ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2025 р. Справа№ 910/6702/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Остапенка О.М.

суддів: Отрюха Б.В.

Сотнікова С.В.

за участю секретаря судового засідання Карпової М.О.

у присутності представників сторін:

від ТОВ "Дебт Форс": Комова Т.П. за довіреністю

від ОСОБА_1 : Ахрамович Я.І. згідно ордера

від ПрАТ "АК "Київводоканал": Москаленко А.А. за довіреністю

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дебт Форс" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.04.2025 року

у справі №910/6702/22 (суддя Омельченко Л.В.)

за заявою ОСОБА_1

про неплатоспроможність боржника фізичної особи

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.04.2025 року у справі №910/6702/22, серед іншого, відмовлено ТОВ "Дебт Форс" у визнанні кредитором ОСОБА_1 на загальну суму 7 546 293,47 грн.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою місцевого господарського суду, ТОВ "Дебт Форс" звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.04.2025 року у справі №910/6702/22 та прийняти нове рішення, яким задовольнити вимоги ТОВ "Дебт Форс" до боржника в сумі 7546293,47 грн. та 5368,00 грн. судового збору і включити їх до реєстру вимог кредиторів.

Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.05.2025 року вказану апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Доманська М.Л., судді: Козир Т.П., Пантелієнко В.О.

Ухвалою суду від 26.05.2025 вищевказаною колегією суддів відкладено вирішення питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Дебт Форс" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.04.2025 року у справі №910/6702/22, повернення даної апеляційної скарги або залишення її без руху до надходження матеріалів справи до апеляційного господарського суду та витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/6702/22.

12.06.2025 року супровідним листом Господарського суду міста Києва №910/6702/22/3475/25 від 10.06.2025 року витребувані матеріали даної справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

16.06.2025 року суддями Доманською М.Л., Пантелієнко В.О. заявлено самовідвід у справі №910/6702/22, який мотивовано наявністю обставин, які виключають можливість участі вказаних суддів у розгляді даної апеляційної скарги, за наслідками розгляду якого ухвалою суду від 16.06.2025 року вказану заяву про самовідвід у справі №910/6702/22 задоволено, а матеріали справи передано для здійснення визначення складу судової колегії у відповідності до положень ГПК України.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.06.2025 року вказану апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Остапенко О.М., судді: Отрюх Б.В., Сотніков С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2025 апеляційну скаргу ТОВ "Дебт Форс" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.04.2025 року справі №910/6702/22 залишено без руху у зв`язку з неподанням доказів на підтвердження відправлення копії цієї скарги і доданих до неї документів всім учасникам провадження у справі, з визначенням строку для усунення недоліків апеляційної скарги.

04.07.2025 через систему "Електронний суд", тобто у встановлений судом строк, скаржником на виконання вимог ухвали від 30.06.2025 подано докази на підтвердження відправлення копії апеляційної скарги і доданих до неї документів ПрАТ "АК "Київводоканал", ГУ ДПС у місті Києві, як відокремленому підрозділу ДПС, ФОП Гнідунцю В.І., Савченко І.І.

Ухвалою суду від 07.07.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Дебт Форс" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.04.2025 у справі №910/6702/22, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду на 11.09.2025 за участю повноважних представників учасників провадження у справі.

У поданому до початку судового засідання клопотанні арбітражний керуючий Ушач Ю.В. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін, а також провести судове засідання без його участі.

Представник ТОВ "Дебт Форс" в судовому засіданні 11.09.2025 року вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.04.2025 року у справі №910/6702/22 та прийняти нове рішення, яким задовольнити вимоги ТОВ "Дебт Форс" до боржника в сумі 7 546 293,47 грн. та 5 368,00 грн. судового збору і включити їх до реєстру вимог кредиторів.

Представник боржника в судовому засідання проти доводів скаржника, викладених в апеляційній скарзі, заперечував, просив залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Представник ПрАТ "АК "Київводоканал" з приводу апеляційної скарги поклався на розсуд суду.

