ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2025 р. м. Київ Справа № 911/1050/25

Господарський суд Київської області у складі судді Сокуренко Л.В., за участю секретаря судового засідання Друккера Д.Д., дослідивши матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг»

до Комунально-побутового підприємства «Теплоенергопостач» Ірпінської міської ради

про стягнення 46 930 075, 99 грн

Учасники судового процесу:

від позивача: Овчарук О.О.;

від відповідача: не з`явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» звернулось до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Комунально-побутового підприємства «Теплоенергопостач» Ірпінської міської ради про стягнення 46 930 075, 99 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору постачання природного газу № 3505-ПСО(ТКЕ)-17 від 13.09.2022, в частині оплати за поставлений природний газ. У зв`язку із чим позивачем подано зазначену позовну заяву до відповідача про стягнення 46 930 075, 99 грн основного боргу.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 02.04.2025 відкрито провадження у справі № 911/1050/25 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження. Надано відповідачу строк для подачі відзиву на позов, а позивачу відповіді на відзив. Призначено підготовче засідання у справі на 30.04.2025.

Частиною 5 ст. 176 ГПК України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 11 ст. 242 ГПК України, якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 02.04.2025 була направлена відповідачу до його електронного кабінету. Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки про доставку електронного листа, ухвала суду про відкриття провадження була доставлена до електронного кабінету Комунально-побутового підприємства «Теплоенергопостач» Ірпінської міської ради 03.04.2025 о 5:30.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Отже, враховуючи положення п. 2 ч. 6 ст. 242 ГГПК України, та те, що ухвала суду від 02.04.2025 була надіслана до електронного кабінету до 17 години, днем вручення відповідачу ухвали суду про відкриття провадження у справі є 03.04.2025.

16.04.2025 до суду через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що Комунально-побутове підприємство «Теплоенергопостач» Ірпінської міської ради є комунальним підприємством, майно якого є комунальною власність, метою створення і діяльності якого є забезпечення соціально значимих потреб (надання послуг з постачання теплової енергії), крім населення, ще й дитячих освітніх закладів, лікарень та інших об`єктів інфраструктури 4 (чотирьох) територіальних громад Бучанського району Київської області. Отже, як зазначив відповідач, надходження коштів на рахунок відповідача та можливість погашення заборгованості за природний газ залежить від сплати кінцевими споживачами на користь відповідача відповідних платежів. Іншим видом діяльності, окрім як забезпечення теплом, КПП «Теплоенергопостач» ІМР не займається, а тому іншого доходу, на відміну від позивача, не отримує. Відповідач посилається на скрутне фінансове становище підприємства, яке зумовлене об`єктивними незалежними від підприємства економічними обставинами, а саме неповними розрахунками споживачів за послуги теплопостачання, несвоєчасним відшкодуванням державою різниці в тарифах, мораторієм на підвищення тарифів на теплову енергію та послуги з теплопостачання, а також воєнними діями на території України. Як зазначив відповідач, Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення» визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних організацій, одним з яких є взаєморозрахунки або перерахування субвенції за рахунок та в межах видатків державного бюджету. Проте, за доводами відповідача, кошти, передбачені у видатках Державного бюджету України на покриття різниці в тарифах, з огляду на ситуацію в державі, відсутні. Водночас, відповідач звернув увагу, що згідно протоколів засідання територіальної комісії з питань узгодження обсягу заборгованості з різниці в тарифах, станом на 01.01.2025, такий борг складає 111,1 млн. грн. З урахуванням зазначеного вище, відповідач стверджує, що звернувся до позивача з листом щодо укладення мирової угоди. Оскільки станом на дату подання відзиву на позовну заяву мирова угода не укладена, відповідач вважає за необхідне подати відзив на позовну заяву, в якому просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

18.04.2025 до суду через систему «Електронний суд» від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вважає доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, необґрунтованими, безпідставними та такими, що не можуть братись судом до уваги. Позивач зазначив, що заборгованість за поставлений природний газ може вважатися відсутньою лише у разі фактичного врегулювання заборгованості за поставлений газ та здійснення взаєморозрахунків згідно з ст. 4 Закону № 1730-VIII та реструктуризації залишків заборгованості згідно з ст. 5 Закону № 1730-VIII, проте, матеріалами судової справи підтверджено та не заперечується сторонами, що заборгованість відповідача перед позивачем за договором не погашена, договір про організацію взаєморозрахунків не укладався (відповідачем не було здійснено проведення взаєморозрахунків заборгованості або реструктуризації заборгованості за договором). Позивач наголосив на тому, що відповідач, як учасник процедури врегулювання заборгованості, частково виконав певні елементи процедури, яка направлена на врегулювання заборгованості (його включено до Реєстру, затверджено суму різниці в тарифах), однак це не означає, що заборгованість вже врегульована (погашена), або належним чином відповідачем виконані умови договору, або зникнення предмета спору, оскільки договору про організацію взаєморозрахунків згідно з ст. 4 Закону № 1730, або договору про реструктуризацію заборгованості згідно з ст. 5 Закону № 1730 за договором не було укладено. На думку позивача, для врегулювання заборгованості за договором повинна бути вчинена юридично значима дія щодо фактичного погашення суми основного боргу за поставлений природний газ або зміни зобов`язання за договором на інше зобов`язання, встановлене договором про проведення взаєморозрахунків згідно з ст. 4 Закону № 1730-VIII та договором про реструктуризації заборгованості згідно з ст. 5 Закону № 1730-VIII. Водночас, як зазначив позивач, сам лише факт включення відповідача до Реєстру підприємств, які беруть участь процедурі врегулювання заборгованості згідно з Законом № 1730, та затвердження суми різниці в тарифах не призводить до автоматичного врегулювання такої заборгованості, і, як наслідок, до відсутності заборгованості за договором.

29.04.2025 до суду через систему «Електронний суд» від відповідача надійшло клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи (підготовчого засідання) та продовження строку проведення підготовчого провадження, в якому зазначив про наявність необхідності у відкладенні розгляду справи на іншу дату у зв`язку з доопрацюванням відповідачем та позивачем умов щодо можливості укладення мирової угоди по справі № 911/1050/25.

30.04.2025 у підготовче засідання з`явився представник позивача та надав усні пояснення по справі. Представник відповідача у підготовче засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час підготовчого засідання був повідомлений належним чином. Суд протокольно прийняв заяви сторін по суті спору до розгляду та долучив їх до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 30.04.2025 відкладено підготовче засідання у справі № 911/1050/25 на 05.06.2025, про що занесено до протоколу підготовчого засідання.

З метою повідомлення відповідача про дату та час наступного підготовчого засідання, судом складено ухвалу-повідомлення від 30.04.2025 та доставлено останню відповідачу в його електронний кабінет, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про доставку електронного листа.

03.06.2025 до суду від сторін надійшла спільна заява про затвердження мирової угоди.

05.06.2025 у підготовче засідання з`явився представник позивача. Представник відповідача у підготовче засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час підготовчого засідання був повідомлений належним чином.

Представник позивача надав усні пояснення щодо змісту мирової угоди та підтримав спільну заяву сторін. Суд повідомив представника позивача, що спільна заява сторін про затвердження мирової угоди буде розглянута в наступному підготовчому засіданні після виклику представника відповідача та надання усних пояснень щодо поданого на затвердження примірника мирової угоди.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 05.06.2025 відкладено підготовче засідання у справі № 911/1050/25 на 25.06.2025. Викликано у підготовче засідання, призначене на 25.06.2025, уповноважених представників сторін та визнано явку представника відповідача обов`язковою.

11.06.2025 до суду через систему «Електронний суд» від позивача надійшли додаткові пояснення у справі, зокрема щодо можливості сторін вийти за межі предмета спору у мировій угоди, питання сплати судового збору при звернені до суду із заявою про збільшення позовних вимог, а також відсутності в суду підстав для відмови у затвердженні поданого сторонами до суду проекту мирової угоди.

