ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" вересня 2025 р. Справа №907/642/24

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

Якімець Г.Г.,

секретар судового засідання Бабій М.М.

явка учасників справи:

від прокуратури: Винницька Л.М.

від відповідача-1: не з`явився;

від відповідача-2: не з`явився,

розглянув апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю ТОР Ужгород б/н від 18.03.2025,

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 26.02.2025 суддя: Худенко А.А., м. Ужгород, повний текст рішення складено 26.02.2025,

у справі №907/642/24

за позовом керівника Ужгородської окружної прокуратури, м. Ужгород Закарпатської області в інтересах держави

до відповідача-1 Ужгородської міської ради, м. Ужгород Закарпатської області

до відповідача-2 товариства з обмеженою відповідальністю ТОР Ужгород, м. Ужгород Закарпатської області

про визнання незаконним та скасувати рішення 24 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 10.07.2018 №1164 Про приватизацію земельної ділянки несільськогосподарського призначення шляхом викупу; скасування державної реєстрації права власності Товариства з обмеженою відповідальністю ТОР УЖГОРОД щодо земельної ділянки з кадастровим номером :48:001:0018 площею 0,1652 га, яка розташована: вул. Об`їзна дорога, 15, м. Ужгород, Закарпатська область; витребування земельної ділянки з кадастровим номером :48:001:0018 площею 0,1652 га, яка розташована: вул. Об`їзна дорога, 15, м. Ужгород Закарпатська область у власність територіальної громади міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог позивача

15.07.2024 Керівник Ужгородської окружної прокуратури, м. Ужгород Закарпатської області звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовом в інтересах держави до відповідача-1 Ужгородської міської ради, відповідача-2 товариства з обмеженою відповідальністю "ТОР УЖГОРОД" про визнання незаконним та скасування рішення 24 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 10.07.2018 №1164 «Про приватизацію земельної ділянки несільськогосподарського призначення шляхом викупу»; скасування державної реєстрації права власності товариства з обмеженою відповідальністю «ТОР Ужгород» щодо земельної ділянки з кадастровим номером :48:001:0018 площею 0,1652 га, яка розташована: вул. Об`їзна дорога, 15, м. Ужгород, Закарпатська область та про витребування земельної ділянки з кадастровим номером :48:001:0018 площею 0,1652 га, яка розташована: вул. Об`їзна дорога, 15, м. Ужгород, Закарпатська область у власність територіальної громади міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради, покликаючись на положення ст. 21, 177, 181, 388 Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України.

Позов обґрунтований тим, що земельна ділянка з кадастровим номером :48:001:0018 незаконно вибула з комунальної власності у приватну, порушуючи земельне та містобудівне законодавство.

У 2007 році на підставі рішення сесії Ужгородської міської ради від 29.12.2007 №575 було розроблено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки Службі автомобільних доріг у Закарпатській області для будівництва під`їзної дороги до МАПП «Ужгород». Ділянка площею 0,1651 га була надана в оренду строком на 2 роки, а після завершення терміну оренди право користування не продовжено (офіційна відповідь Служби автомобільних доріг у Закарпатській області від 28.03.2023).

Незважаючи на це, рішенням Ужгородської міської ради від 30.08.2016 №359 було надано дозвіл ТОВ «ТОР УЖГОРОД» на розробку проєкту землеустрою для будівництва та обслуговування об`єктів енергетичної інфраструктури на цій ділянці. 22.12.2016 між міською радою та ТОВ «ТОР УЖГОРОД» укладено договір оренди землі №1939. 10.07.2018 рішенням міської ради №1164 ділянка приватизована шляхом викупу та передана у власність ТОВ «ТОР УЖГОРОД» за договором купівлі-продажу №1238 від 18.07.2018.

Прокурор зазначає, що такі дії суперечать генеральному плану міста Ужгорода, затвердженому рішенням Ужгородської міської ради від 04.06.2004 №313, який не передбачає розміщення об`єктів енергогенеруючих підприємств.

Відповідно до висновку управління містобудування та архітектури Ужгородської міської ради №39533 від 17.10 2016 вказано, що земельна ділянка знаходиться в межах червоних ліній об`їзної дороги.

