ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2025 року м.Дніпро Справа № 904/3140/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),

суддів: Верхогляд Т.А., Паруснікова Ю.Б.,

при секретарі судового засідання: Логвиненко І.Г.

представники учасників провадження:

від прокуратури: Мусієнко А.О. (в залі суду);

від позивача: Матвєєнко Г.М. (в залі суду);

від відповідача: Лазоренко І.В. (власні засоби);

від третьої особи: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Евро Ойл Продакшн" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2024 (суддя Бажанова Ю.А., повний текст якого підписаний 19.12.2024) у справі №904/3140/24

за позовом Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони східного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Евро Ойл Продакшн", м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державна податкова служба України, м. Київ

про визнання недійсними пунктів договорів, стягнення 1 165 191,50 грн., -

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Дніпропетровської області звернулася Спеціалізована прокуратура у сфері оборони східного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернулась з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Евро Ойл Продакшн" в якому просить суд :

- визнати недійсним пункт 3.1 договору №286/1/23/58 від 11.10.2023 в частині включення до ціни договору суми ПДВ у розмірі 447 200,00 грн., що укладений між Міністерством оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Евро Ойл Продакшн";

- визнати недійсним пункт 3.1 договору №286/1/23/59 від 11.10.2023 в частині включення до ціни договору суми ПДВ у розмірі 675 600,00 грн, що укладений між Міністерством оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Евро Ойл Продакшн";

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Евро Ойл Продакшн" на користь Міністерства оборони України 1 121 677,2 грн сплачений ПДВ (основний борг), 19 305,44 грн. 3% річних, 24 208,86 грн інфляційних втрат на суму основного боргу.

- стягнути з відповідача судові витрати, у тому числі зі сплати судового збору в сумі 23 533,88 грн за подачу позову на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону.

Прокурор посилається на те, що умови пунктів 3.1 договорів про постачання для державних потреб мастильних засобів для техніки спеціального призначення №286/1/23/58 та №286/1/23/59 від 11.10.2023, в частині включення сум податку на додану вартість суперечать пп. "г" пп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 Податкового кодексу України та Постанові Кабінету Міністрів України "Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану" від 02.03.2022 № 178, тому вказані пункти підлягають визнанню недійсними на підставі статей 203, 215, 217 Цивільного кодексу України в цій частині, грошові кошти в сумі 1 121 677,20 грн (сума податку на додану вартість 446 752,80 грн + 674 924,40 грн) підлягають стягненню з відповідача на користь позивача як такі, що безпідставно отримані внаслідок незаконного збагачення, проти чого заперечують позивач та відповідач, що і є причиною виникнення спору.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2024 у справі №904/3140/24 позов задоволено.

Визнано недійсним пункт 3.1 договору №286/1/23/58 від 11.10.2023 в частині включення до ціни договору суми ПДВ у розмірі 447 200,00 грн., що укладений між Міністерством оборони України (03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6; ) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Евро Ойл Продакшн" (50106, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Фабрична, 2; ).

Визнано недійсним пункт 3.1 договору №286/1/23/59 від 11.10.2023 в частині включення до ціни договору суми ПДВ у розмірі 675 600,00 грн, що укладений між Міністерством оборони України (03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6; ) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Евро Ойл Продакшн" (50106, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Фабрична, 2; ).

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Евро Ойл Продакшн", Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг на користь Міністерства оборони України, м.Київ 1 121 677,20 грн сплачений ПДВ (основний борг), 19 305,44 грн. 3% річних, 24 208,86 грн інфляційних втрат.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Евро Ойл Продакшн" на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону Донецька область, м.Краматорськ 18 827,10 грн витрат по сплаті судового збору.

Не погодившись із зазначеним рішенням до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Евро Ойл Продакшн", в якій просить (з урахуванням зміненої апеляційної скарги) скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2024 у цій справі в частині стягнення з відповідача на користь позивача 19 305,44 грн 3% річних та 24 208,86 грн інфляційних втрат, та прийняти в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована наступним:

- підстави для представництва прокурором інтересів держави в суді були відсутні.

Прокуратура в порушення вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» до звернення до суду не було направлено до Держаудитслужби та її територіального підрозділу в Дніпропетровській області повідомлення про представництво їх інтересів в суді.