25.06.2025 у підготовче засідання з`явились представники сторін та надали усні пояснення щодо спільної заяви сторін про затвердження мирової угоди та поданого на затвердження проекту мирової угоди.

Судом з`ясовано у представника відповідача, чи відповідач обізнаний з наслідками укладення мирової угоди в тому вигляді, проект якої наданий на затвердження до суду. Представник відповідача надав усні пояснення щодо поставленого перед ним питання. Суд повідомив представників сторін, що спільна заява сторін про затвердження мирової угоди буде розглянута в наступному підготовчому засіданні.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 25.06.2025 відкладено підготовче засідання у справі № 911/1050/25 на 16.07.2025, про що занесено до протоколу підготовчого засідання.

16.07.2025 у підготовче засідання з`явились представники сторін.

Представники сторін підтримали їх спільну заяву про затвердження мирової угоди, просили суд затвердити мирову угоду та закрити провадження у справі.

У підготовчому засіданні 16.07.2025 суд, заслухавши усні пояснення представників сторін щодо їх спільної заяви, дослідивши зміст та умови проекту мирової угоди, наданого сторонами на затвердження суду, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення спільної заяви сторін та затвердження мирової угоди в редакції, що подана до суду, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 7 ст. 46 ГПК України сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 192 ГПК України, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, якщо мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву на будь-якій стадії судового процесу.

Мирова угода у позовному провадженні це письмова домовленість між сторонами спору про його вирішення, яка укладається в добровільному порядку з метою припинити спір, на погоджених сторонами умовах. Тобто, відмовившись від судового захисту, сторони ліквідують наявний правовий конфлікт самостійним (без державного примусу) врегулюванням розбіжностей на погоджених умовах. Спір може бути врегульовано укладенням мирової угоди на будь-якій стадії господарського процесу, у тому числі, на стадії виконання судового рішення. На відміну від звичайного договору, мирова угода у позовному провадженні укладається в процесі розгляду справи у господарському суді у формі та на умовах, передбачених процесуальним законодавством; підлягає затвердженню господарським судом; припиняє процесуально-правові відносини сторін; якщо мирова угода не виконується добровільно, вона виконується в порядку, встановленому для виконання судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/661/20).

До основних завдань та переваг мирової угоди належать процесуальна економія, спрощення роботи суду, можливість сторонам самостійно врегулювати основні питання, пов`язані із захистом порушених прав, за умови комплексного врахування інтересів всіх сторін. У такий спосіб мирова угода є однією з форм прояву свободи (диспозитивності) в реалізації сторонами господарського процесу своїх прав, що проявляється в укладенні між ними угоди про заміну зобов`язання, на підставі якого й виник спір, іншим зобов`язанням з метою врегулювання такого спору (постанова Верховного Суду від 17.02.2020 у справі № 911/427/19).

Отже, сторонам у справі надано можливість комплексно врегулювати відносини між собою, в тому числі не обмежуючись обсягом вимог, що були заявлені у позові.

Згідно з ч. 3 ст. 192 ГПК України, до ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії.

Водночас, частиною 5 ст. 192 ГПК України передбачені випадки, за яких суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд. Так, суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо: 1) умови мирової угоди суперечать закону або порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; або 2) одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Отже, повноваження суду щодо ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди також є обмеженими та передбачають можливість відмови у затвердженні мирової угоди та продовження судового розгляду у вказаних випадках.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у даній справі є стягнення з КПП «Теплоенергопостач» Ірпінської міської ради 46 930 075, 99 грн основного боргу за поставлений природний газ у період з вересня 2022 року до липня 2023 року у зв`язку з неналежним виконанням умов договору постачання природного газу № 3505-ПСО(ТКЕ)-17 від 13.09.2022.

Відповідно до п. 1 мирової угоди в судовій справі № 911/1050/25 від 30.05.2025, поданій на затвердження суду, предметом мирової угоди є врегулювання спору в господарській справі № 911/1050/25, який виник між сторонами у зв`язку з неналежним виконання відповідачем зобов`язань з оплати природного газу, переданого за договором.

У пункті 2 мирової угоди від 30.05.2025 відповідач визнає позовні вимоги в повному обсязі, а також грошові вимоги, пов`язані з неналежним виконанням зобов`язань за договором, у загальній сумі 64 855 232, 53 грн, а саме: залишок основного боргу за договором в сумі 46 930 075, 99 грн, а також проценти річних в сумі 2 932 096, 80 грн, інфляційні втрати в сумі 8 973 854, 53 грн, пеня в сумі 6 019 205, 21 грн, нараховані за період з початку прострочення виконання основного зобов`язання і до останнього числа місяця включно, що передує місяцю, в якому укладається мирова угода.

Згідно з п. 3 мирової угоди від 30.05.2025 відповідач зобов`язався виплатити в повному обсязі заборгованість, зазначену в пункті 2 мирової угоди, упродовж 48 місяців шляхом перерахування щомісяця коштів на поточний рахунок позивача частинами, не пізніше останнього числа місяця, а саме: заборгованість зі сплати основного боргу в сумі 46 930 075, 99 грн рівними платежами впродовж 36 місяців, починаючи з місяця, в якому укладено мирову угоду, а заборгованість зі сплати пені, процентів річних та інфляційних втрат у розмірі 17 925 156, 54 грн упродовж 12 місяців після сплати основного боргу відповідно до графіка погашення заборгованості, що викладений у пункті 3 мирової угоди.

Отже, зі змісту мирової угоди від 30.05.2025 вбачається, що сторони вийшли за межі предмета спору, оскільки предметом спору у справі № 911/1050/25 є стягнення з відповідача тільки основного боргу в сумі 46 930 075, 99 грн, натомість у мировій угоді відповідач визнав позовні вимоги в повному обсязі, а також грошові вимоги, пов`язані з неналежним виконанням зобов`язань за договором в загальній сумі 64 855 232, 53 грн, з яких 46 930 075, 99 грн основного боргу, 2 932 096, 80 грн процентів річних, 8 973 854, 53 грн інфляційних втрат, 6 019 205, 21 грн пені, та зобов`язався сплатити останні відповідно до графіку погашення заборгованості, що зазначений у пункті 3 мирової угоди, у строк до 30.04.2029.

Суд враховує, що за змістом ч. 1 ст. 192 ГПК України, у мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, якщо мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

При цьому, ч. 1 ст. 43 ГПК України визначено, що учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 06.06.2025 у справі № 917/141/24 відступив від висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 05.02.2025 у справі № 917/1291/23 про те, що мирова угода, яка передбачає умови щодо поетапного погашення заборгованості, не може підміняти собою судове рішення (ухвалу) про розстрочення виконання рішення суду, та зробив висновок про те, що погодження сторонами у справі в мировій угоді поетапного погашення всього обсягу заявленої позивачем заборгованості з використанням фактичного розстрочення погашення боргу на строк, що перевищує один рік, не є порушенням ст. 192 ГПК України.

Крім того, у пункті 40 вказаної вище постанови Верховний Суд вказав, що можливість встановлення графіку платежів, у тому числі поза межами річного строку, не заборонено ГПК України як умови для затвердження мирової угоди та є виявленням взаємоузгодженої волі сторін на підставі взаємних поступок, виходячи з їх власних інтересів. А тому помилковим є ототожнення узгодження сторонами мирової угоди умови про розстрочення платежів (ст. 192 ГПК України) та розстрочення виконання судового рішення, яке набрало законної сили (ст. 331 ГПК України).