Відповідно до висновку Управління Держгеокадастру в Ужгородському районі Закарпатської області №1152/41-16 від 12.10 2016, що міститься в проєкті землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки в оренду в особливих умовах використання земельної ділянки вказано на заборону передання її у приватну власність на підставі ст.83 Земельного кодексу.

Прокурор зазначає, що відчуження земельної ділянки відбулось з порушенням вимог ст. 83 Земельного кодексу України, ст. 18 Закону України «Про автомобільні дороги» та Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Також прокурор вважає, що такий спосіб захисту як визнання незаконними рішень міської ради, скасування державної реєстрації права приватної власності та витребування земельної ділянки на користь територіальної громади є ефективним і таким, що відповідає принципу процесуальної економії, оскільки не вимагає вжиття додаткових засобів судового захисту.

Враховуючи, що територіальна громада, яка є власником земельної ділянки, не здійснює захист своїх прав, прокурор реалізує повноваження щодо представництва інтересів держави в порядку, передбаченому статтею 131-1 Конституції України, ст.23 Закону України «Про прокуратуру», ст.53 Господарського процесуального кодексу України та іншими нормативно-правовими актами. Представництво держави прокурором у даній справі є обґрунтованим також тим, що земельна ділянка незаконно вибула з комунальної власності територіальної громади при прямій законодавчій забороні її приватизації.

Таким чином, з огляду на виявлені порушення земельного та містобудівного законодавства, що стали підставою для незаконного вибуття земельної ділянки з комунальної власності, прокурор звернувся до суду в інтересах держави з вимогою визнати недійсними рішення міської ради, скасувати реєстрацію права приватної власності та витребувати земельну ділянку на користь територіальної громади м. Ужгорода.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 26.02.2025 позов задоволено повністю. Визнано незаконним та скасовано рішення 24 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 10.07.2018 №1164 Про приватизацію земельної ділянки несільськогосподарського призначення шляхом викупу. Скасовано державну реєстрацію права власності товариства з обмеженою відповідальністю ТОР Ужгород (), щодо земельної ділянки з кадастровим номером :48:001:0018 площею 0,1652 га, яка розташованої в м. Ужгород, вул. Об`їзна дорога, 15. Витребувано земельну ділянку з кадастровим номером :48:001:0018 площею 0,1652 га, яка розташована в м. Ужгород, вул. Об`їзна дорога, 15 у власність територіальної громади міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради, площа Поштова, будинок 3, м. Ужгород, 88000 (). Стягнуто з Ужгородської міської ради на користь Закарпатської обласної прокуратури суму 26 573,93 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю ТОР Ужгород на користь Закарпатської обласної прокуратури суму 26 573,92 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору. Забезпечення позову, відповідно до ухвали від 17.07.2024, ухвалено скасувати після набрання рішенням у справі №907/642/24 законної сили.

Суд першої інстанції визнав, що строк позовної давності прокурором не пропущено. Хоча спірне рішення 24 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради №1164 Про приватизацію земельної ділянки несільськогосподарського призначення шляхом викупу прийнято 10.07.2018, прокурор дізнався про порушення інтересів держави лише 17.05.2024, з моменту надання дозволу процесуальним прокурором на розголошення відомостей кримінального провадження №0000156. При цьому перебіг позовної давності зупинявся на період дії карантину (відповідно до п. 12 Прикінцевих положень Цивільного кодексу України та постанови КМУ №211 від 11.03.2020) і воєнного стану (п. 19 Прикінцевих положень ЦКУ, Указ Президента №64/2022, Закон №2102-IX). Тому строк звернення до суду не сплив, і підстав для застосування позовної давності немає.

Також суд першої інстанції дійшов висновку, що прокурор правомірно звернувся з позовом в інтересах держави, оскільки захист цих інтересів не був здійснений належним чином уповноваженим органом. Ужгородська міська рада, яка повинна забезпечувати дотримання земельного законодавства, сама прийняла незаконне рішення, чим порушила інтереси територіальної громади. Водночас інші органи, зокрема Держгеокадастр, не наділені повноваженнями звертатися з позовами у справах такого характеру. Таким чином, прокурор реалізував свою субсидіарну функцію щодо захисту інтересів держави у випадку бездіяльності або неналежних дій уповноважених суб`єктів, що відповідає положенням Конституції України та Закону України «Про прокуратуру».

