загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта містобудування для багатоквартирних житлових будинків, індивідуальних житлових будинків загальною площею більше 300,0 кв.м, будівель закладів культури та освіти, медичного і оздоровчого призначення.

Предметом позову є вимога Прокурора про стягнення з Товариства на користь Селищної ради 728 851,20 грн безпідставно збережених коштів пайової участі, 435 269,52 грн інфляційних нарахувань, 78 835,74 грн 3 % річних.

Розрахунки коштів пайової участі, 3% річних та інфляційних втрат наявні у позовній заяві (а.с. 3 (зворот) 6).

При розрахунку Прокурор застосовує п. 1 ч. 2 розд. ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-IX, згідно якого норматив розрахунку пайової участі для житлових будинків 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.

Розрахунок коштів пайової участі виглядає наступним чином:

2618 кв.м * 2% * 13 920,00 грн = 728 851,20 грн,

де: 2618 кв.м загальна площа приміщень;

2 % - розмір залучення коштів для об`єктів житлового призначення згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні»;

13 920,00 грн опосередкована вартість 1 кв.м.

Щодо наявності підстав у Прокурора звертатися з позовом, господарський суд зазначає наступне.

Статтею 6 Конституції України передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України Про прокуратуру? здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з ч. 4 ст. 23 Закону України Про прокуратуру? наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

При цьому обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами 3 та 4 статті 23 Закону України Про прокуратуру?, яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень статей 53, 174 ГПК України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.

Частинами 1, 3 ст. 4 ГПК України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Водночас, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Виходячи з аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.

Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99, з`ясовуючи поняття інтереси держави, визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (ч. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття інтереси держави має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України Про прокуратуру?.

З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17 та у постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18.

Разом з тим, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (ч. ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України, ч. 3 ст. 23 Закону України Про прокуратуру?).

Перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

Нездійснення захисту? виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Здійснення захисту неналежним чином? виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Неналежність? захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Сама по собі обставина не звернення позивача/позивачів з позовом протягом певного періоду, без з`ясування фактичного стану правовідносин між сторонами спору, не свідчить про неналежне виконання таким органом/органами своїх функцій із захисту інтересів держави.

При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень для захисту інтересів держави.

У кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд перевірити причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, листом від 27.01.2025 № 63-594ВИХ-25 від 27.01.2025 Прокурор просив Селищну раду надати наступну інформацію: чи зверталось Товариство до Селищної ради із заявою про визначення розміру пайової участі у зв`язку з будівництвом об`єкта; чи вживались Селищною радою заходи щодо стягнення коштів пайової участі з Товариства. У разі несплати коштів Товариством, Прокурор просив також надати розрахунки коштів пайової участі із розрахунками 3% річних та інфляційних втрат (а.с. 34-36).

У відповідь на запит Прокурора Селищна рада листом від 10.02.2025 № 221/02-07 проінформувала, що наразі вживаються заходи досудового врегулювання спору, у зв`язку з чим 30.01.2025 Товариству скеровано претензію щодо сплати коштів пайової участі, пені, 3% річних та інфляційних втрат. До вказаного листа Селищна рада долучила копію претензії, яку направила Товариству, а також додатків до неї, а саме інформаційних довідок з розрахунками заборгованості (а.с. 37-40).

Листом від 28.02.2025 № 63-1633ВИХ-25 Прокурор повідомив Селищну раду про обставини порушення Товариством законодавства щодо обов`язку сплатити кошти пайової участі, визначивши мету такого повідомлення, а саме необхідність вжиття заходів, направлених на реальний захист та поновлення інтересів держави (а.с. 41-44).

У відповідь на вказаний лист Селищна рада листом від 14.03.2025 № 598/02-07 повідомила, що на момент початку будівництва об`єкта було чинним Положення про порядок залучення, встановлення розміру і використання коштів пайової участі фізичних та юридичних осіб (замовників будівництва об`єктів) у створенні і розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури населених пунктів на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, затверджене рішенням Таїровської селищної ради № 329-VІІ від 12.08.2016. Селищна рада зазначила, що п. 2.2.2. розділу 2 наведеного Положення встановлено, що величина пайової участі встановлюється у розмірі, що дорівнює або менше 4 відсотків загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта містобудування для багатоквартирних житлових будинків, індивідуальних житлових будинків загальною площею більше 300,0 кв.м, будівель закладів культури та освіти, медичного і оздоровчого призначення. До вказаного листа Селищна рада додала розрахунок величини пайової участі, який було зроблено з урахуванням вимог Положення та рішення Селищної ради № 329-VII від 12.08.2016 (а.с. 45).