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2024 у справі № 185/8179/22 щодо застосування ст. 207 ЦПК України, яка за змістом є аналогічною ст. 192 ГПК України, зазначила, що мирова угода є юридичним документом, який створюється сторонами процесу і затверджується судом з метою вирішення спору шляхом досягнення взаємної згоди. Загальний наслідок укладення мирової угоди полягає в тому, що сторони приймають умови, які для них є прийнятними, замість того, щоб покладати вирішення спору на суд.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду також вказала, що за своїм змістом процедура закінчення розгляду справи укладенням мирової угоди складається з декількох послідовних дій, що вчиняються сторонами та судом: 1) сторони справи укладають мирову угоду; 2) сторони повідомляють суд про укладання мирової угоди, подавши до суду спільну письмову заяву про це; 3) суд роз`яснює сторонам наслідки укладення сторонами мирової угоди; 4) суд перевіряє: - чи не обмежені представники сторін вчинити дії з укладання мирової угоди; - чи мирова угода укладається сторонами на підставі взаємних поступок; - чи стосується мирова угода лише прав та обов`язків сторін; - якщо у мировій угоді сторони вийшли за межі предмета спору, то чи мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб; 5) суд постановляє ухвалу, якою: - затверджує мирову угоду; - вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету; - закриває провадження у справі.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 у справі № 911/918/15 зазначив, що для встановлення обставин щодо правомірності закриття провадження у справі у зв`язку із затвердження мирової угоди сторін необхідно перевірити дотримання судом при затвердженні мирової угоди вимог статті 192 ГПК України, зокрема дослідити умови мирової угоди на предмет того, чи відповідають ці умови закону, чи не порушують права або охоронювані законом інтереси інших осіб, чи не є вони невиконуваними, а також чи відповідають дії представників сторін мирової угоди інтересам осіб, яких вони представляють, оскільки порушення будь-якої з наведених вимог є безумовною підставою для відмови у затвердженні мирової угоди і, як наслідок, відсутністю передумов для закриття провадження у справі з цих підстав.

Отже, надавши учасникам справи право на врегулювання спору між собою на засадах диспозитивності, законодавець в той же час визначив межі реалізації такого права, дотримання яких є обов`язковим і для учасників правовідносин, і для суду. Повноваження суду щодо ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди також є обмеженими та передбачають можливість відмови у затвердженні мирової угоди та продовження судового розгляду у вказаних випадках.

Так, дослідивши зміст мирової угоди від 30.05.2025 суд встановив, що сторони вийшли за межі предмета спору, оскільки предметом мирової угоди є заборгованість за договором в загальній сумі 64 855 232, 53 грн (46 930 075, 99 грн основного боргу, 2 932 096, 80 грн процентів річних, 8 973 854, 53 грн інфляційних втрат, 6 019 205, 21 грн пені), а також фактично погодили розстрочення сплати вказаної заборгованості 48 платежами, графік сплати яких викладений у пункті 3 мирової угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 192 ГПК України, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін.

Аналізуючи зміст ч. 1 ст. 192 ГПК України можна дійти висновку, що умовою укладення мирової угоди сторонами з метою врегулювання спору є наявність взаємних поступок сторін і така (мирова угода) має стосуватися лише прав та обов`язків сторін.

У преамбулі мирової угоди від 30.05.2025 сторонами зазначено, що сторони домовились урегулювати спір на підставі взаємних поступок шляхом укладення мирової угоди в судові справі.

Водночас, суд звертає увагу сторін, що взаємними поступками є добровільна відмова кожної із сторін від чого-небудь (певних вигод, умов, намірів тощо) або послаблення своїх вимог на користь врегулювання конфлікту. Узгодження взаємних поступок є виключним правом сторін, яким вони користуються на власний розсуд, виходячи із власної оцінки комерційної доцільності, господарських, цивільних чи ділових взаємовідносин із контрагентом, майнових або немайнових інтересів тощо. Сутність поступок може носити кількісний (прощення боргу у певній частині тощо) або якісний характер (розстрочення боргу на певний строк).

Проте, погодження в мировій угоді розстрочення сплати заборгованості, яка складається не тільки з основної заборгованості, яка є предметом розгляду у справі № 911/1050/25, а й суми пені, відсотків річних та інфляційних втрат, які не є предметом розгляду у даній справі (загальна сума складає 17 925 156, 54 грн), строки та підстави нарахування яких суд не може перевірити в межах даного позову, не дає суду підстави для висновку про те, що мирова угода від 30.05.2025 укладена між сторонами на підставі взаємних поступок, зокрема з боку позивача.

Дослідивши зміст мирової угоди від 30.05.2025, судом не встановлено жодних поступок з боку позивача (відмова від певних вигод, умов, намірів тощо та/або послаблення своїх вимог на користь врегулювання конфлікту).

Розстрочення заборгованості на 4 роки (48 платежів згідно графіку), до якої додатково включені штрафні санкції на загальну суму 17 925 156, 54 грн, не може свідчити про поступку з боку позивача шляхом послаблення своїх вимог на користь врегулювання конфлікту.

Також, з матеріалів справи вбачається, що відповідач в процесі мирного врегулювання спору звертався до позивача з листом № 203 від 23.04.2025, в якому зазначив, що 21.04.2025 на електронну адресу підприємства надійшов проект мирової угоди та відповідні розрахунки щодо врегулювання спору в господарській справі № 911/1050/25, в якій окрім основного боргу підприємству нараховано ще 2 932 096, 80 грн процентів річних, 8 973 854, 53 грн інфляційних втрат, 6 019 205, 21 грн пені. У листі відповідач просив врахувати, що КПП «Теплоенергопостач» IMP є комунальним підприємством, що надає послуги теплопостачання мешканцям чотирьох громад Бучанського району Київської області, а саме Ірпінської, Бучанської, Гостомельської та Коцюбинської; опалювальний період 2022/2023 років став одним з найскладніших як для підприємства, так і держави в цілому; у зв`язку з активними бойовими діями на території Бучанського району, виробничі об`єкти підприємства зазнали руйнувань, як наслідок, платоспроможність жителів регіону значно знизилася. Відповідач вважав, що вказані вище обставини мають винятковий характер і перебували за межами впливу сторін. До того ж, відповідач звернув увагу, що відповідно до умов договору у разі наявності у виробника теплової енергії невідшкодованої заборгованості з різниці в тарифах, розрахованої та узгодженої відповідно до законодавства, на суму заборгованості за природний газ, що еквівалентна сумі заборгованості з різниці в тарифах на відповідну дату, неустойка (штрафи, пені), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються. Відповідач просив позивача врахувати, що згідно протоколів засідання територіальної комісії з питань узгодження обсягу заборгованості з різниці в тарифах, станом на 01.01.2025, борг на покриття різниці в тарифах складає 111, 1 млн. грн. У листі відповідач вказав, що зазначене вище не є підставою для звільнення від відповідальності за невиконання взятих на себе господарських зобов`язань, проте вважав вказані обставини поважними причинами, які можуть бути враховані при прийнятті рішення щодо перегляду розміру пені. З урахуванням викладеного вище, КПП «Теплоенергопостач» IMP просило позивача розглянути можливість зменшення розміру пені на 50 %.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, можливість зменшення розміру пені на 50 % позивач не розглянув, поступку зі свого боку шляхом послаблення своїх вимог на користь врегулювання конфлікту не вчинив.

Суд вважає, що зазначені вище умови мирової угоди від 30.05.2025 в частині поетапної сплати заборгованості з урахуванням пені, відсотків річних та інфляційних втрат (загальна сума яких складає 17 925 156, 54 грн), які не є предметом даної справи, не спрямовані на забезпечення виконання зобов`язань без ризику припинення діяльності відповідача, що має важливе значення для збереження надходжень від його діяльності, та може вплинути на діяльність КПП «Теплоенергопостач» Ірпінської міської ради в частині постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря (основний і єдиний вид діяльності відповідача відповідно до ЄДР)) в умовах дії мораторію на підвищення тарифів відповідача на теплову енергію і послуги з постачання теплової енергії на постачання гарячої води, встановленої Законом України «Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування (Закон № 2479-ІХ від 29.07.2022), та подальшого забезпечення інтересів споживачів територіальної громади міста Ірпінь.