Крім того, Держаудитслужба не проводила моніторинг процедури закупівлі UA-2023-09-08- 012099-a та перевірку щодо поставки ТОВ «ЕВРО ОЙЛ ПРОДАКШН» мастильних засобів за Договорами №286/1/23/58 та №286/1/23/59 від 11.10.2023.

Також, Спецпрокуратура не зверталася до Міноборони з вимогою про визнання недійсними умов спірних договорів щодо оподаткування ПДВ за ставкою 20% та стягнення коштів, а лише запросила інформацію щодо проведеної претензійно-позовної роботи;

- ПДВ завжди спрямовується до державного бюджету, та не є прибутком ТОВ «ЕВРО ОЙЛ ПРОДАКШН», тому сплата Міноборони на користь Відповідача 20% податку на додану вартість, який в подальшому був сплачений до державного бюджету України (що підтверджується Податковими накладними та Квитанціями до них), не свідчить про порушення інтересів Держави;

- ТОВ «ЕВРО ОЙЛ ПРОДАКШН» діяв добросовісно у чіткій відповідності з вимогами ділового обороту та закону, та до моменту набрання рішенням у справі №904/3140/24 не міг дізнатися про безпідставність користування коштами у вигляді сплаченого ПДВ за спірними договорами;

- отримані ТОВ «ЕВРО ОЙЛ ПРОДАКШН» від Міноборони кошти утримуються за наявності правової підстави для цього - чинної, до дати набрання законної сили рішенням у справі №904/3140/24, редакції пунктів 3.1. Договорів від 11.10.2023.

Відтак, стягнення судом на підставі частини 2 ст. 625 ЦК України на суму безпідставно утримуваних коштів нарахувань можливе тільки після усунення підстави для цього (визнання правочину недійсним), тобто після набрання рішенням у справі №904/3140/24 законної сили.

Тож, стягнення Господарським судом Дніпропетровської області з Відповідача 24 208,86 грн - інфляційних втрат та 19 305,44 грн - 3% річних за період з 13.12.2023 по 17.07.2024 є неправомірним.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.01.2025 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Іванова О.Г. (доповідач), судді Парусніков Ю.Б., Верхогляд Т.А.

З огляду на відсутність в суді апеляційної інстанції матеріалів справи на час надходження скарги, ухвалою суду від 08.01.2025 здійснено запит матеріалів справи із Господарського суду Дніпропетровської області та відкладено вирішення питання про рух апеляційної скарги до надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції.

15.01.2025 матеріали справи №904/3140/24 надійшли до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.01.2025 (суддя доповідач Іванов О.Г.) апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Евро Ойл Продакшн" залишено без руху через неподання доказів оплати судового збору у встановленому розмірі (визначена сума оплати 28 240,64 грн.). Скаржнику наданий строк (5 днів) для усунення недоліків апеляційної скарги відповідно до ч. 2 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України.

22.01.2025 на адресу суду від скаржника, на виконання вимог ухвали від 16.01.2025 надійшла заява про усунення недоліків скарги, до якої додано платіжну інструкцію №73 від 22.01.2025 про сплату 783,26 грн.

При цьому, апелянт, посилаючись на ч.1 ст.266 ГПК України, зазначив, що змінює свою первісну скаргу і просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2024 у цій справі лише в частині стягнення з відповідача на користь позивача 19 305,44 грн 3% річних та 24 208,86 грн інфляційних втрат, та прийняти в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині позовних вимог.

Вказав, що з урахуванням частини оскарження рішення, відповідно, апелянтом сплачений судовий збір в сумі 783.26 грн.

Ухвалою від 23.01.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Евро Ойл Продакшн" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2024 у справі №904/3140/24 залишено без руху; апелянту надано строк на усунення вказаних недоліків апеляційної скарги, а саме: - сплатити судовий збір у сумі 2850,34 грн. на відповідні реквізити суду апеляційної інстанції, докази чого надати суду; - надати заяву/клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на подання зміненої апеляційної скарги з відповідними доказами та обґрунтуванням причин такого пропуску.

04.02.2025 від скаржника, на виконання вимог ухвали суду від 23.01.2025, надійшла заява про усунення недоліків до якої додані: клопотання про поновлення строку на подачу апеляційної скарги від 22.01.2025 на рішення Господарського суду Дніпропетровської області у справі №904/3140/24 від 18.12.2024 в частині стягнення з відповідача 19 305,44 грн - 3% річних та 24 208,86 грн - інфляційних втрат та докази сплати судового збору.