В листі від 01.04.2025 № 63-2430ВИХ-25, адресованому Селищній раді, Прокурор, посилаючись на п. 1 ч. 2 розд. ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-ІХ, загальну площу приміщень (2618 кв.м) та розмір опосередкованої вартості за 1 кв.м в Одеській області на момент введення об`єкта в експлуатацію (10.09.2021) 13 920,00 грн, виклав розрахунок пайової участі, згідно якого розмір пайової участі Товариства становить 728 851,20 грн. У цьому ж листі прокурор запропонував Селищній раді вжити заходів, які спрямовані на реальний захист інтересів держави.

На вказаний лист прокуратури Селищна рада надала відповідь (лист від 16.04.2025 № 935/02-07), згідно якої повторно повідомила про скерування Товариству претензії (а.с. 50).

На виконання вимог ст. 23 Закону України Про прокуратуру? Прокурор відповідним листом від 25.04.2025 № 63-3087ВИХ-25 повідомив Селищну раду про пред`явлення найближчим часом позову в інтересах держави про стягнення з Товариства безпідставно збережених коштів пайової участі, 3% річних та інфляційних втрат у загальному розмірі 1 242 956,46 грн (а.с. 53).

Відтак, несплата Товариством коштів пайової участі замовника в створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту при будівництві об`єкта «Будівництво 5-ти поверхового багатоквартирного житлового будинку №13 з технічним поверхом» за адресою: Одеська область, смт. Таїрове, масив № 22, діл. № 12, 13, 14, масив № 23, діл. №12, 13, а також невжиття Селищною радою дій щодо захисту порушених інтересів держави стали підставою для звернення Прокурора до суду із позовом у даній справі.

З огляду на зазначене, господарський суд виснує про наявність підстав для представництва Прокурором інтересів держави та дотримання ним вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Щодо суті позову.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом України Про регулювання містобудівної діяльності від 17.02.2011 № 3038-VI (далі - Закон № 3038-VI).

Відповідно до статті 1 Закону № 3038-VI замовником будівництва визначається фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.

Частиною першою статті 2 цього Закону вказано, що плануванням і забудовою територій є діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.

Положеннями статті 40 Закону № 3038-VI (в редакції, що діяла до 01.01.2020 року) встановлено наступне:

Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

Замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій.

У разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва об`єкта не визначена згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, вона визначається на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності.

Встановлений органом місцевого самоврядування для замовника розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не може перевищувати граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Органам місцевого самоврядування забороняється вимагати від замовника будівництва надання будь-яких послуг, у тому числі здійснення будівництва об`єктів та передачі матеріальних або нематеріальних активів (зокрема житлових та нежитлових приміщень, у тому числі шляхом їх викупу), крім пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, передбаченої цією статтею, а також крім випадків, визначених частиною п`ятою статті 30 цього Закону.

Розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається протягом десяти робочих днів з дня реєстрації органом місцевого самоврядування звернення замовника про укладення договору про пайову участь та доданих до нього документів, що підтверджують вартість будівництва об`єкта, з техніко-економічними показниками.

У разі зміни замовника розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту зменшується на суму коштів, сплачених попереднім замовником відповідно до укладеного ним договору про пайову участь.

Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. Істотними умовами договору є: 1) розмір пайової участі; 2) строк (графік) сплати пайової участі; 3) відповідальність сторін. Невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором.

Кошти, отримані як пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту.

Інформація щодо договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту та його виконання зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.

01.01.2020 набули чинності норми Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні від 20.09.2019 № 132-IX (далі - Закон № 132-IX), якими з 01.01.2020 року було виключено статтю 40 Закону № 3038-VI, яка регулювала пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.

За змістом Закону № 132-IX та прикінцевих та перехідних положень до нього, з 01.01.2020 у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01.01.2020.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Зовнішнім виразом зміни правового регулювання суспільних відносин є процес втрати чинності одними нормами та/або набуття чинності іншими.