Представники інших учасників провадження у справі в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

У відповідності до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

11.09.2025 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови Північного апеляційного господарського суду у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та заслухавши пояснення представників учасників провадження у справі, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції від 07.04.2025 року у даній справі - скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове визнання вимог кредитора, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство (неплатоспроможність) у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Кодексом України з процедур банкрутства.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа №910/6702/22 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 , провадження в якій відкрито ухвалою суду від 21.12.2022.

Оголошення про відкриття провадження у справі №910/6702/22 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 офіційно оприлюднено на веб-порталі судової влади України 22.12.2022 року за №69784.

02.10.2023 року господарським судом міста Києва проведено попереднє засідання та визнано низку осіб кредиторами фізичної особи ОСОБА_1

04.01.2024 року, тобто поза межами встановленого ст. 45 КУзПБ строку, до суду надійшла заява ТОВ "Дебт Форс" з грошовими вимогами до боржника у розмірі 7 546 293,47 грн., з яких: 258 126,83 грн. заборгованість за тілом кредиту, 259 113,08 грн. заборгованість за придбаними відсотками, 131 236,44 грн. за нарахованими відсотками та 6 897 707,12 грн. заборгованості по пені.

В обґрунтування поданої заяви кредитором зазначено про наявність у ОСОБА_1 заборгованості за укладеними між боржником та ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", кінцевим правонаступником якого є ТОВ "Дебт Форс", Кредитним договором №014/1062/73/52450 від 12.12.2011 року.

На підтвердження вказаних грошових вимог кредитором до заяви додано:

- копію Кредитного договору №014/1062/73/52450 від 12.12.2011 року та додатків до нього;

- копію заяви на видачу готівки від 14.12.2011;

- копію Договору застави транспортного засобу від 12.12.2011;

- копію Рішення Печерського районного суду міста Києва від 11.02.2014 у справі №757/26647/13-ц;

- копію Ухвали Печерського районного суду міста Києва від 19.11.2019 у справі №757/26647/13-ц;

- копію Договору відступлення права вимоги №114/2-15 від 02.08.2019;

- копію платіжного доручення від 02.08.2019;

- копію листа-повідомлення від 27.12.2022;

- копію Реєстру боржників до Договору відступлення права вимоги №114/2-15 від 02.08.2019;

- Витяг з Реєстру боржників до Договору відступлення права вимоги №114/2-15 від 02.08.2019;

- копію Договору про відступлення прав за договорами застави від 16.08.2019;

- копію Реєстру договорів застав до Договору відступлення права вимоги №114/2-15;

- Витяг з Реєстру договорів застав до Договору відступлення права вимоги №114/2- 15;

- копію Договору №22-02/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 22.02.2023;

- копію Акту зарахування зустрічних однорідних вимог від 27.02.2023;

- копію Акту прийому-передачі Реєстру боржників до Договору №22-02/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 22.02.2023;

- копію Реєстру боржників до Договору №22-02/2023 про відступлення (купівлю - продаж) прав вимоги від 22.02.2023;

- витяг з Реєстру боржників до Договору №22-02/2023 про відступлення (купівлю - продаж) прав вимоги від 22.02.2023;

- копію Договору №16-05/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 16.05.2023;

- копію Додаткової угоди №1 від 27.06.2023 до Договору №16-05/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 16.05.2023;

- копію платіжної інструкції від 26.10.2023;

- копію Акту прийому-передачі Реєстру боржників до Договору №16-05/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 16.05.2023;

- копію Реєстру боржників до Договору №16-05/2023 про відступлення (купівлю - продаж) прав вимоги від 16.05.2023;

- витяг з Реєстру боржників до Договору №16-05/2023 про відступлення (купівлю - продаж) прав вимоги від 16.05.2023 року.

За наслідками розгляду заявлених кредиторських вимог ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.04.2025 року у справі №910/6702/22, зокрема, відмовлено ТОВ "Дебт Форс" у визнанні кредитором ОСОБА_1 на загальну суму 7 546 293,47 грн.