Колегія суддів визнала наявними правові підстави для поновлення ТОВ ЕВРО ОЙЛ ПРОДАКШН строку на подачу зміненої апеляційної скарги, яка є фактично відмовою від частини заявлених вимог та прийняття її до розгляду.

Ухвалою від 07.02.2025 відкрито апеляційне провадження у справі № 904/3140/24; розгляд справи № 904/3140/24 призначено у судовому засіданні на 23.06.2025, сторонам встановлений строк для подачі відзиву, заяв, клопотань.

17.02.2025 до суду від Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони східного регіону надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому йдеться про те, що суд першої інстанції повно, всебічно дослідив обставини у справі № 904/3140/24, дійшов до правомірного висновку про задоволення позовних вимог прокурора та постановив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Просить апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Евро Ойл Продакшн» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2024 у справі № 904/3140/24 - залишити без змін.

06.03.2025 до суду від Міністерства оборони України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначає, що аналізуючи договори, які є предметом даної судової справи, слід дійти висновку, що вони не є договорами, які укладені на виконання мобілізаційних завдань (замовлень), а отже, на нього не розповсюджуються вимоги постанови Кабінету Міністрів України "Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану" від 02.03.2022 № 178.

23.06.2025 до суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Евро Ойл Продакшн" адвоката Лазоренко Ігоря Володимировича надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів.

23.06.2025 скаржником у судовому засіданні зазначено, що прокурором при пред`явленні позовної заяви не доведено підстав для представництва інтересів держави в суді.

В судовому засіданні 23.06.2025 колегією суддів оголошено перерву до 29.09.2025 до 17:00 години.

18.09.2025 від Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони східного регіону надійшли додаткові пояснення у справі, в яких представник прокуратури підтримала наведене у відзиві на апеляційну скаргу.

29.09.2025 в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти них, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.

11.10.2023 між Міністерством оборони України (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Евро Ойл Продакшн" (постачальник) був укладений договір про постачання для державних потреб мастильних засобів (09210000-4) (олива моторна для автотракторних дизелів М-10Г2к (вищій сорт)) (за кошти Державного бюджету України) №286/1/23/58 (далі - договір №286/1/23/58), відповідно до пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити у 2023 році мастильні засоби (09210000-4) (олива моторна для автотракторних дизелів М-10Г2к (вищій сорт)) (Лот1. Моторні оливи (09211100-2) (олива моторна для автотракторних дизелів М-10Г2к (вищій сорт)), а саме олива моторна для автотракторних дизелів М-10Г2к (вищій сорт), для потреб Міністерства оборони України згідно специфікації, а замовник забезпечити приймання товару та його оплату в асортименті, кількості у строки і за цінами згідно з наведеною специфікацією.

Відповідно пункту 1.1 зазначеного договору загальна сума закупівлі складала 2 236 000,00 грн, у тому числі ПДВ 447 200,00 грн.

Згідно з пунктом 3.1 договору №2286/1/23/58 ціна договору становить: без ПДВ 2 236 000 грн, 00 коп., крім того ПДВ 447 200 грн, 00 коп. Ціна договору що підлягає оплаті становить 2 683 200 грн, 00 коп. у тому числі податок на додану вартість та вартість вантажних робіт в місцях завантаження і транспортні витрати.

Відповідно до пункту 5.5 договору він вважається виконаним у зв`язку із поставкою товару не менше ніж на 99% товару.

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2023, а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення (пункт 10.1 договору).

На виконання цього договору, Товариством з обмеженою відповідальністю "Евро Ойл Продакшн" поставлений товар на суму 2 680 516,30 грн, а позивачем сплачено вказані кошти в повному обсязі, включаючи ПДВ - 446 752,80 грн, що підтверджується видатковими накладними актами прийому-передачі продукції та платіжними дорученнями.