Так, при набранні чинності новою нормою права передбачається розповсюдження дії цієї норми на майбутні права і обов`язки, а також на правові наслідки, які хоча й випливають із юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми права, проте настають після набрання чинності новою нормою права.

Водночас зміна правових норм і врегульованих ними суспільних відносин не завжди збігаються. У певних випадках після скасування нормативного акта має місце його застосування компетентними органами до тих відносин, які виникли до втрати ним чинності та продовжують існувати у подальшому. Такі правовідносини є триваючими. При цьому триваючі правовідносини повинні виникнути під час дії норми права, що їх регулює, та існувати після втрати нею чинності.

Стаття 40 Закону № 3038-VI (в редакції, що діяла до 01.01.2020 року) визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію. Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності із частиною другою статті 331 ЦК України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються.

Аналізуючи правову природу цих правовідносин, можна зробити висновок, що з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, а тому не можна вважати, що на них поширюються положення статті 40 Закону № 3038-VI після втрати нею чинності.

Разом з тим, пунктом 2 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 132-IX визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 1 січня 2020 року. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають.

Наведені вище правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19.

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання відступу від правових позицій касаційних судів та визначаючи належний спосіб захисту порушеного права у справі № 643/21744/19, також зауважила, що:

- з 1 січня 2020 року скасовано дію статті 40 Закону № 3038-VI, яка передбачала обов`язкове укладення договору, тому визнання судом договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладеним та встановлення цивільних прав та обов`язків сторін договору на майбутнє на підставі нормативно-правового акта, який було скасовано, суперечитиме принципу правової визначеності та не дозволить суду захистити право сторони належним способом. Відтак якщо на час здачі новозбудованого об`єкта до експлуатації або ухвалення судового рішення було скасовано норму статті закону, яка зобов`язувала укласти договір про участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, то суд не має підстав для задоволення позову обраним позивачем способом, а саме зобов`язати укласти договір або визнати договір укладеним;

- у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.07.2020 у справі № 909/1143/19, від 30.09.2020 у справі № 904/4442/19, від 04.02.2021 у справі № 904/2468/19 та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.05.2021 у справі № 201/14195/18 суди розглянули спори про визнання укладеним договору про пайову участь замовника будівництва у створенні та розвитку інфраструктури населеного пункту при чинності на час виникнення спірних правовідносин та на момент звернення позивача до суду норми статті 40 Закону № 3038-VI, яка зобов`язувала замовника будівництва укласти вказаний договір, однак за відсутності вказаної норми на час розгляду справи. Водночас у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2021 у справі № 922/267/20 та від 23.03.2021 у справі № 904/454/18 суди розглянули вказані вище спори при втраті чинності норми статті 40 Закону № 3038-VI ще на час звернення позивача до суду, однак вона також була чинною на час виникнення спірних правовідносин;

- відмовляючи у задоволенні позовних вимог, касаційні суди дійшли висновку про те, що необхідною умовою для укладення договору за рішенням суду є наявність на час виникнення правовідносин відповідних положень закону про обов`язковість укладення договору. Однак, оскільки станом на час розгляду справи відсутнє положення закону, яке б зобов`язувало відповідача укласти з позивачем договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, суд не наділений повноваженнями визнати укладеним такий договір, обов`язковість якого для відповідача законом не передбачена;

-зазначені висновки касаційного суду узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у цій справі, а тому підстав для відступу від правових висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду немає;

- у зв`язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом. У такому разі суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 ЦК України;

- у разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування.

Відтак, Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок щодо належного способу захисту у разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні, який полягає у стягненні коштів на підставі ст. 1212 ЦК України, на користь органу місцевого самоврядування, а не зобов`язання замовника будівництва укласти договір про пайову участь з відповідним органом.

Між тим, даною постановою не спростовується обов`язок замовника будівництва сплатити кошти з пайової участі у розвитку інженерної інфраструктури населеного пункту, більш того наголошується, що у подібних правовідносинах спір можливий лише щодо величини пайової участі, однак не існування такого обов`язку.

Нормами статті 40 Закону № 3038-VI було визначено обов`язок у передбачених цим Законом випадках щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту до прийняття такого об`єкта в експлуатацію, а також обов`язок щодо укладення відповідного договору про пайову участь, положеннями якого мала бути визначеною належна до перерахування сума (розмір пайової участі).

При цьому частиною дев`ятою статті 40 Закону № 3038-VI було передбачено, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.

