ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.09.2025 Справа № 914/1364/25

Господарський суд Львівської області у складі головуючого судді Бургарт Т.І., при секретарі судового засідання Федак В.В. розглянувши в судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом: Приватного підприємства «Торговий дім «Промакс» (79035, м. Львів, вулиця Панаса Мирного, 43/25, );

до відповідача: Приватного підприємства «Транс - Тір Україна» (81600, м. Миколаїв, вулиця Миколи Лисенка, 38, );

про: стягнення заборгованості у сумі 98'296,59 грн,

За участю представників:

від позивача: Кінь А.В.;

від відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Львівської області 30 квітня 2025 року через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява Приватного підприємства «Торговий дім «Промакс» до Приватного підприємства «Транс-Тір Україна» про стягнення заборгованості у сумі 98 296,59 грн.

Хід розгляду справи викладено в наявних в матеріалах справи ухвалах суду та відображено у протоколах судових засідань.

Аргументи учасників справи.

Аргументи позивача.

Позовні вимоги обґрунтовано порушенням відповідачем умов договору поставки нафтопродуктів № ДГ-0000302 від 02 грудня 2022 року.

Як вказує позивач, на виконання умов зазначеного договору ним було передано у власність відповідача нафтопродукти на загальну суму 110 760,00 грн, що підтверджується долученою до матеріалів справи видатковою накладною. У зв`язку з прийняттям відповідачем поставленого товару на нього покладався обов`язок здійснити оплату у строки та порядку, визначені договором.

Однак, відповідач свій обов`язок щодо оплати поставленого товару виконав лише частково, що призвело до виникнення заборгованості у розмірі 90 000,00 грн, про стягнення якої і заявлено цей позов.

Крім цього, у зв`язку з порушенням відповідачем строків оплати, позивач на підставі статті 625 Цивільного кодексу України здійснив нарахування інфляційних втрат у розмірі 6 965,34 грн та 3 % річних у розмірі 1 331,25 грн, стягнення яких, одночасно із заборгованістю за договором поставки нафтопродуктів, є предметом позову.

Аргументи відповідача

Належним чином повідомлений про місце, дату та час розгляду справи відповідач правом на участь в судовому розгляді не скористався, відзив на позов до суду не подав.

Разом із тим, 05 червня 2025 року відповідачем подано суду заяву (вх. № 14994/25), в якій повідомлено, що ним акумулюються кошти для погашення заборгованості. Кім цього зазначив, що 02 червня 2025 року ним частково погашена заборгованість перед позивачем у розмірі 30 000,00 грн, на підтвердження чого долучив платіжне доручення.

Надалі у заяві від 07 липня 2025 року (вх. № 18047/25) відповідач повідомив, що 03 липня 2025 року ним сплачено залишок основного боргу у сумі 60 000,00 грн. Одночасно, щодо стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних відповідач своєї позиції не висловив, заперечень проти їх стягнення не заявив.

Обставини справи встановлені судом

Між Приватним підприємством «Торговий дім «Промакс» (надалі - постачальник; позивач) та Приватним підприємством «Транс-Тір Україна» (надалі - покупець; відповідач) укладено договір поставки нафтопродуктів № ДГ-0000302 від 02 грудня 2022 року (надалі - договір), (а.с.23).

Згідно з пунктом 1.1. договору, постачальник передає у власність покупцю нафтопродукти, надалі - «товар», а покупець приймає товар та сплачує його ціну відповідно до умов договору.

Відповідно до пункту 1.2 договору, товар постачається партіями, відповідно до виставленого на оплату рахунку-фактури. Поставка партії товару може здійснюватись частинами. Найменування (асортимент), одиниця виміру, кількість та ціна товару щодо кожної окремої партії товару зазначаються сторонами у відповідному рахунку-фактурі.