11.10.2023 між Міністерством оборони України (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Евро Ойл Продакшн" (постачальник) був укладений договір про постачання для державних потреб мастильних засобів (09210000-4) (олива моторна для автотракторних дизелів М-10Г2к (вищій сорт)) (за кошти Державного бюджету України) №286/1/23/59 (далі - договір №286/1/23/59), відповідно до пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити у 2023 році мастильні засоби (09210000-4) (олива моторна для автотракторних дизелів М-10Гк (вищій сорт)) (Лот2. Моторні оливи (09211100-4) (олива моторна для автотракторних дизелів М-10Г2к (вищій сорт)), а саме олива моторна для автотракторних дизелів М-10Г2к (вищій сорт), для потреб Міністерства оборони України згідно специфікації, а замовник забезпечити приймання товару та його оплату в асортименті, кількості у строки і за цінами згідно з наведеною специфікацією.

Відповідно до пункту 3.1 договору №286/1/23/59 ціна договору становить: без ПДВ 3 378 000 грн, 00 коп., крім того ПДВ 675 600 грн,00 коп. Ціна договору що підлягає оплаті становить 4 053 600 грн, 00 коп. у тому числі податок на додану вартість та вартість вантажних робіт в місцях завантаження і транспортні витрати.

Відповідно до пункту 5.5 договору він вважається виконаним у зв`язку із поставкою товару не менше ніж на 99% товару.

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2023, а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення (пункт 10.1 договору).

На виконання цього договору, Товариством з обмеженою відповідальністю "Евро Ойл Продакшн" поставлений товар на суму 4 049 546,40 грн, а позивач сплачено вказані кошти в повному обсязі, включаючи ПДВ - 674 924,04 грн, що підтверджується видатковими накладними актами прийому-передачі продукції та платіжними дорученнями.

Постановою Кабінету Міністрів України № 178 від 02.03.2022 "Про деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану" встановлено, що до припинення чи скасування воєнного стану операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Міністерства внутрішніх справ, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з`єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою. Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року.

Відповідно до норм вищевказаної постанови Кабінету Міністрів України зазначено, що її прийняття обумовлене виконанням мобілізаційних завдань в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 "Про введення воєнного стану в Україні".

Разом з тим, Постанова Кабінету Міністрів України № 178 від 02.03.2022 містить посилання на норми підпункту "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України.

Відповідно до підпункту "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України за нульовою ставкою оподатковуються операції для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних Сил України, що бере участь у миротворчих акціях за кордоном України, або в інших випадках, передбачених законодавством.

Прокурор посилався на те, що умови пунктів 3.1 договорів про постачання для державних потреб мастильних засобів для техніки спеціального призначення №286/1/23/58 та №286/1/23/59 від 11.10.2023, в частині включення сум податку на додану вартість суперечать пп. "г" пп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 Податкового кодексу України та Постанові Кабінету Міністрів України "Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану" від 02.03.2022 № 178, тому вказані пункти підлягають визнанню недійсними на підставі статей 203, 215, 217 Цивільного кодексу України в цій частині, грошові кошти в сумі 1 121 677,20 грн (сума податку на додану вартість 446 752,80 грн + 674 924,40 грн) підлягають стягненню з відповідача на користь позивача як такі, що безпідставно отримані внаслідок незаконного збагачення, проти чого заперечують позивач та відповідач, що і є причиною виникнення спору.

Предмет спору - визнання недійсним пункт 3.1 договору №286/1/23/58 від 11.10.2023 в частині включення до ціни договору суми ПДВ у розмірі 447 200,00 грн., недійсним пункт 3.1 договору №286/1/23/59 від 11.10.2023 в частині включення до ціни договору суми ПДВ у розмірі 675 600,00 грн; стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Евро Ойл Продакшн" на користь Міністерства оборони України 1 121 677,2 грн сплачений ПДВ (основний борг), 19 305,44 грн. 3% річних, 24 208,86 грн інфляційних втрат на суму основного боргу.

Рішення суду мотивоване законністю та доведеністю вимог позивача.

Судом прийнято до уваги правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 03.12.2021 у справі № 910/12764/20 про те, що хоча ПДВ й включається до ціни товару, однак, не є умовою про ціну в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто у договірному порядку.

Верховний Суд у вказаній постанові відступив від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 08.04.2021 у справи № 922/2439/20 щодо неможливості визнання недійсним частини договору стосовно визначення ПДВ (з посиланням на те, що включення в оплату ПДВ містить ціну розрахункової одиниці вартості товару, тобто є істотною умовою договору), та зазначив про незгоду із висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 12.03.2018 у справі № 910/22319/16, від 08.08.2019 у справі № 911/1626/18.