Відповідно до Закону № 132-IX статтю 40 Закону № 3038-VI було виключено з 1 січня 2020 року.

Таким чином, починаючи з 01.01.2020 передбачений до цього статтею 40 Закону №3038-VI обов`язок замовників забудови земельної ділянки у населеному пункті щодо необхідності укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту перестав існувати.

Разом з тим, законодавцем під час внесення змін до Закону № 3038-VI (шляхом виключення статті 40 вказаного Закону на підставі Закону № 132-IX) було чітко встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) (абзац другий пункт 2 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 132-IX у такому розмірі та порядку:

1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):

для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;

для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування;

2) пайова участь не сплачується у разі будівництва:

об`єктів будь-якого призначення на замовлення державних органів або органів місцевого самоврядування за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів;

будівель навчальних закладів, закладів культури, фізичної культури і спорту, медичного і оздоровчого призначення;

будинків житлового фонду соціального призначення та доступного житла;

індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів, господарських споруд, розташованих на відповідних земельних ділянках;

об`єктів комплексної забудови територій, що здійснюється за результатами інвестиційних конкурсів або аукціонів;

об`єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури;

об`єктів, що споруджуються замість тих, що пошкоджені або зруйновані внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного або природного характеру;

об`єктів, передбачених Державною цільовою програмою підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу, за рахунок коштів інвесторів;

об`єктів інженерної, транспортної інфраструктури, об`єктів енергетики, зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу);

об`єктів у межах індустріальних парків на замовлення ініціаторів створення індустріальних парків, керуючих компаній індустріальних парків, учасників індустріальних парків;

об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до будівель сільськогосподарського призначення, лісництва та рибного господарства;

об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до будівель промислових;

об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до силосів для зерна та складських майданчиків (для зберігання сільськогосподарської продукції);

3) замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва;

4) пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію;

5) кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту;

6) інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.

Отже, у даному випадку, обов`язок Відповідача, як замовника будівництва, здійснити оплату пайового внеску у 2020 році визначений безпосередньо приписами пункту 2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 132-IX.

При цьому господарський суд зазначає, що передбачений прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем для:

- об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені;

- об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.

Тож у вказаних двох випадках, враховуючи вимоги підпунктів 3, 4 абзацу другого пункту 2 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 132-IX, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію.

Системний аналіз зазначених норм та обставин дає підстави для висновку, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає:

- для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020 вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01.01.2020;

- для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.

Наведене свідчить про те, що норми абзацу першого та другого пункту 2 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 132-IX не перебувають у взаємозв`язку та не є взаємодоповнюючими.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21.

Враховуючи, що у цій справі будівництво об`єкта розпочате у 2019 році, абзацом другим пункту 2 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 132-IX визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.

Крім того, судом встановлено, що будівництво об`єкта розпочате 10.12.2019, що підтверджується інформацією з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, натомість об`єкт введено в експлуатацію у 2021 році, відтак застосуванню підлягає п. 2 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 132-IX, яким визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником (відповідачем) об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.

Зазначеним вище фактично спростовуються доводи Відповідача стосовно того, що з 01.01.2020 повністю скасовано обов`язок замовника будівництва щодо пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.

З матеріалів справи вбачається та не спростовано Відповідачем, що усупереч вищезазначеним вимогам законодавства, Товариство не звернулось до Сільради протягом 10 робочих днів після 01.01.2020 року із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, з огляду на що порядок пайової участі Відповідача регулюється саме прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX.

Верховний Суд у постанові від 07.09.2023 у справі № 916/2709/22 зауважив про те, що відсутність звернення замовника будівництва з відповідною заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва на виконання вимог підпункту 3 абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 132-ІХ та ненадання ним передбачених цією нормою документів, не є перешкодою для самостійного визначення органом місцевого самоврядування розміру пайової участі на підставі наявних у нього документів із доведенням під час розгляду справи їх обґрунтованості.

Разом з тим господарський суд зауважує, що у випадку, якщо замовниками вищевказаних об`єктів будівництва не буде дотримано передбаченого прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то, враховуючи викладені у постанові від 14.12.2021 р. зі справи № 643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту є звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21.

Отже, у даному випадку, обов`язок Відповідача, як замовника будівництва, здійснити оплату пайового внеску визначений безпосередньо приписами пункту 2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 132-IX, якими, крім того, визначено, що розмір пайової участі становить 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування, у випадку якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом.