Щодо спірних правовідносин суд першої інстанції дійшов висновку, що передача спірної земельної ділянки у приватну власність відбулася з порушенням вимог містобудівного та земельного законодавства. Зокрема, земельна ділянка розташована в межах червоних ліній магістральної дороги, де будівництво та передача у приватну власність заборонені. Генеральний план м. Ужгорода не передбачає на цій території жодної забудови, окрім транспортної інфраструктури та зелених насаджень. Земля належить до категорії земель загального користування та не підлягає приватизації, що прямо суперечить вимогам статті 83 Земельного кодексу України. Таким чином, рішення міської ради про приватизацію є незаконним і підлягає скасуванню, а сама земельна ділянка витребуванню на користь територіальної громади.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та заперечення позивача

19.03.2025 до Західного апеляційного господарського суду через систему Електронний суд надійшла апеляційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю ТОР Ужгород б/н від 18.03.2025 на рішення Господарського суду Закарпатської області від 26.02.2025 у справі №907/642/24.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що:

- суд першої інстанції не дослідив належним чином питання щодо правомірності представництва прокурором інтересів держави, не вимагав від нього відповідних доказів звернення до міської ради та не перевірив, чи дійсно цей орган ухилявся від виконання своїх обов`язків;

- суд першої інстанції не врахував, що прокуратура була поінформована про накладення (19.04.2018, справа №308/7999/18) та скасування (17.03.2023, справа №308/5628/18) арешту на земельну ділянку за адресою м. Ужгород, вул. Об`їзна дорога, 15 (кадастровий номер :48:001:0018), а також про рішення Ужгородської міськради від 10.07.2018 №1164 «Про приватизацію земельної ділянки несільськогосподарського призначення шляхом викупу»; отже, прокуратура мала можливість своєчасно звернутися до суду, проте позов подано лише 15.07.2024, що свідчить про пропуск строку позовної давності;

- факт дії воєнного стану не є підставою для автоматичного поновлення строків позовної давності, що прямо суперечить правовим позиціям викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2022 у справі № 990/115/22.

Прокурор подав відзив на апеляційну скаргу б/н від 22.05.2025 (вх. № ЗАГС 01-04/4053/25 від 23.05.2025) в якому заперечив доводи апелянта, просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Господарського суду Закарпатської області від 26.02.2025 у справі №907/642/24 залишити без змін.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.03.2025 справу №907/642/24 розподілено колегії суддів у складі: головуючого судді Бойко С.М., суддів Бонк Т.Б., Якімець Г.Г.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 24.03.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю ТОР Ужгород б/н від 18.03.2025 на рішення Господарського суду Закарпатської області від 26.02.2025 у справі №907/642/24.

Ухвалою від 09.04.2025 призначено справу №907/642/24 до розгляду у судовому засіданні на 04.06.2025.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 02.06.2025 задоволено заяву представника товариства з обмеженою відповідальністю ТОР Ужгород - Бойко Б.Б. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів та електронного цифрового підпису.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 04.06.2025 розгляд справи відкладено на 18.06.2025.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 18.06.2025 розгляд справи відкладено на 09.07.2025.

У судове засідання 09.07.2025 з`явився прокурор, відповідачі-1,2 в судове засідання не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про дату час та місце розгляду справи в порядку, визначеному ч.5 ст. 242, ст. 285 ГПК України.

Прокурор заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому наводив доводи, аналогічні викладеним у відзиві на апеляційну скаргу.

Ухвалою від 09.07.2025 розгляд справи відкладено на 20.08.2025.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 20.08.2025, розгляд справи відкладено на 10.09.2025.

В судове засідання 10.09.2025 з`явився прокурор, відповідачі-1,2 в судове засідання не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про дату час та місце розгляду справи в порядку, визначеному ч.5 ст. 242, ст. 285 ГПК України.

Прокурор в судових дебатах просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

В стадії ухвалення рішення Західним апеляційним господарським судом проголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи.

Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (див. рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Таким чином, суд, враховуючи обставини справи, застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанції

На підставі рішення сесії Ужгородської міської ради 13.07.2007 № 444 ДП Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки Службі автомобільних доріг в Закарпатській області для будівництва під`їзної автомобільної дороги до МАПП Ужгород на території міста Ужгород Закарпатської області.

Зазначеним проєктом передбачалося відведення ділянок для будівництва під`їзної автомобільної дороги до МАПП Ужгород за рахунок земель запасу Ужгородської міської ради та земель, що перебували у постійному користуванні ДП Ужгородське лісове господарство і ДП Радгосп-завод Ужгородський. Зазначеним проектом землеустрою передбачалася зміна цільового призначення із земель лісогосподарського та сільськогосподарського призначення у землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Відповідно до пункту 1.8 рішення 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 29.12.2007 №575, враховуючи положення пункту а статті 141, частини 3 статті 142 Земельного кодексу України припинено право користування земельними ділянками в районі об`їзної дороги - МАПП Ужгород, зокрема ДП Ужгородське лісове господарство площею 3,7925 га та 0,1755 га (у тому числі земельної ділянки площею 0,1651 га (кадастровий номер :48:001:0018) та Службі автомобільних доріг в Закарпатській області затверджено проект землеустрою, надано у постійне користування земельну ділянку 2 площею 4,9871 га та надано в оренду строком на 2 роки земельну ділянку площею 0,4011 га (у тому числі земельну ділянку площею 0,1651 га (кадастровий номер :48:001:0018) для будівництва під`їзної автомобільної дороги до МАПП Ужгород на території міста Ужгород.

Відповідно до листа Служби автомобільних доріг у Закарпатській області від 28.03.2023 після закінчення терміну оренди така ділянка у постійному користуванні Служби не перебувала і термін оренди не продовжувався.

Рішенням 6 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 30.08.2016 №359 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1652 га ТОВ ТОР Ужгород для будівництва та обслуговування об`єктів енергетичної інфраструктури в районі об`їзної дороги м. Ужгорода.

На підставі договору оренди землі від 22.12.2016 №1939 Ужгородською міською радою передано в користування ТОВ ТОР Ужгород земельну ділянку з кадастровим номером :48:001:0018 площею 0,1652 га для розміщення, будівництва, експлуатації та обслуговування будівель і споруд об`єктів енергогенеруючих підприємств, установ і організацій, яка розташована в м. Ужгород, вул. Об`їзна дорога, 15.

Згідно з формою 6-зем на час передання в оренду, земельна ділянка використовувалась для транспорту та зв`язку, а саме - під дорогами (територія, відведена під магістральні вулиці).

Рішенням 24 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 10.07.2018 №1164 Про приватизацію земельної ділянки несільськогосподарського призначення шляхом викупу затверджено вартість земельної ділянки з кадастровим номером :48:001:0018 в розмірі 196 488,88 грн. з розрахунку 118,94 грн. за 1 кв.м. відповідно до висновку експертів від 21.15.2018 та продано дану земельну ділянку Товариству з обмеженою відповідальністю ТОР Ужгород.

В подальшому на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №1238 від 18.07.2018 земельна ділянка відчужена міською радою на користь вказаного товариства.

Згідно з відомостями Державного земельного кадастру земельна ділянка площею 0,1652 га з кадастровим номером :48:001:0018 належить на праві власності ТОВ ТОР Ужгород. Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав 18.07.2018, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Відповідно до висновку Управління Держгеокадастру в Ужгородському районі Закарпатської області №1152/41-16 від 12.10 2016 про погодження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з подальшою передачею в оренду для розміщення, будівництва, експлуатації та обслуговування будівель і споруд об`єктів енергогенеруючих підприємств, установ і організацій в районі об`їзної дороги в м. Ужгород Закарпатської області в п 4. Особливі умови використання земельної ділянки встановлено: відповідно до статті 83 Земельного кодексу України п. 4 до комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність належать землі загального користування населених пунктів (майдани, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, знешкодження та утилізації відходів тощо.

Відповідно до висновку управління містобудування та архітектури Ужгородської міської ради №39533 від 17.10 2016 вказано, що земельна ділянка знаходиться в межах червоних ліній Об`їзної дороги.