Оскільки не тільки постановою КМУ № 178 від 02.03.2022 визначено нульову ставку податку на додану вартість для операцій з заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту, але й це передбачено підпунктом "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України, то включення до ціни договору ПДВ у розмірі 20%, враховуючи, що замовником товару за договорами виступає Міністерство оборони України, суперечить постанові КМУ №178 від 02.03.2022, яка прийнята відповідно до підпункту "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України, що є підставою для визнання недійсним пункту договору в цій частині.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсними пунктів 3.1 договорів №286/1/23/58 від 11.10.2023, №286/1/23/59 від 11.10.2023 в частині включення до ціни договору суми податку на додану вартість.

Крім того, Господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги про стягнення з відповідача отриманої суми податку на додану вартість у загальному розмірі 1 165 191,50 грн за договорами №286/1/23/58 від 11.10.2023 та №286/1/23/59 від 11.10.2023, як безпідставно набуті грошові кошти.

Повністю задовольняючи вимогу про стягнення 3% річних та інфляційних, суд послався на правовий висновок, викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду від 14.11.2023 у справі № 910/2416/23 у подібних правовідносинах стосовно наявності підстав для визнання недійсною умови договору про включення до ціни договору суми ПДВ, а також стягнення сплаченого ПДВ, інфляційних та 3% річних та визнав правильним нарахування прокурором 3% річних та інфляційних втрат. При цьому зазначив, що відповідач контррозрахунку не надав, незгоди щодо арифметичної правильності розрахунку у відзиві не висловив, вимогу не заперечив.

Скаржником рішення суду першої інстанції у частині задоволення позовних вимог щодо визнання недійсними пунктів договорів не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України в апеляційному порядку не переглядається.

В апеляційній скарзі Відповідач оскаржує рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2024 у справі №904/3140/24 лише в частині стягнення з відповідача на користь позивача 19 305,44 грн 3% річних та 24 208,86 грн інфляційних втрат.

Переглядаючи спір в оскаржуваній апелянтом частині колегія суддів зазначає наступне.

Спірним у цьому випадку є момент виникнення у відповідача зобов`язання з повернення безпідставно отриманого майна (грошових коштів, набутих відповідачем як ПДВ за договором поставки).

Частиною 1 ст.1212 ЦК передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч.2 ст.1212 ЦК України).

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч.3 ст.1212 ЦК України).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що враховуючи отримання відповідачем грошових коштів у вигляді ПДВ від Міністерства оборони України, незважаючи на відсутність підстав для оподаткування товару та враховуючи визнання недійсними окремих положень договору, відповідач збагатився поза підставами, передбаченими законом, що, в свою чергу, є підставою для повернення такого майна (грошових коштів) на підставі ст. 1212 ЦК України.

Апеляційний суд вважає, що на момент укладення договору у відповідача не існувало підстав для отримання від позивача сум ПДВ та саме з моменту отримання таких коштів у відповідача виник обов`язок їх повернути.

Також з постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 у справі №910/3831/22 вбачається, що, підставою для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів зазначила про наявність виключної правової проблеми, а саме, що в судовій практиці склалися протилежні підходи щодо визначення моменту виникнення прострочення виконання зобов`язання по поверненню безпідставно набутого майна:

1) початком нарахування прострочення виконання зазначеного зобов`язання вважається дата набрання законної сили судовим рішенням, яким встановлено факт безпідставності отримання майна (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.08.2021 у справі № 344/2483/18, від 12.04.2023 у справі №461/4066/21 та постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.03.2019 у справі №905/1313/18);

2) нарахування прострочення виконання зобов`язання по поверненню безпідставно набутого майна здійснюється з урахуванням дати пред`явлення та отримання вимоги про виконання такого зобов`язання відповідно до ст. 530 ЦК (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 330/2142/16-ц та постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 17.08.2021 у справі № 913/371/20);

3) моментом початку нарахування прострочення виконання зобов`язання по поверненню безпідставно набутого майна вважається наступний день після зарахування/отримання безпідставно набутого майна (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.09.2022 у справі № 910/9544/19).

Вирішуючи виключну правову проблему з цього питання Велика Палата Верховного Суду зазначила:

« 84. …зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми ст.1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Виконати таке зобов`язання особа повинна відразу після того, як безпідставно отримала майно або як підстава такого отримання відпала. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно.