Ухвалу суду мотивовано тим, що заявлена заборгованість заявником жодним чином не обґрунтована, розрахунок зазначеної суми у матеріалах справи відсутній, додані до заяви додатки не дають можливості визначити правомірність переходу до ТОВ "Дебт Форс" прав у зобов`язанні. Також, за висновками суду, у заяві відсутня інформація про місцезнаходження оригіналів документів, що підтверджують перехід права вимоги до ТОВ "Дебт Форс", а також в додатках відсутні копії актів передачі від первісного кредитора новому кредитору оригіналів документів.

Відповідно до ч. 6 ст. 45 КУзПБ вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, розглядаються господарським судом у порядку черговості їх отримання у судовому засіданні, яке проводиться після попереднього засідання господарського суду.

За результатами розгляду зазначених заяв господарський суд постановляє ухвалу про визнання чи відхилення (повністю або частково) вимог таких кредиторів.

Ухвала господарського суду набирає законної сили негайно після її оголошення, може бути оскаржена у встановленому цим Кодексом порядку та є підставою для внесення відомостей про таких кредиторів до реєстру вимог кредиторів.

ТОВ "Дебт Форс" з даною ухвалою суду в частині відмови у задоволенні його заяви з грошовими вимогами до боржника не погоджується та в поданій апеляційній скарзі посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Оскільки доводи та вимоги скаржника фактично зводяться до незгоди з ухвалою суду в частині наслідків розгляду його заяви про відмову у визнанні кредиторських вимог до боржника, то у відповідності до ст. 269 ГПК України ухвала суду першої інстанції переглядається лише в цій частині.

Переглядаючи в апеляційному порядку законність винесення вказаної ухвали в оскаржуваній частині, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції та вбачає підстави для скасування ухвали з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 12.12.2011 року між ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір №014/1062/73/52450, за яким банк надав позичальнику кредит в розмірі 335064,32 грн. строком кредитування до 12.12.2016 року із процентною ставкою 15% річних.

Також з метою забезпечення виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, 12.12.2011 між банком і ОСОБА_1 укладено Договір застави транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бартковською О.В.

У зв`язку із неналежними виконанням ОСОБА_1 умов Кредитного договору ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" звернулось до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості.

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11.02.2014 року у справі №757/26647/13-ц позов ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" задоволено та присуджено до стягнення з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором станом на 30.09.2013 року в розмірі 371 069,21 грн., що складається із заборгованості за кредитом у розмірі 258 126,83 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 32 334,80 грн., пені за прострочення погашення кредиту та відсотків у розмірі 80 608,21 грн.

02.08.2019 року між АТ "Райффайзен Банк Аваль" та ТОВ "Вердикт Капітал" укладено Договір відступлення права вимоги №114/2-15, відповідно до якого АТ "Райффайзен Банк Аваль" відступило свої права вимоги за договорами кредиту, в тому числі і за договором кредиту №014/1062/73/52450, у зв`язку із чим право грошової вимоги за вказаним кредитним договором перейшло до ТОВ "Вердикт Капітал"

16.08.2019 між АТ "Райффайзен Банк Аваль" та ТОВ "Вердикт Капітал" було укладено Договір про відступлення прав за договорами застави, відповідно до якого AT "Райффайзен Банк Аваль" відступило свої права вимоги за договорами застави, і в тому числі і за Договором застави транспортного засобу від 12.12.2011, укладеного між ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" і ОСОБА_1 .

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 19.11.2019 року у справі №757/26647/13-ц задоволено заяву ТОВ "Вердикт Капітал" про заміну сторони у виконавчому провадженні та замінено стягувача у справі №757/26647/13-ц - ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" його правонаступником - ТОВ "Вердикт Капітал".

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Кошарського О.В. від 08.09.2021 відкрито виконавче провадження №66760415 про стягнення на користь ТОВ "Вердикт Капітал" відповідної заборгованості.

22.02.2023 року між ТОВ "Вердикт Капітал" та ТОВ "Кампсіс Фінанс" було укладено Договір №22-02/23 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, відповідно до якого ТОВ "Вердикт Капітал" відступило свої права вимоги за договорами кредиту, в тому числі і за договором кредиту №014/1062/73/52450, у зв`язку з чим право грошової вимоги за вказаним кредитним договором перейшло до ТОВ "Кампсіс Фінанс".