Норми права та висновки, якими суд апеляційної інстанції керувався при прийнятті постанови.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення Господарського суду Закарпатської області від 26.02.2025 у цій справі оскаржується відповідачем-2 в повному обсязі.

Щодо доводів апелянта стосовно пропуску строку позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне

Відповідно до ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

При цьому, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом строку позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта щодо застосування позовної давності, оскільки згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257 цього Кодексу, продовжується на строк дії такого карантину.

В офіційному друкованому виданні Голос України від 02.04.2020 було опубліковано Закон №540-IX від 30.03.2020 Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) . Він набрав чинності з дня опублікування.

Як встановлено судами, прокурором подано позов під час дії воєнного стану.

Доводи апелянта щодо застосування позовної давності не беруться судом до уваги, оскільки у спірних правовідносинах початок перебігу позовної давності не міг настати раніше ніж 11.07.2021, тобто вже під час дії пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257 цього Кодексу, продовжується на строк дії такого карантину. Поряд з цим, відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Суд доходить висновків, що датою порушення права є 10.07.2018 дата рішення 24 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради №1164 Про приватизацію земельної ділянки несільськогосподарського призначення шляхом викупу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. І мав би завершуватися 11.07.2021 року, проте перебіг якого зупинився з 12.03.2020 на усій території України (в зв`язку з введенням карантину; відмінений з 30.06.2022). Та на підставі Закону України №2102-IX перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Отже перебіг строку позовної давності не сплив на час звернення прокурора з позовом у цій справі.

Інші доводи апелянта щодо пропуску строку прокурором на звернення до суду не аналізуються апеляційним судом, оскільки не мають правового значення з вищевикладеного.

У постанові Верховного Суду від 05.02.2025 у справі № 907/214/20 зазначено, що на час дії установленого на території України карантину строки, визначені статтями 257, 258 Цивільного кодексу України, були продовжені, а у подальшому - зупинені на строк дії воєнного стану, який (загальновідомий факт) діє безперервно до цього часу. За таких обставин та з урахуванням дати звернення до суду з позовом у цій справі відповідача про пропуск прокурором та позивачем строку звернення до суду не підтвердилися та не можуть слугувати підставою для відмови у позові з цих підстав.

Аналогічних висновків про безумовне зупинення відповідних строків позовної давності на строк дії карантину та воєнного стану Верховний Суд також вказував у своїх постановах від 15.04.2025 у справі № 903/786/24, 12.03.2025 у справі № 903/1130/23, від 15.01.2025 у справі № 906/63/24.

Також аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування статей 256, 257, 258 пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (у редакції Закону України від 30.03.2020 № 540-ІХ) викладені у постановах від 06.05.2021 у справі № 903/323/20, від 25.08.2021 у справі № 914/1560/20, від 08.02.2022 у справі № 918/964/20, від 31.05.2021 у справі № 926/1812/21.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що апелянт у своїй апеляційній скарзі посилається на окремі правові позиції Великої Палати Верховного Суду, зокрема викладені у постановах від 08.12.2022 у справі №?990/102/22 та від 10.11.2022 у справі №?990/115/22.

Разом з тим, вказані правові позиції не є релевантними до даного спору, адже вони стосуються питання обчислення процесуальних строків, визначених КАС України, що не являються тотожними до визначених ЦК України строків позовної давності.

Таким чином колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що прокурором позовна давність не пропущена.

Щодо підстав представництва Прокурором інтересів держави у цій справі

Згідно з ст.131-1 Конституції України на органи прокуратури України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Виходячи з вимог п.п.1, 2 ч.1 ст. Закону України Про прокуратуру, діяльність органів прокуратури ґрунтується на засадах верховенства права та законності.

Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу

У справах за позовами прокурора, поданими на захист інтересів держави, порушених унаслідок незаконних дій органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб найперше належить встановити, про захист яких інтересів держави йдеться, якими суб`єктами вони були порушені, в чому полягало порушення та можливість за рахунок таких суб`єктів задовольнити позовні вимоги.

Відповідно до частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Згідно з частиною четвертою статті 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Зважаючи на приписи вищевказаних норм закону, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме: має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу.

Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, довід прокурора щодо відсутності такого органу суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу.