85. Подібний висновок викладений у пунктах 66, 67 постанови Касаційного господарського суду від 01 вересня 2022 року у справі №910/9544/19, на яку посилається колегія суддів Касаційного господарського суду в цій справі. За обставинами цієї справи особа отримала кошти за нікчемним правочином, відповідно обов`язок повернути ці кошти виник у неї з моменту їх безпідставного отримання, оскільки недійсність нікчемного правочину встановлена законом і визнання його недійсним судом не вимагається. Такий висновок Велика Палата Верховного Суду вважає правильним.

86. Разом із тим, як убачається з висновків Касаційного цивільного суду у постановах від 11 серпня 2021 року у справі №344/2483/18 та від 12 квітня 2023 року у справі №461/4066/21, зобов`язання повернути майно, отримане за недійснім оспорюваним правочином, виникає в особи з моменту набрання законної сили судовим рішенням про визнання такого правочину недійсним. Враховуючи презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), можна зробити висновок, що особа отримала майно на підставі укладеного правочину, але ця підстава згодом відпала з визнанням судом цього правочину недійсним. Отже, Касаційний цивільний суд у наведених справах зробив правильний висновок про виникнення у особи обов`язку повернути майно з моменту визнання судом відповідного правочину недійсним.

87. При цьому Велика Палата Верховного Суду не може погодитись з висновком, викладеним у постанові Касаційного господарського суду від 27 березня 2019 року у справі №905/1313/18, про те, що зобов`язання продавця повернути кошти, сплачені йому за розірваним договором купівлі-продажу, виникло з набранням чинності рішенням суду від 16 січня 2017 року у справі №905/1290/16 про стягнення з нього цих коштів на підставі статті 1212 ЦК України, тоді як договір купівлі-продажу був розірваний судовим рішенням від 31 серпня 2010 року у справі №905/3512/13, цим же рішенням покупця було зобов`язано повернути придбане за договором майно. Отже, саме з набранням законної сили рішенням суду у справі №905/3512/13 про розірвання договору та зобов`язання покупця повернути придбане майно відпала підстава набуття продавцем коштів, сплачених йому покупцем за це майно. Саме з цього моменту у продавця виник обов`язок повернути безпідставно утримані кошти покупцю, а не з моменту набранням чинності рішенням суду у справі № 905/1290/16 про стягнення з нього цих коштів на підставі статті 1212 ЦК України, яке в цьому випадку було механізмом примусового виконання продавцем свого обов`язку з повернення безпідставно утриманих коштів, який він не виконав добровільно.

88. Також Велика Палата Верховного Суду не може погодитись з висновками, викладеними у постанові Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2021 року у справі №330/2142/16-ц та постановах Касаційного господарського суду від 23 квітня 2019 року у справі №918/47/18, від 17 серпня 2021 року у справі №913/371/20, про те, що зобов`язання з повернення безпідставно набутого майна має бути виконане особою протягом 7 днів з дня направлення/отримання нею вимоги про виконання такого зобов`язання відповідно до статті 530 ЦК України.».

Отже, Велика Палата Верховного Суду, проаналізувавши положення ч.2 ст.530 та ст.1212 ЦК дійшла до висновку, що норма ч.2 ст.530 ЦК до недоговірних зобов`язань з повернення безпідставно набутого майна згідно зі ст.1212 ЦК не застосовується та відступила від висновків, викладених у постановах від 02.02.2021 у справі №330/2142/16-ц, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 17.08.2021 у справі №913/371/20 (тобто, від другого підходу щодо визначення моменту виникнення прострочення виконання зобов`язання по поверненню безпідставно набутого майна).».

Однак, у цій справі № 904/3140/24 підлягає застосуванню саме третій підхід до визначення моменту виникнення прострочення виконання зобов`язання по поверненню безпідставно набутого майна, який також застосувала Велика Палата Верховного Суду у справі №910/3831/22 при вирішенні спору по суті.

Так, у справі № 910/3831/22 Товариство з обмеженою відповідальністю "Луганськгаз Збут" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Акціонерного товариства "Укртрансгаз" 3 570 893,00 грн, а саме: 2 357 423,49 грн інфляційних втрат і 1 213 469,51 грн 3% річних. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач своєчасно не повернув позивачу безпідставно отримані від нього кошти у розмірі 18 454 848,76 грн (що встановлено судовими рішеннями у справі №910/17567/19), протиправно користувався ними з 26.02.2019 по 07.05.2021, тому саме за цей період позивач нарахував інфляційні втрати та 3% річних.

Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі № 910/3831/22 погодилася з висновками та залишила без змін рішення судів попередніх інстанцій, які вказали, що обов`язок з повернення безпідставно набутого майна, а саме грошових коштів у розмірі 18 454 848,76 грн, настав у відповідача в момент, коли він дізнався про безпідставність одержання цього майна. Обставина про одержання коштів була відома відповідачу з моменту зарахування грошових коштів на його розрахунковий рахунок в банківській установі, на який ці кошти були перераховані, тобто 25.02.2019. Тому відповідач після отримання зазначених коштів був зобов`язаний повернути їх одразу, тобто прострочення відповідачем виконання зобов`язання щодо повернення безпідставно набутих грошових коштів та неправомірного їх використання розпочалося з наступного дня, а саме з 26.02.2019.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22, нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача. Зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає у особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або коли підстава набуття цього майна (коштів) згодом відпала. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно.

Отже, Господарський суд вірно здійснив тлумачення застосування положень частини другої статті 625 ЦК України в контексті застосування статті 1212 ЦК України та підставно врахував висновки, наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 у справі №910/3831/22, оскільки зважаючи на обставини недійсності спірної умови договору (п.3.1.) у частині нарахування ПДВ (не за нульовою ставкою), встановивши безпідставність набуття відповідачем коштів у розмірі 1121677,2 грн ПДВ, як наслідок, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат, оскільки хибно визначили, що обов`язок з повернення коштів за статтею 1212 ЦК.

Така позиція Верховного Суду щодо застосування положень частини другої статті 625 ЦК України у подібних правовідносинах є сталою та послідовно підтримується у постановах від 24.10.2024 у справі № 914/2694/23, від 07.08.2024 у справі №916/2914/23, від 17.09.2024 у справі №915/1377/23.

Щодо посилань відповідача на відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави у суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Частина 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

Нездійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, зокрема, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №826/13768/16, у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17 та інші.

Верховний Суд звернув увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Відтак, представництво прокурором інтересів держави у суді: по-перше, може бути реалізовано у виключних випадках, зокрема у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; по-друге, прокурор у позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, зазначає орган, уповноважений державною здійснити відповідні функції у спірних правовідносинах; по-третє, прокурор повинен пересвідчитися, що відповідний державний орган не здійснює захисту інтересів держави (тобто, він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається), приміром, повідомити такий державний орган про виявлені порушення, а у разі не вчинення цим органом дій спрямованих на захист інтересів держави, представляти інтереси держави в суді відповідно до ст.23 Закону України «Про прокуратуру», навівши відповідне обґрунтування цього.

До інтересів держави безпосередньо належить дотримання вимог законодавства, що регулює питання управління та використання бюджетних коштів, а протиправне витрачання з бюджету коштів підриває матеріальну основу органів влади, а також держави в цілому.

Крім того, повномасштабне вторгнення російської федерації та введення в Україні правового режиму воєнного стану об`єктивно зумовило виникнення складної економічної ситуації, необхідності додаткового фінансування Збройних Сил України та інших військових формувань, що виконують завдання з безпосередньої відсічі ворогу.

У зв`язку з цим, захист інтересів держави у бюджетних правовідносинах, у тому числі при зайвому витрачанні чи заволодінні бюджетними коштами, є основним пріоритетом роботи усіх органів, у тому числі прокуратури, а порушення у цій сфері є неприпустимим в умовах сьогодення.

Забезпечення національної безпеки українського суспільства є однією з найважливіших функцій держави, основні завдання із захисту суверенітету і територіальної цілісності якої покладаються на Збройні Сили України та інші військові формування. Водночас, успішні дії останніх безпосередньо залежать від рівня їх матеріального-технічного забезпечення.

За таких обставин, протиправне отримання відповідачем бюджетних коштів, тривале їх неповернення, беззаперечно вказує на наявність порушень державних інтересів, що зобов`язує прокурора вчинити дії для їх захисту у судовому порядку. Адже указані кошти можна було б додатково виростати для матеріально-технічного забезпечення, бойової готовності та боєздатності військових підрозділів, які виконують бойові завдання, та, як наслідок, для забезпечення національної безпеки України.