Також, суд вважає, що умови мирової угоди від 30.05.2025 не узгоджуються з п. 7.2 договору постачання природного газу № 3505-ПСО(ТКЕ)-17 від 13.09.2022, за змістом якого у разі наявності у виробника теплової енергії невідшкодованої заборгованості з різниці в тарифах, розрахованої та узгодженої відповідно до законодавства, на суму заборгованості за природний газ, що еквівалентна сумі заборгованості з різниці в тарифах на відповідну дату, неустойка (штрафи, пені), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що умови мирової угоди від 30.05.2025, наданої на затвердження суду, не відповідають взаємним поступкам, комплексно не враховують інтереси всіх сторін та не узгоджуються із правом сторін вийти за межі предмета спору.

З урахуванням зазначеного вище, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення спільної заяви сторін від 03.06.2025 про затвердження мирової угоди та затвердження мирової угоди від 30.05.2025 в редакції, наданій сторонами до суду, у зв`язку із чим суд протокольною ухвалою від 16.07.2025 відмовив у задоволенні спільної заяви сторін про затвердження мирової угоди та продовжив розгляд справи.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 16.07.2025 вирішено закрити підготовче провадження та призначити справу № 911/1050/25 до судового розгляду по суті на 31.07.2025, про що занесено до протоколу підготовчого засідання.

30.07.2025 до суду через систему «Електронний суд» від відповідача надійшло клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи у зв`язку із повторним зверненням до позивача з проханням розглянути можливість укладення мирової угоди шляхом перерахування впродовж 36 місяці, рівними платежами коштів лише на суму позову в розмірі 46 930 075,99 грн та судових витрат в розмірі 281 580, 46 грн, що становить 50 відсотків сплаченого судового збору.

31.07.2025 у підготовче засідання з`явились представники сторін.

Суд оголосив про відкриття розгляду справи по суті та про його початок. Представник відповідача надав усні пояснення щодо повторного звернення до позивача з проханням розглянути можливість укладення мирової угоди, у зв`язку із чим просив суд відкласти судове засідання.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 31.07.2025 клопотання відповідача про відкладення задоволено та відкладено судове засідання у справі № 911/1050/25 на 11.09.2025, про що занесено до протоколу судового засідання.

11.09.2025 до суду через систему «Електронний суд» від відповідача надійшло клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи.

11.09.2025 в судове засідання з`явився представник позивача. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак подав до суду клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи.

Розглянувши в судовому засіданні 11.09.2025 клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення, з огляду на те, що за приписами ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Враховуючи те, що відповідач скористався своїми процесуальними правами та подав до суду відзив на позову заяву, оскільки представник відповідача був присутній в попередньому судовому засіданні та був належним чином повідомлений про розгляд справи судом, враховуючи те, що явка представника відповідач в судове засідання 11.09.2025 обов`язковою не визнавалась, а також оскільки нез`явлення представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представника відповідача.

В судовому засіданні 11.09.2025 представник позивача надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що на виконання умов договору постачання природного газу № 3505-ПСО(ТКЕ)-17 від 13.09.2022 у період з вересня 2022 року до липня 2023 року позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 54 671 425, 99 грн, проте відповідач, в порушення п. 5.1 договору, лише частково розрахувався за поставлений природний газ на загальну суму 7 741 350, 00 грн, у зв`язку із чим сума простроченого та несплаченого основного боргу відповідача перед позивачем за договором складає 46 930 075, 99 грн. Враховуючи зазначене, позивач просив суд стягнути з відповідача 46 930 075, 99 грн основного боргу.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і ст. 4 ГПК України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004 Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст. 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 11 ГПК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі «ЮніонЕліментаріяСандерс проти Іспанії» (AlimentariaSanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Приймаючи до уваги, що сторони скористалися наданими їм процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами.

В судовому засіданні 11.09.2025 судом на стадії ухвалення судового рішення оголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.

Частиною 5 ст. 240 ГПК України визначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене).

Відповідно до ч. 6 ст. 233 ГПК України, у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як на десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження не більш як на п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Враховуючи те, що суддя Сокуренко Л.В. з 13.09.2025 до 22.09.2025 включно перебувала у відрядженні, повне судове рішення складено та підписано судом після виходу судді на роботу.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши усні пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд Київської області

ВСТАНОВИВ:

13.09.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (далі постачальник, позивач) та Комунально-побутовим підприємством «Теплоенергопостач» Ірпінської міської ради (далі споживач, відповідач) укладено договір постачання природного газу № 3505-ПСО(ТКЕ)-17 (далі договір), за змістом п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві, який є виробником теплової енергії в розумінні пп. 1) пункту 4 Положення, природний газ, а споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього договору.

25.10.2022, 20.02.2023, 04.04.2023, 11.04.2023 та 08.05.2023 між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору, додаткову угоду № 2 до договору, додаткову угоду № 3 до договору, додаткову угоду № 4 до договору та додаткову угоду № 5 до договору відповідно.

Відповідно до пп. 1.2, 1.3 вказаного правочину, природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем для власних потреб і не може бути використаний для перепродажу. За цим договором може бути поставлений природний газ (за кодом згідно з УКТЗЕД 2711 21 00 00) власного видобутку (природний газ, видобутий на території України) та/або імпортований природний газ, ввезений на митну територію України.

Згідно з п. 1.4 договору, споживач підтверджує та гарантує, що на момент підписання цього договору у споживача є в наявності укладений договір на розподіл природного газу між споживачем та оператором газорозподільчої мережі (надалі оператор ГРМ) та присвоєний оператором ГРМ персональний ЕІС-код та/або укладений договір транспортування природного газу між споживачем та оператором газотранспортної системи (надалі оператор ГТС) та присвоєний оператором ГТС персональний ЕІС-код (якщо об`єкти споживача безпосередньо приєднані до газотранспортної мережі). Відповідальність за достовірність інформації, зазначеної в цьому пункті, несе споживач.

Відповідно до п. 2.1 договору в редакції додаткової угоди № 4 до договору, постачальник передає споживачу на умовах цього договору замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу у період з вересня 2022 року по березень 2023 року (включно), в кількості 5954,731 тис. куб. м, в тому числі по місяцях: у серпні 2022 року 0 тис. куб. м, у вересні 2022 року 0 тис. куб. м, у жовтні 2022 року 230,381 тис. куб. м, у листопаді 2022 року 1010,667 тис. куб. м.,у грудні 2022 року 1205,103 тис. куб. м, у січні 2023 року 1371,354 тис. куб. м, у лютому 2023 року 1177,830 тис. куб. м, у березні 2023 року 959,396 тис. куб. м. У квітні 2023 року постачальник передає споживачу обсяг (об`єм) природного газу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 277 від 30.03.2023.

Підпунктом 2.1.1 пункту 2.1 договору в редакції додаткової угоди № 5 до договору визначено, що постачальник передає споживачу на умовах цього договору замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу у період з 01 травня 2023 року по 31 серпня 2023 року (включно), в кількості 3,182 тис. куб. м, в тому числі по місяцях: у травні 2023 року 1,57 тис. куб. м, у червні 2023 року 0,6 тис. куб. м, у липні 2023 року 0,6 тис. куб. м, у серпні 2023 року 0,412 тис. куб. м.

У пункті 2.2 договору споживач підтверджує, що замовлені ним обсяги природного газу, які визначені в п. 2.1 цього договору, повністю покривають потреби споживача у відповідному розрахунковому періоді для потреб, визначених п. 1.2 цього договору.