Невиконання Відповідачем законодавчо закріпленого обов`язку щодо сплати пайової участі у зв`язку з будівництвом об`єкта саме до введення об`єкта в експлуатацію надає право на стягнення цих коштів відповідно до ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Отже, господарський суд зазначає, що замовник будівництва (Відповідач) зобов`язаний перерахувати органу місцевого самоврядування (Позивачу) безпідставно збережені грошові кошти пайової участі на підставі статті 1212 ЦК України. Такі висновки сформульовані також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19 та Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21.

При цьому відсутність звернення замовника будівництва з відповідною заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва на виконання вимог абз. 2 п. 2 р. ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-ІХ та ненадання ним передбачених цією нормою документів, не є перешкодою для самостійного визначення органом місцевого самоврядування розміру пайової участі на підставі наявних у нього документів із доведенням під час розгляду справи їх обґрунтованості.

Заперечення Відповідача про те, що будівництво об`єкта розпочалося фактично у 2020 році, а обов`язок замовників будівництва сплачувати кошти для створення і розвитку і розвитку інфраструктури існував до 01.01.2020, судом відхиляються, оскільки відповідно до Прикінцевих та перехідних положень? Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні?, порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено, зокрема, для об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію.

Визначаючи розмір належної до стягнення суми пайової участі у зв`язку з будівництвом об`єкта, суд зобов`язаний дослідити подані стороною докази, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок, що є процесуальним обов`язком суду (подібний висновок щодо обов`язку суду перевірити розрахунок заявлених позовних вимог викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17).

Господарський суд з огляду на вимоги ст. 79, 86 ГПК України має з`ясувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок здійснено неправильно, суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми проведених нарахувань, не виходячи при цьому за межі позовних вимог.

Відповідач, не погоджуючись із розміром пайової участі (728 851,20 грн), наведеним у позовній заяві, зазначає, що розмір пайової участі повинен розраховуватися згідно рішення Селищної ради № 543-VI від 07.12.2012 «Про затвердження Положення про порядок залучення, встановлення розміру і використання коштів пайової участі фізичних та юридичних осіб (замовників будівництва об`єктів) у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області» з урахуванням змін, внесених рішенням Селищної ради від 12.08.2016 № 329-VII «Про внесення змін та доповнень до додатку №1 та додатку №2 до рішення Таїровської селищної ради № 543-VI від 07 грудня 2012 року «Про затвердження Положення про порядок залучення, встановлення розміру і використання коштів пайової участі фізичних та юридичних осіб (замовників будівництва об`єктів) у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області».

Суд вважає слушними доводи Відповідач з цього приводу з огляду на таке.

Відповідно до п.п. 1 п. 2 розд. II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом) для житлових будинків 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування;

З огляду на зазначене, в п. 2 розд. II "Прикінцеві та перехідні положення" міститься розмір пайової участі, яку замовники будівництва перераховують до відповідного місцевого бюджету для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом.

Тобто зазначена норма права надає як замовнику будівництва, який розпочав його до 01.01.2020 та уклав договір про пайову участь, так і замовникам, які розпочали його до 01.01.2020 і не уклали договори або розпочали будівництво в 2020 році, однакові можливості (встановлює однаковий розмір пайової участі - розмір, який встановлений рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності Законом № 132-IX) щодо сплати пайової участі.

Закон № 132-IX набрав чинності 17.10.2019.

07.12.2012 Селищна рада прийняла рішення № 543-VІ «Про затвердження Положення про порядок залучення, встановлення розміру і використання коштів пайової участі фізичних та юридичних осіб (замовників будівництва об`єктів) у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області» (а.с. 97-98).

Рішенням Селищної ради № 329-VІІ від 12.08.2016 внесено зміни та доповнення до додатків № 1 та № 2 до рішення Селищної ради № 543-VІ від 07.12.2012 «Про затвердження Положення про порядок залучення, встановлення розміру і використання коштів пайової участі фізичних та юридичних осіб (замовників будівництва об`єктів) у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області», викладено відповідні додатки в новій редакції згідно додатків до цього рішення (далі Рішення № 329-VІІ; а.с. 93-94).