Міністерство оборони України згідно ст. ст. 1, 10 Закону України «Про оборону України» є центральним органом виконавчої влади і військового управління в системі Збройних Сил України, які створені для захисту суверенітету, незалежності та територіальної цілісності України.

Відповідно до п. 4 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 671, Міноборони відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, виступає замовником і формує відповідно до визначених Генеральним штабом Збройних Сил потреб, вимог та пріоритетів основні показники державного оборонного замовлення щодо розроблення, виробництва, модернізації, постачання (закупівлі), ремонту, знищення та утилізації озброєння, військової техніки, військового майна, виконання робіт і надання послуг, надає технічні завдання виконавцям державного оборонного замовлення.

Тобто, Міноборони України згідно рішення Конституційного Суду України №3-рп/99 є уповноваженим державою органом здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У відповідності до Закону України «Про Збройні Сили України» (далі - Закон), Збройні Сили України - це військове формування, на яке покладається оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності.

Безпосереднє керівництво Збройними Силами України здійснює Міністерство оборони України, яке відповідно до ст. 3 Закону є центральним органом виконавчої влади і військового управління.

Фінансування діяльності Збройних Сил України здійснюється виключно за рахунок коштів Державного бюджету України.

Статтею 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно Міністерства. Цією нормою також визначено, що головний розпорядник бюджетних коштів отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про державний бюджет України на відповідний рік, доводить у встановленому порядку до розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (одержувачів бюджетних коштів) відомості про обсяги асигнувань, забезпечує управління бюджетними асигнуваннями.

Таким чином, саме Міністерство оборони України, як сторона оспорюваного правочину та вигодонабувач, є органом державної влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження у спірних правовідносинах.

Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Східного регіону, у порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», 05.06.2024 за № 07-165вих-24 скеровано до Міністерства оборони України додаткові повідомлення про виявлені порушення та необхідність вжиття заходів до захисту інтересів держави шляхом повернення зайво сплачених коштів, стягнення відповідних втрат за користування ними відповідачем (копія листа-повідомлення додається).

Саном на 17.07.2024 (дату пред`явлення позовної заяви) відповідь від оборонного відомства на адресу прокуратури не надходила.

Надалі, прокурором здійснено моніторинг загальнодоступних інформаційних джерел («Судова влада. Стан розгляду справ» https://court.gov.ua/fair), яким встановлено, що в судовому порядку відповідний спір не вирішується, провадження у такій справі судами не відкривалось.

Прокурором розцінена така поведінка позивача як нездійснення уповноваженим органом до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, захисту інтересів держави. А тому, така усвідомлена пасивна поведінка позивача є достатніми підставами для звернення прокурора до суду для захисту інтересів держави.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку виконання повноважень Державною казначейською службою в особливому режимі в умовах воєнного стану» від 09.06.2021 № 590 змінами), визначена пріоритетність видатків з державного бюджету на здійснення заходів щодо забезпечення безпеки і оборони.

Як визначено у правовій позиції Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.

Таким чином, прокурором при пред`явленні позовної заяви до суду належним чином обґрунтовано наявність підстав для представництва, а судом першої інстанції їх підтверджено та відкрито провадження у справі.

З огляду на все вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що доводи скаржника, наведені ним в апеляційній скарзі, не спростовують мотивів та висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, у зв`язку з чим, відхиляються судом апеляційної інстанції, а тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2024 у справі №904/3140/24.

Звертаючись з апеляційною скаргою, апелянт не спростував висновків суду першої інстанції та не довів порушення ним норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права, як необхідної передумови для скасування прийнятого ним рішення.

Враховуючи встановлені обставини справи, зазначені положення законодавства, апеляційний господарський суд вбачає підстави, передбачені статтею 276 Господарського процесуального кодексу України, для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.

Згідно статті 129 ГПК України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта (відповідача).

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282-284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Евро Ойл Продакшн" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2024 у справі №904/3140/24 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2024 у справі №904/3140/24 залишити без змін.

Судові витрати Товариства з обмеженою відповідальністю "Евро Ойл Продакшн" за подання апеляційної скарги на рішення суду покласти на заявника апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено і підписано 02.10.2025.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя Т.А. Верхогляд

Суддя Ю.Б. Парусніков