За змістом п. 2.3 договору, підписанням цього договору споживач дає згоду постачальнику на включення його до Реєстру споживачів постачальника (надалі Реєстр або Реєстр споживачів), розміщеного на офіційній платформі оператора ГТС відповідно до вимог Кодексу ГТС.

Згідно з п. 2.5 договору, режим використання природного газу протягом розрахункового періоду (в т.ч. добове використання) споживач визначає самостійно в залежності від своїх власних потреб.

Пунктом 3.1 договору визначено, що постачальник передає споживачу у загальному потоці природний газ у внутрішній точці виходу з газотранспортної системи. Право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ споживачі несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ.

Відповідно до п. 3.2 договору, постачання газу за цим договором здійснюється постачальником виключно за умови включення споживача до Реєстру споживачів постачальника, розміщеного на Інформаційній платформі оператора ГТС.

Відповідно до п. 3.5 договору, приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі природного газу.

Споживач зобов`язується надати постачальнику не пізніше 7-го числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, по два примірника актів приймання-передачі за відповідний розрахунковий період, підписані уповноваженим представником споживача, а саме: акт на обсяг І (фіксований), акт на осяг ІІІ (фіксований) та акт на обсяг ІІ. В актах зазначаються фактичні обсяги використання природного газу, які визначаються з урахуванням вимог пп. 3.5.2. цього договору, їх ціна (визначається відповідно до розділу 4 цього договору) та вартість (підп. 3.5.1 п. 3.5 договору).

Постачальник протягом 3-х робочих днів з дати одержання актів зобов`язується повернути споживачу по одному примірнику оригіналів актів, підписаних уповноваженим представником постачальника. Після підписання сторонами актів приймання-передачі, замовлені обсяги природного газу за договором вважаються скоригованими (підп. 3.5.4 п. 3.5 договору).

Розділом 4 договору визначено, що ціна на природний газ, який постачається за цим договором, встановлюється наступним чином:

4.1.1. Ціна обсягів газу, визначених в пункті 2.1 цього договору як Обсяг І (фіксований) за 1000 куб. м газу без ПДВ 6 183, 33 грн, крім того ПДВ за ставкою 20 %, всього з ПДВ 7 420, 00 грн;

крім того тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи 124, 16 грн без ПДВ, коефіцієнт, який застосовується при замовлені потужності на добу наперед у відповідному періоді на рівні 1, 10 умовних одиниць, всього з коефіцієнтом 136, 576 грн, крім того ПДВ 20 % 27, 315 грн, всього з ПДВ 163, 89 грн за 1000 куб. м.

Всього ціна газу для Обсягу І (фіксований) за 1000 куб. м з ПДВ, з урахуванням тарифу на послуги транспортування та коефіцієнту, який застосовується при замовленні потужності на добу наперед, становить 7 583, 89 грн.

4.1.2. Ціна обсягів газу, визначених в пункті 2.1 цього договору як Обсяг II за 1000 куб. м газу без ПДВ 31 937, 92 грн, крім того ПДВ за ставкою 20 %, всього з ПДВ 38 325, 50 грн;

крім того тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи 124, 16 грн без ПДВ, коефіцієнт, який застосовується при замовленні потужності на добу наперед у відповідному періоді на рівні 1, 10 умовних одиниць, всього з коефіцієнтом 136, 576 грн, крім того ПДВ 20 % 27, 315 грн, всього з ПДВ 163, 89 грн за 1000 куб. м.

Всього ціна газу для Обсягу ІІ за 1000 куб. м з ПДВ, з урахуванням тарифу на послуги транспортування та коефіцієнту, який застосовується при замовленні потужності на добу наперед, становить 38 489, 39 грн.

4.1.3. Ціна обсягів газу, визначених в пункті 2.1 цього договору як Обсяг IIІ (фіксований) за 1000 куб. м газу без ПДВ 13 658, 33 грн, крім того ПДВ за ставкою 20 %, всього з ПДВ 16 390, 00 грн;

крім того тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи 124, 16 грн без ПДВ, коефіцієнт, який застосовуються при замовленні потужності на добу наперед у відповідному періоді на рівні 1,10 умовних одиниць, всього з коефіцієнтом 136, 576 грн, крім того ПДВ 20 % 27, 315 грн, всього з ПДВ 163, 89 грн за 1000 куб. м.

Всього ціна газу для Обсягу ІІІ (фіксований) за 1000 куб. м з ПДВ, з урахуванням тарифу на послуги транспортування та коефіцієнту, який застосовується при замовленні потужності на добу наперед, становить 16 553, 89 грн.

У разі зміни тарифу на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи та/або коефіцієнту, який застосовується при замовлені потужності на добу наперед у відповідному періоді, вони є обов`язковими для сторін за цим договором з дати набрання чинності відповідних змін (п. 4.2 договору).

Згідно з п. 4.3 договору, загальна фактична вартість цього договору дорівнює вартості фактично використаного за цим договором природного газу з урахуванням вартості послуг його транспортування.

Пунктом 5.1 договору визначено, що споживач здійснює розрахунок за придбані обсяги природного газу в наступного порядку:

- 70 відсотків вартості фактично переданого відповідно до акту/актів приймання передачі природного газу до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу;

- остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту/актів приймання-передачі природний газ до 15-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем, а якому споживач повинен був сплатити 70 відсотків грошових коштів за відповідний розрахунковий період.

У пункті 5.2 договору сторони дійшли згоди, що для цілей виконання пункту 5.1 цього договору споживач зобов`язується у строк до початку дії цього договору в частині зобов`язань постачальника щодо передачі природного газу (п. 2.1 та 13.1 договору) укласти договори або додаткові угоди до договорів банківського рахунку щодо здійснення договірного списання (надалі договір про договірне списання) з рахунків споживача, на який надходять кошти в оплату за теплову енергію та відповідні комунальні послуги, послуги (товари), для надання (передачі) яких використовується поставлений природний газ. У разі порушення споживачем умов розрахунків за поставлений природний газ, оплата за природний таз за цим договором здійснюється шляхом щоденного договірного списання банками залишку грошових коштів з банківських рахунків споживача, на які надходять кошти в оплату за послуги, для надання яких використано поставлений природний газ, на банківський рахунок постачальника. Договірне списання (перерахування) з поточного рахунку споживача на поточний рахунок постачальника здійснюється з дати отримання банком повідомлення постачальника про порушення строків розрахунків за цим договором, на підставі відповідного договору про договірне списання до повного виконання зобов`язань споживача в частині розрахунків за поставлений природний газ за цим договором без застосування платіжних вимог від постачальника.

У пункті 5.3 договору сторони погодилися, що під час перерахування коштів у призначенні платежу посилання на номер договору є обов`язковим. Зміна споживачем призначення платежу здійснюється виключно листом, який надається постачальнику, але в будь-якому випадку не пізніше 10 календарних діб з дня надходження відповідних коштів на рахунок постачальника.

За змістом п. 5.4 договору, оплата за природний газ здійснюється споживачем шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений в розділі 14 цього договору. Споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до пункту 5.1 цього договору.

У пункті 6.2 договору визначено, що споживач зобов`язаний, зокрема: - укласти договір/договори на розподіл природного газу з оператором(ами) газорозподільних мереж на обсяги газу, що постачаються за чим договором (для споживачів, об`єкти яких приєднані до газорозподільних мереж); - самостійно припиняти (обмежувати) використання природного газу у визначених договором випадках; - прийняти газ на умовах цього договору, своєчасно оплачувати вартість поставленого природного газу в розмірі та порядку, що передбачені цим договором та використовувати його відповідно до умов пп. 2.2.1 цього договору.

Пунктом 6.4 договору передбачено, що постачальник зобов`язаний, зокрема: - виконувати умови цього договору; - забезпечувати відповідно до вимог Кодексу ГТС своєчасну реєстрацію споживача у Реєстрі при дотримання споживачем умов цього договору.