Згідно п/п 2.2.2. п. 2.1. Додатку № 1 до рішення Селищної ради № 543-VІ від 07.12.2012 (зі змінами згідно рішення № 329-VІІ від 12.08.2016) величина пайової участі встановлюється в розмірі, що дорівнює або менше 4 (чотирьох) відсотків загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта містобудування для багатоквартирних житлових будинків, індивідуальних житлових будинків загальною площею більше 300,0 кв.м, будівель закладів культури та освіти, медичного і оздоровчого призначення.

Отже, згідно вказаного рішення Селищної ради розмір пайової участі має визначатися наступним чином:

РПУ = КВБО х 4%, де

РПУ розмір пайової участі,

КВОБ кошторисна вартість об`єкта будівництва (14 578 243,00 грн),

4% - розмір пайової участі загальної кошторисної вартості будівництва, встановлений рішенням Селищної ради.

Відтак, РПУ = 583 129,72 грн.

Натомість Прокурор здійснює розрахунок пайової участі з посиланням на приписи пункту 1 ч. 2 розд. ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-IX (без врахування рішення Селищної ради), згідно якого норматив розрахунку пайової участі для житлових будинків 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.

Здійснений Прокурором розрахунок коштів пайової участі виглядає наступним чином:

2618 кв.м * 2% * 13 920,00 грн = 728 851,20 грн,

де: 2618 кв.м загальна площа приміщень;

2 % - розмір залучення коштів для об`єктів житлового призначення згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні»;

13 920,00 грн опосередкована вартість 1 кв.м.

Суд встановив, що рішенням Селищної ради № 543-VІ від 07.12.2012 (зі змінами згідно рішення № 329-VІІ від 12.08.2016) встановлено менший розмір пайової участі ніж це передбачено пп. 1 п. 2 розд. II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX.

Отже, в даному випадку має застосовуватися методика розрахунку пайової участі, визначена у рішенні Селищної ради № 543-VІ від 07.12.2012 (зі змінами згідно рішення № 329-VІІ від 12.08.2016), яке було чинне станом на 17.10.2019.

На правомірність розрахунку пайової участі з урахуванням наявності рішення органу місцевого самоврядування, чинного станом на день набрання чинності Законом № 132-IX, за умови, що таке рішення встановлює менший розмір коштів пайової участі, звертав увагу Верховний Суд, зокрема у постанові від 17.04.2025 у справі № 911/65/24.

За вищенаведених обставин суд відхиляє доводи Прокурора та Позивача щодо правильності розрахунку пайової участі на суму 728 851,20 грн.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

З урахуванням всього вищевикладеного, з огляду на те, що Відповідач не виконав свій обов`язок зі сплати органу місцевого самоврядування грошових коштів пайової участі у розмірі 583 129,72 грн, господарський суд доходить висновку, що позов Прокурора у вказаній частині підлягає частковому задоволенню на зазначену суму.

Щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З огляду на те, що Відповідач свої зобов`язання в частині оплати вартості пайової участі не виконав у встановлений законом строк, то відповідно він вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, що в свою чергу тягне за собою відповідні правові наслідки.

Виходячи з системного аналізу законодавства, обов`язок боржника сплатити кредитору суму боргу з нарахуванням процентів річних та відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки випливає з вимог ст. 625 Цивільного кодексу України.

Частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Виходячи з положень ст. 625 Цивільного кодексу України, право кредитора на стягнення 3% річних та інфляційних втрат не залежить від моменту пред`явлення вимоги про таке стягнення (до моменту погашення боргу або після цього). При цьому визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобов`язання. Таким чином, право кредитора на стягнення 3% річних може бути реалізовано у будь-який момент при наявності вищезазначених вимог, передбачених законодавством.

Враховуючи те, що Відповідачем не були виконані зобов`язання зі сплати коштів пайової участі, суд вважає, що Прокурор правомірно нараховує 3% річних та інфляційні втрати.

Разом з тим, перевіривши розрахунок 3% річних, суд встановив, що його здійснено виходячи з розміру пайової участі, визначеної Прокурором з урахуванням п. 1 ч. 2 розд. ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-IX, що є неправильним, оскільки розмір пайової участі Відповідача становить 583 129,72 грн. Про це суд вже зазначав вище по тексту рішення.