У цій справі Прокурор у тексті позовної заяви обґрунтував свою позицію щодо відсутності органу, уповноваженого державою здійснювати функції захисту її інтересів у спірних правовідносинах, з посиланням на те, що Ужгородська міська рада, представляючи інтереси територіальної громади міста Ужгорода , водночас вчинила дії, які негативно впливають на інтереси громади міста. Тому прокурор звертається з позовом самостійно та обґрунтовує, у чому полягає порушення цих інтересів.

Таким чином прокурор звернувся до суду з позовом самостійно в інтересах держави, виступаючи у процесуальному статусі позивача у справі, що узгоджується з вимогами процесуального закону.

Судом апеляційної інстанції при ухваленні постанови враховуються висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 11.06.2024 в справі №925/1133/18, у якій сформовано єдину правозастосовчу практику щодо комплексного застосування норм частин третьої, четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та частин четвертої, п`ятої статті 53 Господарського процесуального кодексу України:

1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо: - орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;

2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних прававовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.

Прокурор вказує, що право власності на земельну ділянку набуте всупереч суспільним інтересам на підставі незаконного рішення та характеризується дефектом волі територіальної громади, а тому звернення прокурора до суду в інтересах держави є обґрунтованим і свідчить про наявність виключних підстав спрямованих на відновлення законності при вирішенні суспільно - значимого питання щодо порядку та правомірності розпорядження земельної ділянки шляхом скасування відповідного рішення ради та витребування земельної ділянки. При цьому фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган або прокурор.

Суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими доводи апелянта щодо неправомірності представництва інтересів держави прокурором, оскільки в матеріалах справи наявні належні обґрунтування підстав такого представництва, відповідно до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 53 Господарського процесуального кодексу України. Прокурор обґрунтовано звернувся до суду як самостійний позивач, оскільки орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних прававовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушив інтереси держави.

Щодо визнання незаконними та скасування пунктів рішення Ужгородської міської ради та скасування державної реєстрації права власності

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Подібні висновки викладені у постановах КГС ВС від 15.08.2023 у справі № 906/1175/18, від 20.06.2023 у справі № 910/5529/19, від 12.04.2023 у справі № 916/156/22, від 22.02.2022 у справі № 910/2330/21, від 06.09.2022 у справі № 910/9228/21, від 29.11.2022 у справі № 910/745/20, від 04.11.2021 у справі № 910/18029/16, від 15.06.2021 у справі № 910/10440/19, від 01.07.2021 у справі № 910/7029/20, від 01.09.2020 у справі № 910/14065/18, від 18.08.2020 у справі № 910/7631/18, від 16.06.2020 у справі № 922/3371/19, від 10.12.2019 у справі № 906/43/19, від 26.11.2019 у справі № 917/92/19, від 05.11.2019 у справі № 926/746/19 та від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини 1, 2 статті5 ГПК).

За змістом статей15, 16 ЦК кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Питання належності та ефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права або законного інтересу підлягає вирішенню судами після повного встановлення усіх фактичних обставин справи, а також після з`ясування того, чи існує у позивача право або законний інтерес та чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем (близька за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 17.06.2020 у справі № 922/2529/19).

Неврахування судом першої інстанції і при вирішенні спору принципу jura novit curia («суд знає закони»), згідно з яким неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм, про врахування якого зазначалося, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 265/6582/16-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17, постанові КГС в складі ВС від 18 жовтня 2023 року, в справі № 911/1293/22.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи.

Зазначене рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, пункт 180).

Як вбачається з матеріалів справи, що переглядається, на виконання рішення Ужгородської міської ради від 30.08.2016 №359 між нею та відповідачем-2 укладався договір оренди спірної земельної ділянки від 22.12.2016 №1939, з кадастровим номером :48:001:0018, площею 0,1652 га для розміщення, будівництва, експлуатації та обслуговування будівель і споруд об`єктів енергогенеруючих підприємств, установ і організацій, яка розташована в м. Ужгород, вул. Об`їзна дорога, 15.