Відповідно до п. 13.1 договору в редакції додаткової угоди № 5 до договору, даний договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підписів печаткою (за наявності), а в частині зобов`язань постачальника щодо передачі природного газу відповідно до п. 2.1 договору після настання відкладальних обставин згідно з ст. 212 ЦК України, а саме: укладання споживачем договорів/додаткових угод (додаткових договорів) про договірне списання з поточних банківських рахунків, на які надходять кошти у вигляді плати за теплову енергію та відповідні комунальні послуги, послуги (товари), для надання (передачі) яких використовується поставлений природний газ, строком дії до повного виконання зобов`язань споживача за всіма договорами, укладеними з постачальником, або повного погашення заборгованості за такими договорами, та виконання п. 5.2 цього договору.

Договір діє до 31.08.2023 включно, а в частині розрахунків, а в частині розрахунків до їх повного виконання. Продовження або припинення договору можливе за взаємною згодою сторін шляхом підписання додаткової угоди до договору.

У розділі 14 договору зазначені адреси та реквізити сторін. Відповідно до розділу 14 договору, код ЕІС постачальника 56X10Х, код ЕІС споживача 56XQ0000WR1G800L.

Звертаючись до суду із даним позовом позивач стверджує, що на виконання умов договору у період з вересня 2022 року до липня 2023 року, передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 54 671 425, 99 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, а саме: за вересень 2022 від 30.09.2022 на суму 153 217, 04 грн (Обсяг ІІ), за жовтень 2022 від 31.10.2022 на суму 164 404, 76 грн (Обсяг ІІІ), за листопад 2022 від 30.11.2022 на суму 4 724 884, 51 грн (Обсяг І), за грудень 2022 від 31.12.2022 на суму 6 949 009, 67 грн (Обсяг І), за грудень 2022 від 31.12.2022 на суму 379 106, 20 грн (Обсяг ІІІ), за січень 2023 від 31.01.2023 на суму 6 348 590, 14 грн (Обсяг І), за січень 2023 від 31.01.2023 на суму 871 571, 18 грн (Обсяг ІІ), за січень 2023 від 31.01.2023 на суму 4 229 865, 98 грн (Обсяг ІІІ), за лютий 2023 від 28.02.2023 на суму 6 534 640, 48 грн (Обсяг І), за лютий 2023 від 28.02.2023 на суму 2 376 138, 19 грн (Обсяг ІІ), за лютий 2023 від 28.02.2023 на суму 3 919 877, 71 грн (Обсяг ІІІ), за березень 2023 від 31.03.2023 на суму 5 629 163, 03 грн (Обсяг І), за березень 2023 від 31.03.2023 на суму 9 076 823, 59 грн (Обсяг ІІ), за березень 2023 від 31.03.2023 на суму 3 111 700, 39 грн (Обсяг ІІІ), за квітень 2023 від 30.04.2023 на суму 5 566, 66 грн (Обсяг І), за квітень 2023 від 30.04.2023 на суму 176 530, 66 грн (Обсяг ІІІ), за травень 2023 від 31.04.2023 на суму 13 310, 98 грн (Обсяг ІІІ), за червень 2023 від 31.04.2023 на суму 6 977, 80 грн (Обсяг ІІІ), за липень 2023 від 31.07.2023 на суму 47, 02 грн (Обсяг ІІІ), копії яких долучені до матеріалів справи.

Суд встановив, що усі долучені позивачем до позовної заяви акти приймання-передачі природного газу за спірний період підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх відтисками печаток без будь-яких зауважень та заперечень.

Проте, як зазначає позивач, відповідач зобов`язання за договором в частині оплати поставленого природного газу виконав лише частково, сплативши за поставлений природний газ у спірному періоді грошові кошти в загальній сумі 7 741 350, 00 грн, на підтвердження чого позивач долучив до матеріалів справи банківські виписки з рахунка за 28.04.2023, за 16.05.2023, за 29.06.2023, за 03.07.2023, за 21.07.2023, за 29.08.2023 та за 28.09.2023, а також інформаційну довідку № 16/2-09/62964/2024 від 28.05.2024 про надходження коштів на рахунки ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» за період з 13.09.2022 по 27.05.2024, сформовану АТ «Ощадбанк».

Як зазначив позивач, враховуючи, що відповідач не здійснив оплату поставленого природного газу в повному обсязі, чим порушив вимоги п. 5.1 договору, станом на дату звернення до суду із позовом відповідач має основну заборгованість перед позивачем за договором в розмірі 46 930 075, 99 грн.

Внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором в частині здійснення оплати в повному обсязі за поставлений природний газ за період з вересня 2022 року до липня 2023 року, позивач звернувся до суду із даним позовом про стягнення з відповідача 46 930 075, 99 грн основного боргу.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір постачання природного газу № 3505-ПСО(ТКЕ)-17 від 13.09.2022 та усі додаткові угоди до нього як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до приписів статті 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За змістом статей 526, 527 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін (ч. 2 ст. 714 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про ринок природного газу» споживач зобов`язаний, зокрема: 1) укласти договір про постачання природного газу; 2) забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів; 3) не допускати несанкціонованого відбору природного газу; 4) забезпечувати безперешкодний доступ уповноважених представників оператора газотранспортної системи, оператора газорозподільної системи до вузлів обліку природного газу та з метою встановлення вузлів обліку газу; 5) припиняти (обмежувати) споживання природного газу відповідно до вимог законодавства та умов договорів.

У разі порушення або невиконання своїх обов`язків споживач несе відповідальність згідно із законом (частина 3 статті 13 Закону України «Про ринок природного газу»).

Відповідно до ст. 73, 74 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд встановив, що позивач, на виконання договору, у період з вересня 2022 року до липня 2023 року поставив відповідачу природний газ обсягом 5030,25468 тис. куб. м (Обсяг І, ІІ, ІІІ) на загальну суму 54 671 425, 99 грн, підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі природного газу, а саме:

- за актом приймання-передачі природного газу за вересень 2022 від 30.09.2022 позивачем було поставлено відповідачу природний газ обсягом 3,98076 тис. куб. м (Обсяг ІІ) на суму 127 137, 19 грн без ПДВ та надано послугу з транспортування природного газу на суму 543, 68 грн без ПДВ. Всього на суму 153 217, 04 грн з ПДВ;

- за актом приймання-передачі природного газу за жовтень 2022 від 31.10.2022 позивачем було поставлено відповідачу природний газ обсягом 9,93149 тис. куб. м (Обсяг ІІІ) на суму 135 647, 57 грн без ПДВ та надано послугу з транспортування природного газу на суму 1 356, 40 грн без ПДВ. Всього на суму 164 404, 76 грн з ПДВ;

- за актом приймання-передачі природного газу за листопад 2022 від 30.11.2022 позивачем було поставлено відповідачу природний газ обсягом 623,01619 тис. куб. м (Обсяг І) на суму 3 852 314, 70 грн без ПДВ та надано послугу з транспортування природного газу на суму 85 089, 06 грн без ПДВ. Всього на суму 4 724 884, 51 грн з ПДВ;

- за актом приймання-передачі природного газу за грудень 2022 від 31.12.2022 позивачем було поставлено відповідачу природний газ обсягом 916,286 тис. куб. м (Обсяг І) на суму 5 665 698, 71 грн без ПДВ та надано послугу з транспортування природного газу на суму 125 142, 68 грн без ПДВ. Всього на суму 6 949 009, 67 грн з ПДВ;

- за актом приймання-передачі природного газу за грудень 2022 від 31.12.2022 позивачем було поставлено відповідачу природний газ обсягом 22,90134 тис. куб. м (Обсяг ІІІ) на суму 312 794, 06 грн без ПДВ та надано послугу з транспортування природного газу на суму 3 127, 77 грн без ПДВ. Всього на суму 379 106, 20 грн з ПДВ;