Крім того, Прокурор необґрунтовано визначив дату початку прострочення, оскільки не врахував, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Так, оскільки Відповідач в силу приписів законодавства мав зобов`язання сплатити пайову участь до введення об`єкту будівництва в експлуатацію, тобто до 10.09.2021, відтак нарахування 3% річних можливе після спливу вказаної дати, тобто з 11.09.2021, з огляду на що судом самостійно здійснено розрахунок 3% річних за період з 11.09.2021 по 18.04.2025.

Розрахунок здійснюється за формулою:

Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де

С - сума заборгованості,

Д - кількість днів прострочення.

Період прострочення грошового зобов`язання:Кількість днів у періодіСума
з 11.09.2021 по 31.12.2023 583129.72 x 3 x 842 : 365 : 10084240,355.77
з 01.01.2024 по 31.12.2024 583129.72 x 3 x 366 : 366 : 10036617,493.89
з 01.01.2025 по 18.04.2025 583129.72 x 3 x 108 : 365 : 1001085,176.27
Всього 3% річних: 63 025,94 грн.

Розрахунок інфляційних втрат суд також здійснив самостійно, оскільки запропонований Прокурором розрахунок вважається судом неправильним з аналогічних підстав.

Розрахунок здійснюється за формулою:

ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 )

ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,

.........................

ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Останній період (11.09.2021 - 31.03.2025, 1298 днів):

IIc = (101.20000000 : 100) (100.90000000 : 100) (100.80000000 : 100) (100.60000000 : 100) (101.30000000 : 100) (101.60000000 : 100) (104.50000000 : 100) (103.10000000 : 100) (102.70000000 : 100) (103.10000000 : 100) x (100.70000000 : 100) (101.10000000 : 100) (101.90000000 : 100) (102.50000000 : 100) (100.70000000 : 100) (100.70000000 : 100) (100.80000000 : 100) (100.70000000 : 100) (101.50000000 : 100) (100.20000000 : 100) (100.50000000 : 100) (100.80000000 : 100) (99.40000000 : 100) (98.60000000 : 100) (100.50000000 : 100) (100.80000000 : 100) (100.50000000 : 100) (100.70000000 : 100) (100.40000000 : 100) (100.30000000 : 100) (100.50000000 : 100) (100.20000000 : 100) (100.60000000 : 100) (102.20000000 : 100) (100.00000000 : 100) (100.60000000 : 100) (101.50000000 : 100) (101.80000000 : 100) (101.90000000 : 100) (101.40000000 : 100) (101.20000000 : 100) (100.80000000 : 100) (101.50000000 : 100) = 1.59719942 (застосовані індекси інфляції з вересня 2021 р. по березень 2025 р.).

Інфляційне збільшення:

583 129,72 x 1.59719942 583 129,72 = 348 244,73 грн.

Відповідно до п. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд також зазначає, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyondreasonabledoubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 18.01.2021 по справі № 915/646/18.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом присудження до стягнення з Відповідача на користь Позивача 583 129,72 грн безпідставно збережених коштів пайової участі, 348 244,73 грн інфляційних втрат, 63 025,94 грн 3% річних.

Надаючи оцінку доводам сторін, судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04) зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, § 54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

З огляду на викладене суд вважає, що при розгляді даної справи судом надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

За приписами ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, на Відповідача покладаються витрати зі сплати судового збору у розмірі 12 901,80 грн.

Керуючись ст.ст. 53, 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СОВІНЬОН-ЛЕНД» (65058, Одеська обл., м. Одеса, вул. Довженка, буд. 6; ) на користь Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області (65496, Одеська обл., Одеський район, селище Таїрове, вул. Перемоги, буд. 27; ) 583 129,72 грн безпідставно збережених коштів пайової участі, 348 244,73 грн інфляційних втрат, 63 025,94 грн 3% річних.

3. В решті позову відмовити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СОВІНЬОН-ЛЕНД» (65058, Одеська обл., м. Одеса, вул. Довженка, буд. 6; ) 12 901,80 грн витрат зі сплати судового збору на користь Одеської обласної прокуратури за такими реквізитами: отримувач коштів Одеська обласна прокуратура (адреса: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3), код ЄДРПОУ отримувача 03528552, рахунок отримувача UA0000564, банк отримувача ДКСУ у м. Києві, код банку отримувача 820172, код класифікації доходів бюджету 22030101.

5. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступну та резолютивну частини рішення оголошено 24 вересня 2025 р. Повне рішення складено та підписано 03 жовтня 2025 р.

Суддя Р.В. Волков