Окрім того рішенням 24 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 10.07.2018, за №1164 «Про приватизацію земельної ділянки несільськогосподарського призначення шляхом викупу» затверджено вартість земельної ділянки з кадастровим номером :48:001:0018 в розмірі 196 488,88 грн. з розрахунку 118,94 грн за 1 кв.м відповідно до висновку експертів від 21.15.2018 та продано земельну ділянку товариству з обмеженою відповідальністю «ТОР Ужгород». Рішення органу місцевого самоврядування реалізовано шляхом укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки №1238 від 18.07.2018, за яким земельна ділянка відчужена міською радою на користь вказаного товариства.

Тобто рішення органу місцевого самоврядування повністю реалізоване шляхом укладення відповідного договору №1238 від 18.07.2018 щодо спірної земельної ділянки (набуття права власності на неї на підставі договору).

Таким чином, висновок суду першої інстанції про необхідність визнання незаконним та скасування рішення Ужгородської міської ради від 10.07.2018 №1164 з огляду на порушення, допущені при його ухваленні, є необґрунтованим, оскільки Прокурором обрано неналежний спосіб захисту порушеного права.

Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за ТОВ «ТОР Ужгород» зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,1652 га з кадастровим номером :48:001:0018 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №1238 від 18.07.2018, укладеного з Ужгородською міською радою. Запис про право власності внесено до реєстру 18.07.2018, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Оскільки прокурор прагне відновлення становища, яке існувало до факту володіння територіальною громадою земельною ділянкою, то належною та ефективною позовною вимогою у наведеному випадку є вимога про витребування спірного нерухомого майна на користь територіальної громади у останнього набувача, тому в задоволенні заявлених у цій справі позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності за кінцевим набувачем майна слід відмовити з підстав обрання прокурором неналежного способу захисту.

Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала про те, що для застосування такого речово-правового способу захисту, як витребування майна за правилами статті 388 Цивільного кодексу України, оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанови від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34).

Аналогічні висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного від 01.10.2019 у справі № 911/2034/16 (пункт 46), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (пункти 6.25, 6.26), від 19.11.2019 у справі № 911/3680/17, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 52) та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.03.2023 у справі № 922/3013/19, від 02.07.2024 у справі № 906/283/22, від 01.08.2024 у справі № 910/5740/21, від 13.08.2024 у справі № 675/401/20, в яких зокрема зазначено, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Наведене виключає необхідність визнання недійсним в судовому порядку як оспорюваного договору купівлі-продажу, укладеного в процесі приватизації спірного нерухомого майна, так і скасування державної реєстрації права власності (постанова ВС від 29.04.2025 у справі №922/533/22).

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Подібний висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155), від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 (пункт 148).

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції в частині визнання незаконним та скасування рішення Ужгородської міської ради від 10.07.2018 №1164 та скасування державної реєстрації права власності за ТОВ «ТОР Ужгород» - підлягає скасуванню і відповідно- відмові, в цій частині позовних вимог прокурора в зв`язку з обранням неналежного способу захисту порушеного права.

Щодо позовної вимоги про витребування земельної ділянки

Із дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України позивач може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, і тим більше документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2023 року, справа № 373/626/17)

Відповідно до частини четвертої статті236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Витребування спірної земельної ділянки з володіння набувача треба розглядати як віндикаційний позов, заявлений на підставі статей387-388 ЦК власником з метою введення його у володіння цією ділянкою, тобто з метою внесення запису (відомостей) про державну реєстрацію за власником права власності на відповідну ділянку («книжкове володіння») (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 56)); факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина 1 статті317 ЦК) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем.

Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Тоді як право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67));заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, оскільки воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 64)).

Держава, в даному випадку територіальна громада, не є володільцем спірної земельної ділянки, але як власник має право володіння нею (частина 1 статті317 ЦК). Проте саме витребування цієї земельної ділянки на користь територіальної громади відновить право власності у цьому спорі.

Статус володільця буде відновлений у разі задоволення вимог у частині витребування на користь територіальної громади спірної земельної ділянки та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності територіальної громади на цю ділянку. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є, зокрема, судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням.

Отже, захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом предявлення віндикаційного позову до незаконно володіючої цим майном особи (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно.

Відповідно до положень статті387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті388 ЦК України.

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.

Відповідно до частини першої статті388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння.