- за актом приймання-передачі природного газу за січень 2023 від 31.01.2023 позивачем було поставлено відповідачу природний газ обсягом 837,11558 тис. куб. м (Обсяг І) на суму 5 176 161, 88 грн без ПДВ та надано послугу з транспортування природного газу на суму 114 329, 90 грн без ПДВ. Всього на суму 6 348 590, 14 грн з ПДВ;

- за актом приймання-передачі природного газу за січень 2023 від 31.01.2023 позивачем було поставлено відповідачу природний газ обсягом 22,64445 тис. куб. м (Обсяг ІІ) на суму 723 216, 63 грн без ПДВ та надано послугу з транспортування природного газу на суму 3 092, 69 грн без ПДВ. Всього на суму 871 571, 18 грн з ПДВ;

- за актом приймання-передачі природного газу за січень 2023 від 31.01.2023 позивачем було поставлено відповідачу природний газ обсягом 255,52101 тис. куб. м (Обсяг ІІІ) на суму 3 489 990, 28 грн без ПДВ та надано послугу з транспортування природного газу на суму 34 898, 04 грн без ПДВ. Всього на суму 4 229 865, 98 грн з ПДВ;

- за актом приймання-передачі природного газу за лютий 2023 від 28.02.2023 позивачем було поставлено відповідачу природний газ обсягом 861,6479 тис. куб. м (Обсяг І) на суму 5 327 853, 31 без ПДВ та надано послугу з транспортування природного газу на суму 117 680, 42 грн без ПДВ. Всього на суму 6 534 640, 48 грн з ПДВ;

- за актом приймання-передачі природного газу за лютий 2023 від 28.02.2023 позивачем було поставлено відповідачу природний газ обсягом 61,73488 тис. куб. м (Обсяг ІІ) на суму 1 971 683, 66 грн без ПДВ та надано послугу з транспортування природного газу на суму 8 431, 50 грн без ПДВ. Всього на суму 2 376 138, 19 грн з ПДВ;

- за актом приймання-передачі природного газу за лютий 2023 від 28.02.2023 позивачем було поставлено відповідачу природний газ обсягом 236,795 тис. куб. м (Обсяг ІІІ) на суму 3 234 224, 25 грн без ПДВ та надано послугу з транспортування природного газу на суму 32 340, 51 грн без ПДВ. Всього на суму 3 919 877, 71 грн з ПДВ;

- за актом приймання-передачі природного газу за березень 2023 від 31.03.2023 позивачем було поставлено відповідачу природний газ обсягом 742,253 тис. куб. м (Обсяг І) на суму 4 589 595, 24 грн без ПДВ та надано послугу з транспортування природного газу на суму 101 373, 95 грн без ПДВ. Всього на суму 5 629 163, 03 грн з ПДВ;

- за актом приймання-передачі природного газу за березень 2023 від 31.03.2023 позивачем було поставлено відповідачу природний газ обсягом 235,82661 тис. куб. м (Обсяг ІІ) на суму 7 531 811, 40 грн без ПДВ та надано послугу з транспортування природного газу на суму 32 208, 26 грн без ПДВ. Всього на суму 9 076 823, 59 грн з ПДВ;

- за актом приймання-передачі природного газу за березень 2023 від 31.03.2023 позивачем було поставлено відповідачу природний газ обсягом 187,974 тис. куб. м (Обсяг ІІІ) на суму 2 567 410, 92 грн без ПДВ та надано послугу з транспортування природного газу на суму 25 672, 74 грн без ПДВ. Всього на суму 3 111 700, 39 грн з ПДВ;

- за актом приймання-передачі природного газу за квітень 2023 від 30.04.2023 позивачем було поставлено відповідачу природний газ обсягом 0,73401 тис. куб. м (Обсяг І) на суму 4 538, 63 грн без ПДВ та надано послугу з транспортування природного газу на суму 100, 25 грн без ПДВ. Всього на суму 5 566, 66 грн з ПДВ;

- за актом приймання-передачі природного газу за квітень 2023 від 30.04.2023 позивачем було поставлено відповідачу природний газ обсягом 10,664 тис. куб. м (Обсяг ІІІ) на суму 145 652, 43 грн без ПДВ та надано послугу з транспортування природного газу на суму 1 456, 45 грн без ПДВ. Всього на суму 176 530, 66 грн з ПДВ;

- за актом приймання-передачі природного газу за травень 2023 від 31.04.2023 позивачем було поставлено відповідачу природний газ обсягом 0,8041 тис. куб. м (Обсяг ІІІ) на суму 10 982, 66 грн без ПДВ та надано послугу з транспортування природного газу на суму 109, 82 грн без ПДВ. Всього на суму 13 310, 98 грн з ПДВ;

- за актом приймання-передачі природного газу за червень 2023 від 31.04.2023 позивачем було поставлено відповідачу природний газ обсягом 0,42152 тис. куб. м (Обсяг ІІІ) на суму 5 757, 26 грн без ПДВ та надано послугу з транспортування природного газу на суму 57, 57 грн без ПДВ. Всього на суму 6 977, 80 грн з ПДВ;

- за актом приймання-передачі природного газу за липень 2023 від 31.07.2023 позивачем було поставлено відповідачу природний газ обсягом 0,00284 тис. куб. м (Обсяг ІІІ) на суму 38, 79 грн без ПДВ та надано послугу з транспортування природного газу на суму 0, 39 грн без ПДВ. Всього на суму 47, 02 грн з ПДВ.

Усі акти приймання-передачі природного газу за спірний період підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх відтисками печаток без будь-яких зауважень та заперечень. Матеріали справи не містять заперечень відповідача щодо якості та обсягу наданих послуг за долученими позивачем актами.

З урахуванням зазначеного вище, суд встановив, позивач належним чином виконав зобов`язання за договором.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про ринок природного газу» споживач зобов`язаний, зокрема забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів.

Відповідно до ст. 691 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

За приписами ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як передбачено ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Пунктом 5.1. договору визначено, що споживач здійснює розрахунок за придбані обсяги природного газу в наступного порядку: - 70 відсотків вартості фактично переданого відповідно до акту/актів приймання передачі природного газу до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу; - остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту/актів приймання-передачі природний газ до 15-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем, а якому споживач повинен був сплатити 70 відсотків грошових коштів за відповідний розрахунковий період.

За змістом п. 5.4 договору, оплата за природний газ здійснюється споживачем шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений в розділі 14 цього договору. Споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до пункту 5.1 цього договору.

Отже, виходячи з наведених вище вимог чинного законодавства та умов п. 5.1 договору, суд дійшов висновку, що строк здійснення відповідачем оплати за поставлений природний газ за період вересень 2022 року липень 2023 року є таким, що настав.

Суд встановив, що відповідач зобов`язання за договором в частині повної та своєчасної оплати поставленого природного газу виконав лише частково, сплативши на користь позивача грошові кошти на загальну суму 7 741 350, 00 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками з рахунка за 28.04.2023, за 16.05.2023, за 29.06.2023, за 03.07.2023, за 21.07.2023, за 29.08.2023 та за 28.09.2023, а також інформаційною довідкою № 16/2-09/62964/2024 від 28.05.2024 про надходження коштів на рахунки ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» за період з 13.09.2022 по 27.05.2024, сформовану АТ «Ощадбанк».

Станом на дату розгляду даної справи в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази виконання відповідачем зобов`язання в частині здійснення оплати за поставлений природний газ за спірний період на загальну суму 46 930 075, 99 грн, у зв`язку із чим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в загальній сумі 46 930 075, 99 грн. Протилежного матеріали справи не містять.