16.05.2023 між ТОВ "Кампсіс Фінанс" та ТОВ "Дебт Форс" було укладено Договір №16-05/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, відповідно до якого ТОВ "Кампсіс Фінанс" відступило ТОВ "Дебт Форс", а ТОВ "Дебт Форс" набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі і за Договором кредиту №014/1062/73/52450, у зв`язку з чим право грошової вимоги за вказаним кредитним договором перейшло до ТОВ "Дебт Форс".

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 13.12.2023 року у справі №757/26647/13-ц задоволено заяву ТОВ "Дебт Форс" про заміну сторони у виконавчому провадженні та замінено стягувача у справі №757/26647/13-ц - ТОВ "Вердикт Капітал" його правонаступником - ТОВ "Дебт Форс".

Судова колегія зазначає, що обставини видачі позичальнику кредиту, а також невиконання ним своїх обов`язків з повернення кредиту та сплати процентів і пені встановлено у рішенні Печерського районного суду міста Києва від 11.02.2014 року у справі №757/26647/13-ц.

Частиною 4 статті 75 ГПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів погашення ОСОБА_1 зазначеної заборгованості, колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги заяви ТОВ "Дебт Форс" з грошовими вимогами до боржника на суму 371 069,21 грн.

Місцевий господарський суд, вірно зазначивши, що частина заявлених кредиторських вимог підтверджується рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11.02.2014 року у справі №757/26647/13-ц про стягнення заборгованості з боржника, помилково відмовив у визнанні вказаних вимог через те, що судове рішення не може бути продане чи передане.

Судова колегія наголошує, що в даному випадку заявлені кредитором у вказаній частині грошові вимоги на суму 371 069,21 грн. підтверджуються рішенням суду, ухвалами про заміну сторони правонаступником, які набрали законної сили та не оскаржувалися боржником, а також наявністю відповідного виконавчого провадження.

Більш того, судом першої інстанції також залишено поза увагою ту обставину, що безпосередньо боржником у поданій суду заяві про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність визнано заборгованість перед ТОВ "Вердикт Капітал" на суму 293 902,63 грн. (без урахування пені у розмірі 80 608,21 грн.), яка в подальшому, вже під час розгляду справи №910/6702/22, була відступлена на користь ТОВ "Кампсіс Фінанс".

Отже, вимоги ТОВ "Дебт Форс" до ОСОБА_1 на суму 371 069,21 грн. є безспірними та підлягають включенню до реєстру вимог кредиторів боржника.

Також до реєстру вимог кредиторів боржника до задоволення вимог кредиторів підлягає включенню 5 368,00 грн. судового збору за подання заяви.

Згідно ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

В силу приписів ч. 1 та 2 ст. 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Враховуючи те, що боржник не виконав рішення суду та продовжує порушувати строки повернення кредиту, процентів та пені, що встановлені кредитним договором, кредитором було продовжено нарахування відсотків та пені за договором, отже, за твердженням ТОВ "Дебт Форс", станом на 19.12.2023 року у боржника за кредитним договором наявна заборгованість перед кредитором (згідно доданого до заяви розрахунку) у загальному розмірі 7546293,47 грн., з яких: 258126,83 грн. заборгованість за тілом кредиту, 259113,08 грн. заборгованість за придбаними відсотками, 131236,44 грн. за нарахованими відсотками та 6 897 707,12 грн. заборгованості по пені.

З цього приводу судова колегія зазначає, що згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Частинами першою, другою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно п.1.1.4. кредитного договору №014/1062/73/52450 від 12.12.2011, дата остаточного погашення кредиту - 12.12.2016 року.

Оскільки позичальник своїх зобов`язань за Договором належним чином не виконував, заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11.02.2014 року у справі №757/26647/13-ц задоволено позов ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" та присуджено до стягнення з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором станом на 30.09.2013 року в розмірі 371 069,21 грн., що складається із заборгованості за кредитом у розмірі 258 126,83 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 32 334,80 грн., пені за прострочення погашення кредиту та відсотків у розмірі 80 608,21 грн.