У позовній заяві прокурор наголосив на тому, що його звернення до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності під час розпорядження земельними ділянками, а також на захист суспільних інтересів і права власності на землю територіальної громади. Вважав, що важливо відновити становище, яке існувало до порушення права власності на спірні земельні ділянки, які незаконно вибули з володіння держави як власника.

При цьому, прийняття міською радою незаконного рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність при наявності прямої законодавчої заборони на її приватизацію свідчить про дефект волі територіальної громади м. Ужгорода, як власника земельної ділянки, на прийняття відповідного рішення.

З врахуванням наведених норм права та встановлених у справі фактичних обставин, колегія суддів дійшла висновку, що заявлені прокурором позовні вимоги в частині витребування спірної земельної ділянки на користь територіальної громади міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Звідси витребування у набувача майна, яке вибуло із володіння територіальної громади міста Ужгорода в незаконний спосіб, поза її волею не суперечитиме принципам, встановленим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи зазначене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з правовою позицією суду першої інстанції про те, що заявлені прокурором вимоги про витребування спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння відповідають приписам статей 387 та 388 Цивільного кодексу України та є належним і ефективним способом захисту права власника.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Рішення Господарського суду Закарпатської області від 26.02.2025 у справі №907/642/24 підлягає частковому скасуванню.

За змістом статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами як письмові, речові та електронні докази.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції виходить з того, що Європейським судом з прав людини у рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» № 4241/03 від 28.10.2010 зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Судові витрати.

Враховуючи вимоги п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір за подання апеляційної скарги підлягає розподілу пропорційно до часткового задоволення апеляційних вимог. Оскільки апеляційним судом встановлено наявність правових підстав для часткового скасування рішення суду першої інстанції, частина витрат зі сплати судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій покладається на позивача, інша залишається за апелянтом.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 236, 254, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю ТОР Ужгород б/н від 18.03.2025 - задоволити частково.

Рішення Господарського суду Закарпатської області від 26.02.2025 у справі №907/642/24 частково скасувати. Позов задоволити частково.

Витребувати земельну ділянку з кадастровим номером :48:001:0018 площею 0,1652 га, яка розташована в м. Ужгород, вул. Об`їзна дорога, 15 у власність територіальної громади міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради, площа Поштова, будинок 3, м. Ужгород, 88000 ().

В задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасувати рішення 24 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 10.07.2018 №1164 Про приватизацію земельної ділянки несільськогосподарського призначення шляхом викупу та про скасування державної реєстрації права власності товариства з обмеженою відповідальністю ТОР УЖГОРОД щодо земельної ділянки з кадастровим номером :48:001:0018 площею 0,1652 га, яка розташована: вул. Об`їзна дорога, 15, м. Ужгород, Закарпатська область - відмовити.

Стягнути з Ужгородської міської ради, площа Поштова, будинок 3, м. Ужгород, 88000 () на користь Закарпатської обласної прокуратури м. Ужгород, вул. Коцюбинського, будинок 2а, () суму 23 545,92 грн на відшкодування витрат по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю ТОР УЖГОРОД, проспект Свободи, будинок 53, квартира 78, м. Ужгород, 88000 () на користь Закарпатської обласної прокуратури м. Ужгород, вул. Коцюбинського, будинок 2а () суму 23 545,92 грн на відшкодування витрат по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

Судовий збір в розмірі 6 056,00 грн. за розгляд справи в суді першої інстанції залишити за позивачем.

Рішення Господарського суду Закарпатської області від 26.02.2025 у справі №907/642/24 в решті залишити без змін.

Стягнути з Закарпатської обласної прокуратури м. Ужгород, вул. Коцюбинського, будинок 2а () на користь товариства з обмеженою відповідальністю ТОР УЖГОРОД, проспект Свободи, будинок 53, квартира 78, м. Ужгород, 88000 () суму 9 084,00 грн на відшкодування витрат по сплаті судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

В решті судовий збір за подання апеляційної скарги залишити за апелянтом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до касаційної інстанції визначені ст. 287-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 19.09.2025.

Головуючий суддя Бойко С. М.

Судді Бонк Т. Б.

Якімець Г.Г.