Згідно з пунктом 2.4. договору, факт поставки товару підтверджується відповідною видатковою накладною (надалі - «підтверджуючий документ»). Датою поставки товару (передачі товару у власність покупця) є дата, вказана у підтверджуючому документі. У підтверджуючому документі зазначається кількість поставленого товару.

Пунктами 3.1. договору сторони дійшли згоди про те, що ціна товару зазначається сторонами у рахунках-фактурах на оплату. Ціна договору складає вартість всього поставленого товару за договором.

Згідно з пунктом 3.3., покупець здійснює повну оплату вартості товару в строк, якій визначено у відповідному рахунку-фактурі на оплату партії поставки товару. Датою оплати товару є день надходження відповідної суми грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Відтак, судом встановлено, що строк оплат товару визначено сторонами умовами договору як такий, що повинен зазначатися у рахунках- фактурах щодо кожної поставленої партії товару окремо.

У разі прострочення покупцем повної оплати за поставлену партію товару до зазначеного у відповідному рахунку-фактурі кінцевого терміну, продавець може скоригувати ціну поставленої партії товару відповідно до цінової ситуації на ринку нафтопродуктів, а покупець несе відповідальність згідно п. 4.3. даного договору, оскільки його заборгованість вважається простроченою (п. 3.4. договору).

Пунктом 4.1. договору передбачено, що за невиконання чи неналежне виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства та договору.

Якщо одна із сторін не виконує своїх зобов`язань за договором, інша сторона має право застосувати до винної сторони усі оперативно-господарські санкції, передбачені статтею 236 Господарського кодексу України (п. 4.2. договору).

Позивач здійснив поставку відповідачу продукції на загальну суму 110 760,00 грн, що підтверджується видатковою накладною № 2124 від 13 листопада 2024 року (а.с.25) та товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) № 0000-002124 від 13 листопада 2024 року (а.с.26). Вказані видаткова та товаро-транспортна накладні підписані та скріплені печаткою з боку відповідача без зауважень та заперечень.

Дослідженням вказаних доказів судом встановлено, що ні видаткова, ні товаро-транспортна накладна не містять будь-яких відомостей щодо строків оплати товару.

13 листопада 2024 року позивачем складено рахунок на оплату товару № 2028 на суму 110'760,00 грн, який також не містить даних щодо строків такої оплати (а.с.27).

Інших документів, в тому числі рахунку - фактури, які б містили інформацію про кінцевий термін оплати товару, постачальником не складалося, що підтверджується наданими в судовому засіданні поясненнями представника позивача.

24 грудня 2024 року відповідач погасив заборгованість на суму 10 760,00 грн, що підтверджується інформаційним повідомленням про зарахування коштів від 24 грудня 2024 року (а.с.29)

05 лютого 2025 року відповідач погасив заборгованість на суму 10 000,00 грн, що підтверджується інформаційним повідомленням про зарахування коштів від 05 лютого 2025 року (а.с.30).

07 квітня 2025 року позивачем надіслано відповідачу претензію з вимогою сплати боргу у розмірі 90 000,00 грн (а.с.31-32), однак відповідачем заборгованість не погашено.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків щодо оплати вартості товару, позивач звернувся до Господарського суду Львівської області із позовною заявою про стягнення з відповідача 90 000,00 грн основного боргу, 6 965,34 грн інфляційних витрат та 1 331,25 грн 3% річних.

Протягом розгляду справи відповідач оплатив суму основного у розмірі 90 000,00 грн, що підтверджується долученою до матеріалів справи копією платіжної інструкції № 7544 від 03 липня 2025 року на суму 60 000,00 грн та довідкою про надходження на банківський рахунок 0000-001474 на суму 30 000,00 грн (а.с.77, 83).

Оцінка суду

Згідно статті 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 статті 712 ЦК України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, між позивачем та відповідачем укладено договір поставки нафтопродуктів № ДГ-0000302 від 02 грудня 2022 року, відповідно до умов якого, постачальник передав у власність покупцю нафтопродукти, надалі - «товар», а покупець прийняв товар та зобов`язувався сплатити постачальнику його ціну відповідно до умов договору.