Отже, ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" використало право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконує належним чином, не є підставою для нарахування процентів за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, тому строк дії договору змінився і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі незадоволення вимог кредитора за рішенням суду основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц, від 04.02.2020 у справі №912/1120/16, від 19.05.2020 у справі №910/23028/17 та в подальшому знайшла своє відображення, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19.05.2021 у справі №654/4345/19, від 11.05.2021 у справі №1424/2649/2012, від 28.10.2020 у справі №921/321/18, від 18.09.2020 у справі №916/4693/15, від 02.06.2020 у справі №911/1774/15, від 06.02.2019 у справі №175/4753/15-ц.

При цьому, Верховний Суд у своїх постановах неодноразово вказував на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно (в один і той же період) правомірною та неправомірною, тому регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. У зв`язку із цим за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

При цьому, вищенаведені висновки апеляційного господарського суду у повній мірі відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 05.04.2023 року у справі №910/4518/16, у якій досліджувалось питання різного підходу щодо визначення періоду нарахування процентів за користування кредитом, застосованого (підходу) у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, від 04.02.2020 у справі №912/1120/16 та від 18.01.2022 у справі №910/17048/17.

Так, у вказаній постанові від 05.04.2023 по справі №910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду наголосила, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за "користування кредитом" (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.

Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно "користуватися кредитом", натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за "користування кредитом") за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.

Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.

Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за "користування кредитом" поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.

За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі №910/4518/16 зазначила про відсутність підстав для відступу від наведених висновків, викладених раніше у її постановах від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (п.п. 53, 54) та від 04.02.2020 у справі №912/1120/16 (п. 6.19).

Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові також зауважила, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за "користування кредитом", так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя) (пункт 117 постанови).

Крім того, викладений в пункті 123 постанови від 18.01.2022 у справі №910/17048/17 висновок в частині твердження, що:"нарахування процентів за користування кредитом припиняється у день фактичного повернення кредиту, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів", Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі №910/4518/16 уточнила таким: "у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за "користування кредитом" (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором" (пункт 141 постанови).

За змістом пунктів 142-145 цієї ж постанови зазначено, що наведене у Рішенні Конституційного Суду України від 22.06.2022 у справі №3-188/2020 (455/20) обґрунтування (що приписи частини другої статті 625 ЦК України, першого речення частини першої статті 1050 ЦК України та частини першої статті 1048 ЦК України регулюють різні за змістом правовідносини, які не є взаємовиключними, адже за загальним правилом (частина перша статті 622 цього Кодексу), якщо інше не встановлено в договорі або законі, застосування заходів цивільної відповідальності не звільняє боржника від виконання зобов`язань за договором у натурі) збігається з висновками Великої Палати Верховного Суду. Саме тому, що приписи частини другої статті 625 та частини першої статті 1048 ЦК України регулюють різні за змістом відносини, які не є взаємовиключними, кредитор після прострочення повернення кредиту може вимагати як сплати процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання (які нараховуються за статтею 625 ЦК України як наслідок неправомірної поведінки боржника), так і сплати кредиту та процентів за наданий кредит, нарахованих до настання строку повернення кредиту (які нараховуються за статтею 1048 ЦК України як наслідок правомірної поведінки сторін).

Вказане свідчить про послідовну та сталу правову позицію Великої Палати Верховного Суду щодо застосування статей 625 та 1048 ЦК України у питанні можливості нарахування процентів за користування кредитом поза межами строку кредитування, зокрема й після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове його погашення.

Колегія судів зазначає, що за змістом статті 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Велика Палата Верховного Суду є спеціально створеним колегіальним органом Верховного Суду, метою діяльності якого є забезпечення однакового застосування судами норм права.

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 року у справі №755/10947/17 зазначила, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду вкотре підтримала свою правову позицію у питанні нарахування процентів за користування кредитом поза межами строку кредитування та не знайшла підстав для відступу від висновків Верховного Суду щодо застосування норм права щодо відсутності у кредитодавця права нараховувати передбачені договором проценти протягом усього фактичного строку користування кредитом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.06.2023 року у справі №916/3704/20(916/4693/15).