При цьому, суд дослідив посилання відповідача Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення», а також на ту обставину, що згідно протоколів засідання територіальної комісії з питань узгодження обсягу заборгованості з різниці в тарифах, станом на 01.01.2025, такий борг складає 111,1 млн. грн.

Так, 29.07.2022 набув чинності Закон України «Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування» № 2479-IX, яким внесено зміни до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення» № 1730-VIII (далі Закон № 1730), який визначає процедуру врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу як заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ та інші енергоносії, шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості.

Суд зазначає, що в рамках Закону № 1730 процедура врегулювання заборгованості здійснюється шляхом проведення взаєморозрахунків та реструктуризації заборгованості, згідно договорів проведення взаєморозрахунків (ст. 4 Закону № 1730) та договорів реструктуризації заборгованості (ст. 5 Закону № 1730). Договір про організацію взаєморозрахунків визначає як наявність заборгованості, так і її обсяг, що відповідає заборгованості, підтвердженої територіальними комісіями з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах.

Верховний Суд у постанові від 18.04.2023 у справі № 911/3195/21 сформував наступну правову позицію: «Згідно з ст. 1 Закону України «Про заходи спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» взаєморозрахунки розрахунки з погашення заборгованості (грошових зобов`язань) суб`єктів ринку природного газу, які проводяться за рахунок видатків державного бюджету учасниками процедури врегулювання заборгованості. Взаєморозрахунки проводяться у порядку та на умовах, затверджених Кабінетом Міністрів України, у межах видатків спеціального фонду державного бюджету за цільовим призначенням та в обсягах, передбачених Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» та/або Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», та/або Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», із застосуванням рахунків, відкритих у Державному казначействі України, згідно з договором про організацію взаєморозрахунків, який укладається між учасниками розрахунків на підставі документа, що підтверджує наявність в обліку учасників розрахунків кредиторської та/або дебіторської заборгованості на дату підписання такого договору, та в обсязі, що не перевищує підтверджену учасниками заборгованість (частина третя статті 4 вказаного Закону)».

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 23.04.2024 у справі № 925/636/23, наявність заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію та послуги з її постачання не є достатньою підставою для звільнення теплопостачальних та теплогенеруючих організацій від обов`язку оплатити спожитий ними природний газ, а також послуги з його розподілу та транспортування. Для застосування цього механізму сторони мають укласти договір про організацію взаєморозрахунків. Крім того, Верховним Судом зроблено висновок про те, що Закон № 1730 не передбачає можливості проведення взаєморозрахунків за рішенням суду при вирішенні спору про стягнення заборгованості за спожитий газ. Суд не може провести таке зарахування самостійно.

Отже, сам лише факт участі відповідача у процедурі врегулювання заборгованості згідно з Законом № 1730, без фактичного врегулювання такої заборгованості (шляхом проведення розрахунків та реструктуризації), тобто без вчинення юридично значимих дій, не може свідчити про відсутність заборгованості (припинення зобов`язання), стягнення якої є предметом позову.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано сторонами, договору про організацію взаєморозрахунків згідно з ст. 4 Закону № 1730 або договору про реструктуризацію заборгованості згідно з ст. 5 Закону № 1730 для погашення боргу за договором між сторонами укладено не було. Протилежного суду не доведено.

Згідно з ч. 1 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Статтею 598 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, при цьому, припинення зобов`язання є останньою стадією його існування.

Під припиненням зобов`язання розуміють припинення правового зв`язку між його сторонами, звільнення їх від прав та обов`язків, що становлять зміст зобов`язання, тобто кредитор втрачає право вимагати від боржника виконання передбачених у зобов`язанні дій, а боржник звільняється від обов`язку виконувати такі дії під загрозою застосування до нього мір відповідальності.

Верховний Суд у постанові від 18.04.2023 у справі № 911/3195/21 сформував правову позицію щодо припинення зобов`язань в рамках процедури врегулювання заборгованості за природний газ, згідно з якою, у випадку не укладення договору про організацію взаєморозрахунків між учасниками розрахунків, відсутні підстави припинення спірних правовідносин між сторонами договору постачання природного газу.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що станом на дату розгляду даної справи заборгованість відповідача перед позивачем за спожитий природний газ у спірному періоді в розмірі 46 930 075, 99 грн за договором № 3505-ПСО(ТКЕ)-17 від 13.09.2022 не погашена, договір про організацію взаєморозрахунків не укладався (тобто відповідачем не було здійснено проведення взаєморозрахунків заборгованості або реструктуризації заборгованості за договором).

Суд звертає увагу, що предметом спору у даній справі є майнова вимога про стягнення основної заборгованості за поставлений газ. При цьому, така заборгованість може вважатися відсутньою лише у разі фактичного врегулювання заборгованості за поставлений газ та здійснення взаєморозрахунків згідно з ст. 4 Закону № 1730 та реструктуризації залишків заборгованості згідно з ст. 5 Закону № 1730.

Суд зазначає, що протоколи засідання територіальної комісії з питань узгодження обсягу заборгованості з різниці в тарифах, за змістом яких станом на 01.01.2025 борг з різниці в тарифах складає 111,1 млн. грн, на які відповідач посилається у відзиві на позовну заяву, свідчать про те, що відповідач як учасник процедури врегулювання заборгованості частково виконав певні елементи процедури, яка направлена на врегулювання заборгованості згідно з Законом № 1730, однак вказані протоколи не свідчать про те, що заборгованість вже врегульована (погашена), оскільки договору про організацію взаєморозрахунків згідно з ст. 4 Закону № 1730, або договору про реструктуризацію заборгованості згідно з ст. 5 Закону № 1730 за договором укладено не було. Протилежного суду не доведено.

З огляду на наведене вище, заборгованість відповідача не погашена, а лише підлягає погашенню (підлягає врегулюванню) за рахунок держави в межах видатків спеціального фонду державного бюджету.

Станом на дату розгляду даної справи в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази виконання відповідачем зобов`язання в частині здійснення оплати за поставлений природний газ за спірний період на загальну суму 46 930 075, 99 грн, як і відсутні докази врегулювання такої заборгованості у визначеному Законом № 1730 порядку, у зв`язку із чим у відповідача перед позивачем наявна заборгованість в загальній сумі 46 930 075, 99 грн. Протилежного суду не доведено, доказів здійснення оплати вказаної суми заборгованості до суду не надано.

Решта посилань відповідача, що викладені у відзиві на позовну заяву, також не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки з ч. 1 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

З огляду на наведене, вимога про стягнення з відповідача 46 930 075, 99 грн основного боргу є обґрунтованою, нормативно та документально доведеною та такою, що підлягає задоволенню.

Оскільки відповідач не у повній мірі виконав взяті на себе зобов`язання з оплати поставленого газу, що ним не спростовано шляхом подання доказів, він є таким, що порушив взяті на себе зобов`язання.

Стаття 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги зазначених вище правових норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував та належних доказів на заперечення відомостей, повідомлених позивачем, не надав, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу підлягають задоволенню повністю в сумі 46 930 075, 99 грн.

Всі інші клопотання, заяви, доводи та міркування учасників судового процесу досліджені судом, однак залишені без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують наведених вище висновків суду.

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Приймаючи до уваги висновки суду про повне задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 563 160, 91 грн.

Керуючись ст. 74, 76-80, 129, 236 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Комунально-побутового підприємства «Теплоенергопостач» Ірпінської міської ради (місцезнаходження: вул. Ярославська, буд. 11, м. Ірпінь, Бучанський р-н, Київська обл., 08200; ) на корить Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (місцезнаходження: вул. Шолуденка, буд. 1, м. Київ, 04116; ) 46 930 075, 99 грн основного боргу та 563 160, 91 грн судового збору.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Відповідно до ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано 23.09.2025.

Суддя Л.В. Сокуренко