Отже, укладений сторонами договір поставки є підставою для виникнення взаємних господарських зобов`язань, та відповідно до статей 526 та 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що відповідач прийняв товар загальною вартістю 110 760,00 грн за видатковою накладною № 2124 від 13 листопада 2024 року, яка, відповідно до умов п 2.4. договору, є підтверджуючим документом факту поставки товару. Відповідачем факт поставки товару не заперечується.

Відтак, суд дійшов до висновку, що позивач належним чином виконав свої договірні зобов`язання щодо поставки товару, передавши його відповідачу у встановлений договором спосіб.

Згідно положень частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Однак, як встановлено судом, відповідачем станом на момент пред`явлення позову обов`язок щодо оплати прийнятого товару вартістю 110 760,00 грн виконано лише частково в сумі 20 760,00 грн (24 грудня 2024 року на суму 10 760,00 грн та 05 лютого 2025 року на суму 10 000,00 грн). Отже, заборгованість відповідача перед позивачем з урахуванням часткових оплат станом на момент подачі позову склала 90000,00 грн.

В ході судового розгляду справи відповідач сплатив заборгованість вартість товару у розмірі 90 000,00 грн (03 липня 2025 року - 60 000,00 грн та 02 червня 2025 року на суму 30 000,00 грн).

Відтак, суд дійшов висновку, що відповідачем погашено суму заборгованості в частині вартості товару відповідно до видаткової накладної. А відтак, предмет спору між сторонами щодо суми основного боргу станом на час вирішення справи судом відсутній.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Зважаючи на наведене, суд вважає за необхідне закрити провадження у справі в частині стягнення основного боргу у розмірі 90 000,00 грн у зв`язку з відсутністю предмету спору згідно пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України.

Згідно частини 3 статті 231 ГПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Щодо нарахованих позивачем трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Згідно з частини 1 статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат та 3 % річних за такі періоди:

- з 14 листопада 2024 року по 24 грудня 2024 року на суму заборгованості 110 760,00 грн у розмірі 3 684,54 грн інфляційних витрат та 372, 23 грн - 3% річних;

- з 25 грудня 2024 року по 05 лютого 2025 року на суму заборгованості 100 000,00 грн у розмірі 1 200,00 грн інфляційних витрат та 345,05 грн 3 % річних;

- з 06 лютого 2025 року по 29 квітня 2025 року (день звернення з позовом) на суму заборгованості 90 000,00 грн у розмірі 2 080,80 інфляційних витрат та 613,97 грн 3 % річних.

Отже, сумарно позивач просить суд стягнути з відповідача 6 965,34 грн - інфляційних втрат, 1 331,25 грн - 3% річних.

Щодо зазначених вимог позивача суд зазначає таке.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сторони умовами договору визначили строк оплати товару щодо кожної партії поставки окремо і відповідний строк повинен був зазначатися позивачем згідно з пунктом 3.3 договору у відповідному рахунку-фактурі.

Отже, за умовами договору, період прострочення виконання зобов`язання по оплаті вартості поставленого товару обчислюється на підставі рахунку-фактури з дня наступого за датою кінцевого строку оплати, зазначеною у цьому документі.

Позивачем на підтвердження заявлених вимог надано рахунок на оплату № 2028 від 13 листопада 2024 року. Разом з тим, суд звертає увагу, що вказаний документ не містить відомостей про кінцеву дату, до якої покупець зобов`язаний здійснити оплату вартості товару. Більше того, під час судового засідання 24 липня 2025 року представник позивача підтвердив невиконання умов договору щодо визначення кінцевої дати оплати товару. Відсутність у рахунку на оплату відомостей про строк оплати товару суперечить узгодженим сторонами положенням пункту 3.3 договору, яким прямо передбачено, що строк виконання грошового зобов`язання визначається саме відповідним рахунком-фактурою.