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як було зазначено вище, звертаючись до суду з відповідною заявою ТОВ "Дебт Форс" просить визнати його кредиторські вимоги за кредитним договором №014/1062/73/52450 від 12.12.2011, що складаються, в тому числі, із заборгованості по нарахованих та придбаних процентах за користування кредитом, а також пені, яка утворилась станом на 19.12.2023 року.

Разом з тим, після звернення ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" з позовом до Печерського районного суду міста Києва про дострокове стягнення всієї суми кредиту змінився порядок, умови і строк дії кредитного договору, тобто на момент звернення із зазначеним позовом банк визнав, що настав строк виконання договору в повному обсязі, відтак право кредитора та його правонаступників нараховувати передбачені договором проценти та неустойку припинилося, як наслідок останній має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, однак, як встановлено судом апеляційної інстанції, таких вимог ТОВ "Дебт Форс" в даному випадку не заявлялось.

За викладених вище обставин, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для нарахування процентів та пені, нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору.

Як було зазначено вище, з метою забезпечення виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за Кредитним договором №014/1062/73/52450 від 12.12.2011, між ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_1 укладено Договір застави транспортного засобу.

16.08.2019 року між АТ "Райффайзен Банк Аваль" та ТОВ "Вердикт Капітал" було укладено Договір про відступлення прав за договорами застави, відповідно до якого AT "Райффайзен Банк Аваль" відступило свої права вимоги за договорами застави, в тому числі і за згаданим Договором застави транспортного засобу від 12.12.2011 року.

22.02.2023 року між ТОВ "Вердикт Капітал" та ТОВ "Кампсіс Фінанс" було укладено Договір №22-02/23 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, відповідно до якого ТОВ "Вердикт Капітал" відступило свої права вимоги за договорами кредиту, в тому числі і за договором кредиту №014/1062/73/52450, у зв`язку з чим право грошової вимоги за вказаним кредитним договором перейшло до ТОВ "Кампсіс Фінанс".

При цьому, за умовами даного договору, право вимоги - означає всі належні Первісному кредитору права вимоги до Боржника за Договором позики (Кредитним договором), включаючи всі права грошової вимоги, права, що забезпечують виконання зобов`язання Боржника за Кредитним договором (у тому числі, але не виключно право вимоги за порукою, заставою, тощо) засоби захисту прав, які доступні Первісному кредитору щодо отримання Загальної суми заборгованості.

16.05.2023 між ТОВ "Кампсіс Фінанс" та ТОВ "Дебт Форс" було укладено Договір №16-05/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, відповідно до якого ТОВ "Кампсіс Фінанс" відступило ТОВ "Дебт Форс", а ТОВ "Дебт Форс" набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі і за Договором кредиту №014/1062/73/52450, у зв`язку з чим право грошової вимоги за вказаним кредитним договором перейшло до ТОВ "Дебт Форс".

При цьому, за умовами даного договору, право вимоги - означає всі належні Первісному кредитору права вимоги до Боржника за Договором позики (Кредитним договором), включаючи всі права грошової вимоги, права, що забезпечують виконання зобов`язання Боржника за Кредитним договором (у тому числі, але не виключно право вимоги за порукою, заставою, тощо) засоби захисту прав, які доступні Первісному кредитору щодо отримання Загальної суми заборгованості.

Отже, ТОВ "Дебт Форс" також належить право вимоги за Договором застави транспортного засобу від 12.12.2011 року.

Абзацом 2 частини другої статті 45 КУзПБ передбачено, що забезпечені кредитори зобов`язані подати заяву з грошовими вимогами до боржника під час провадження у справі про банкрутство в частині вимог, що є незабезпеченими, або за умови відмови від забезпечення.

Законодавцем в абз. 3 ч. 2 ст. 45 КУзПБ визначено, що забезпечені кредитори можуть повністю або частково відмовитися від забезпечення. Якщо вартості застави недостатньо для покриття всієї вимоги, кредитор повинен розглядатися як забезпечений лише в частині вартості предмета застави. Залишок вимог вважається незабезпеченим.

За змістом ч.6 ст.64 КУзПБ вбачається, що погашення вимог забезпечених кредиторів за рахунок майна банкрута, що є предметом забезпечення, здійснюється в порядку, передбаченому цим Кодексом, позачергово.

Отже, з набранням Кодексом України з процедур банкрутства вимоги кредиторів, які виникли за зобов`язаннями, що повністю (частково) забезпечені заставою (іпотекою) майна боржника, включаються до реєстру вимог кредиторів окремо, виходячи з обсягу забезпечення таких вимог, що визначається виходячи з тих доказів, які досліджуються у справі та волевиявлення заставного кредитора щодо повної або часткової відмови від забезпечення. Якщо конкурсний кредитор надає докази того, що його забезпечені вимоги охоплюються вартістю заставного майна, визначеною на момент укладення договору застави, а боржник не надає інших доказів щодо ринкової вартості такого майна на час включення предмета забезпечення до реєстру вимог кредиторів, то вимоги такого кредитора можуть бути включені до реєстру вимог кредиторів, як забезпечені, виходячи з вартості майна при укладенні договору застави, оскільки своїм волевиявленням забезпечений кредитор обмежив своє право на забезпечення за рахунок предмета застави інших своїх вимог. Вимоги конкурсного кредитора, які не охоплюються вартістю заставного майна за волевиявленням кредитора, включаються до реєстру вимог кредиторів у відповідній черговості залежно від правової природи таких кредиторських вимог (вимоги за основним боргом, штрафними санкціями, судові витрати тощо).

Така процедура включення вимог забезпеченого кредитора не заперечує застосування положень цивільного законодавства щодо визначення загального розміру вимог заставного кредитора, виходячи з розміру його зобов`язань за укладеним договором застави та розміру заборгованості за кредитним договором, однак надає заставному кредитору альтернативу вибору щодо внесення його вимог до вимог четвертої черги чи до позачергових, виходячи з наданих ним доказів на момент формування реєстру вимог кредиторів щодо вартості предмета застави та з урахуванням волевиявлення цього кредитора щодо відмови (повної або часткової) від забезпечення. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, від 24.09.2020 у справі №905/2852/16).

Крім того, у постанові від 17.06.2020 по справі №905/2028/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду на підставі аналізу частини другої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства дійшов висновку про те, що вартість предмета застави, в тому числі і розмір вимог заставного кредитора, вимоги якого забезпечені заставою майна боржника, визначаються у розмірі вартості предмета застави, який визначений між кредитором та боржником у договорі застави. За вказаного суд касаційної інстанції визнав правильним висновок апеляційного господарського суду про те, що вимоги кредитора є забезпеченими лише в частині вартості предмета застави, а залишок вимог вважається незабезпеченим.

У цій же постанові суд касаційної інстанції вказав, що такий висновок не суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладений в постанові від 15.05.2018 у справі №902/492/17, оскільки з набранням чинності Кодексу України з процедур банкрутства (з 21.10.2019) порядок визначення забезпечених вимог було конкретизовано законодавцем в ч. 2 ст. 45 Кодексу та визначено, що кредитор є забезпеченим лише в частині вартості предмета застави.

Колегією суддів також враховано, що у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 04.02.2021 у справі №904/1360/19 касаційним судом зроблено висновок про те, що тлумачення абзацу 3 ч. 2 ст. 45 КУзПБ у взаємозв`язку з положеннями статей 572, 575, 589 ЦК України, статей 7, 11, 17, 18 Закону України "Про іпотеку" та статей 12, 19, 28 Закону України "Про заставу" свідчить, що вимоги забезпеченого кредитора, якщо інше не обумовлено договором застави (іпотеки) та немає заяви такого кредитора про повну чи часткову відмову від забезпечення, до майнового поручителя, який не є боржником в основному зобов`язанні, є забезпеченими в цілому незалежно від облікової оцінки заставного (іпотечного) майна визначеної сторонами в договорі застави (іпотеки). Кінцева вартість заставного (іпотечного) майна для цілей проведення розрахунків із забезпеченим кредитором формується в момент його реалізації.