При цьому, суд враховує, що оформлення рахунка - фактури та визначення узгодженої соронами у ньому кінцеого строку оплати товару є обов`язком позивача. Відповідач, покладаючись на умови договору, очікував на встановлення позивачем строку для здійснення оплати, що є істотною умовою для належного виконання зобов`язань.

Отже, суд дійшов висновку, що наданий позивачем рахунок-фактура № 2028 від 13 листопада 2024 року не відповідає вимогам пункту 3.3 договору, оскільки не містить визначення строку виконання грошового зобов`язання. Більше того, позивачем не долучено доказів про вручення (надсилання) вказаного рахунку на оплату відповідачу. Саме ця обставина унеможливлює встановлення моменту настання прострочення відповідачем своїх зобов`язань саме за умовами договору.

З наданих позивачем розрахунків щодо нарахування інфляційних втрат та 3% річних вбачається, що зазначені нарахування здійснені з 14 листопада 2025 року (дня наступного, за днем поставки). При цьому, позивач покликається не на умови договору, а на положення статті 692 Цивільного кодексу України, відповідно до якої покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати.

Однак, такі доводи позивача суд оцінює критично, оскільки покликання на зазначену норму закону у даному випадку є безпідставним, адже між сторонами укладено письмовий договір, в якому сторони чітко погодили порядок і строк виконання грошового зобов`язання пунктом 3.3 договору визначено, що покупець здійснює оплату у строк, зазначений у рахунку-фактурі. Тобто саме рахунок-фактура мала визначати момент, до якого повинна бути здійснена оплата, а неположення статті 692 ЦК України.

Водночас, оскільки строк виконання грошового зобов`язання за умовами договору рахунком-фактурою фактично не визначено, підлягають застосуванню положення частини другої статті 530 Цивільного кодексу України, відповідно до якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Позивач 07 квітня 2025 року звернувся до відповідача з письмовою претензією, у якій поставив вимогу виконати зобов`язання за договором та сплатити заборгованість у розмірі 90 000,00 грн. У претензії також було зазначено, що у разі невиконання вимог позивач буде змушений вживати заходів щодо стягнення заборгованості суми штрафу.

Згідно з наданим трекінгом поштових відправлень № 075, відповідач отримав претензію 09 квітня 2025 року. Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після календарної дати, з якою пов`язано його початок, а отже відлік семиденного строку, встановленого частиною другою статті 530 ЦК України, розпочався 10 квітня 2025 року та завершився 16 квітня 2025 року (включно). Відтак, 17 квітня 2025 року є першим днем прострочення виконання зобов`язання відповідачем.

Таким чином, станом на 17 квітня 2025 року відповідач прострочив виконання свого грошового зобов`язання з оплати вартості поставленого товару, чим порушив умови укладеного договору та вимоги статей 525, 526, 530, 692 Цивільного кодексу України.

Починаючи з 17 квітня 2025 року відповідач перебуває у простроченні виконання свого грошового зобов`язання, що є підставою для нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України.

Позивач нараховує інфляційні втрати та 3?% річних до 29 квітня 2025 року (дати подання позовної заяви до суду), відтак, враховуючи принцип диспозитивності, суд не може виходити за межі заявлених вимог.

Отже, нарахування 3?% річних за період з 17 квітня по 29 квітня 2025 року на суму боргу 90?000,00 грн розраховується наступним чином:

Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де

С - сума заборгованості,

Д - кількість днів прострочення.

Період розрахунків: з 17 квітня 2025 року до 29 квітня 2025 року.

Кількість днів у періоді: 13.

3 % річних = 90 000,00 х 3 % х 13 х 365 : 100 = 96,16 грн.

Отже, задоволенню підлягають вимоги позивача про стягнення 3?% річних за період з 17 по 29 квітня 2025 року включно у сумі 96,24 грн.

Щодо інфляційних втрат суд зазначає наступне.

При розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин підлягають застосуванню приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17 липня 2003 року, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27 липня 2007 року.

Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).

Така правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19 надаючи роз`яснення механізму розрахунку інфляційних втрат, зазначає, що методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Враховуючи сталу судову практику та положення, що регулюють порядок нарахування інфляційних втрат у разі прострочення виконання грошового зобов`язання, суд дійшов висновку, що за неповний календарний місяць, тривалість якого менше або дорівнює половині місяця, інфляційна складова не нараховується.

У даному випадку період прострочення з 17 по 29 квітня 2025 року триває 13 календарних днів, що менше половини місяця. Враховуючи наведені принципи та методику розрахунку інфляційних втрат, сума інфляційних втрат за цей період становить 0,00 грн.

Таким чином, виходячи із загальноприйнятих правил обчислення інфляційної компенсації за неповні місяці, інфляційна складова боргу за період з 17 квітня 2025 року по 29 квітня 2025 року не підлягає нарахуванню, а отже, у цій частині суд відмовляє у задоволенні позовних вимог.

Судовий збір

У відповідності до частини 1 статті 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Так, пункту 2 частини 1 статті 129 ГПК України встановлено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

1,5 % від цини позову у сумі 98 296,59 грн становить 1 474,45 грн, що є меншим від мінімального розміру збору. З огляду на це, застосуванню підлягає мінімальний розмір судового збору 1 прожитковий мінімум для працездатних осіб, який у 2025 році становить 3 028,00 грн.

З урахуванням понижувального коефіцієнта 0,8, передбаченого частиною третьою статті 4 Закону України «Про судовий збір», сума судового збору, що була сплачена позивачем при поданні позовної заяви становить 2 422,40 грн (3 028,00 x 0,8), що підтверджується квитанцією № 3068-2227-2175-8397 від 29 квітня 2025 року.

Згідно із пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Таким чином, враховуючи, що провадження у справі закрито в частині позовних вимог про стягнення основного боргу у розмірі 90 000,00 грн, суд вважає, що позивач має право на повернення з державного бюджету пропорційної частини сплаченого судового збору у разі подання до суду відповідного клопотання.

З урахуванням сплаченого судового збору у розмірі 2 422,40 грн, сума повернення у разі подання до суду відповідного клопотання складає 2 217,94 грн (2 422,40 х 90 000,00 : 98 296,59).

Щодо решти позовних вимог, а саме у частині нарахування інфляційних втрат та 3?% річних, суд зазначає наступне.

Оскільки частково задоволено лише вимогу про стягнення 3?% річних у сумі 96,16 грн, сума судового збору, що покладається на відповідача, становить 2,37 грн (розрахунок: 2?422,40 x 96,16 : 98'296,59).

У решті сплачений судовий збір залишається за позивачем у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 42, 46, 73, 74, 76-80, 123, 124, 126, 129, 222, 231, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1.Позов Приватного підприємства «Торговий дім «Промакс» до Приватного підприємства «Транс-Тір Україна» задовольнити частково.

2.Закрити провадження у справі в частині позовних вимог до Приватного підприємства «Транс-Тір Україна» на суму 90'000,00 грн.

3.Стягнути з Приватного підприємства «Транс - Тір Україна» (81600, м. Миколаїв, вулиця Миколи Лисенка, 38, ) на користь Приватного підприємства «Торговий дім «Промакс» (79035, м. Львів, вулиця Панаса Мирного, 43/25, ) 96,16 грн 3 % річних та 2,37 грн сплаченого судового збору.

4.В задоволенні решти вимог позивача відмовити.

5.Накази видати після набрання рішенням законної сили відповідно до статті 327 ГПК України.

6.Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано згідно статті 241 ГПК України.

7.Апеляційна скарга на рішення суду подається до Західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів дня складення повного судового рішення. в порядку, передбаченому ст. 253-259 ГПК України.

8.Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повне судове рішення складено 08 вересня 2025 року.

Суддя Бургарт Т.І.