Як було зазначено вище, з метою забезпечення виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за Кредитним договором №014/1062/73/52450 від 12.12.2011, між ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_1 укладено Договір застави транспортного засобу, за яким боржник надав у заставу автомобіль марки Mercedes-Benz, моделі ML 350, 2006 року випуску, та Банк отримав право в разі невиконання боржником своїх зобов`язань, забезпечених заставою, одержати задоволення за рахунок переданого в заставу майна переважно перед іншими кредиторами боржника.

Заяви про відмову від забезпечення кредитором не подано.

Відповідно до п. 1.2 Договору застави сторони визначили, що договірна вартість предмета застави на момент його укладення складає 585 800,00 грн.

Оскільки у даній справі №910/6702/22 грошові вимоги забезпеченого кредитора - ТОВ "Дебт Форс" заявлені до ОСОБА_1 , яка є одночасно боржником за основним зобов`язанням та майновим поручителем, то в даному конкретному випадку суд має керуватись положенням ч. 2 ст. 45 КУзПБ про те, що кредитор є забезпеченим лише в частині вартості предмета застави, який визначений між кредитором та боржником у договорі застави.

Таким чином, оскільки вартість предмета застави, визначена сторонами договору застави, становить 585 800,00 грн., в той час як вимоги ТОВ "Дебт Форс" за Кредитним договором визнаються судом на суму 371 069,21 грн., судова колегія вважає, що вимоги кредитора є забезпеченими у повному обсязі.

Місцевий господарський суд вищенаведених обставин, встановлених апеляційним судом, не врахував, дійсних обставин, що мають значення для справи, не з`ясував, у зв`язку з чим допустився порушень норм чинного законодавства при прийнятті оскаржуваної ухвали у відповідній частині та дійшов помилкових висновків щодо відмови у повному обсязі ТОВ "Дебт Форс" у визнанні кредиторських вимог до боржника, в свою чергу деякі доводи апелянта знайшли своє підтвердження під час перегляду справи.

Згідно ч. 4 ст. 133 КУзПБ вимоги кредиторів, включені до реєстру вимог кредиторів, задовольняються у такій черговості:

1) у першу чергу задовольняються вимоги до боржника щодо сплати аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування;

2) у другу чергу задовольняються вимоги щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) та проводяться розрахунки з іншими кредиторами;

3) у третю чергу сплачуються неустойки (штраф, пеня), внесені до реєстру вимог кредиторів.

Таким чином, враховуючи все вищевикладене у сукупності, переглянувши в апеляційному порядку законність ухвали суду першої інстанції в частині відмови ТОВ "Дебт Форс" у визнанні кредитором боржника, дослідивши заяву кредитора на підставі наявних у справі доказів, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржувана ухвала у наведеній частині - скасуванню, а вимоги вказаного кредитора - визнанню та включенню до реєстру вимог кредиторів боржника у загальному розмірі 376 437,21 грн., з яких: 5 368,00 грн. - до задоволення вимог кредиторів (судовий збір) та 371 069,21 грн. - забезпечені заставою майна боржника.

Керуючись статтями 255, 269, 270, 271, 273, 275, 277, 281-284 ГПК України та Кодексом України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дебт Форс" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.04.2025 року у справі №910/6702/22 задовольнити частково.

2.Ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.04.2025 року у справі №910/6702/22 в частині відмови ТОВ "Дебт Форс" у визнанні кредитором боржника скасувати.

3.Прийняти в скасованій частині нове рішення, яким визнати ТОВ "Дебт Форс" кредитором боржника на суму 376 437,21 грн., з яких: 5 368,00 грн. - до задоволення вимог кредиторів (судовий збір); 371 069,21 грн. - забезпечені заставою майна боржника.

4.Зобов`язати керуючого реструктуризацією боргів боржника арбітражного керуючого Ушача Ю.В. внести відповідні зміни до реєстру вимог кредиторів.

5.Копію постанови суду надіслати учасникам провадження у справі.

6.Справу повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, строки та випадках, передбачених ст.ст. 286-291 ГПК України та ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства.

Повний текст постанови підписано 22.09.2025 року.

Головуючий суддя О.М. Остапенко

Судді Б.В. Отрюх

С.В. Сотніков