УХВАЛА

18 вересня 2025 року

м. Київ

cправа № 243/12225/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Власова Ю.Л., Колос І.Б.,

за участю секретаря судового засідання - Ксензової Г.Є.,

представників учасників справи:

позивача - ОСОБА_1 - особисто,

відповідача - акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" - Захарова М.Г. (в порядку самопредставництва),

третьої особи-1 на стороні позивача - ОСОБА_2 - не з`явились,

третьої особи-2 на стороні позивача - ОСОБА_3 з`явились,

третьої особи-1 на стороні відповідача - ОСОБА_4 -не з`явились,

третьої особи-2 на стороні відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Сталь-Центр" - не з`явились,

третьої особи-3 на стороні відповідача - ОСОБА_5 - не з`явились,

третьої особи-4 на стороні відповідача - ОСОБА_6 - не з`явились,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" (далі - Банк)

на рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2025 (суддя Зеленіна Н.І.) та

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2025 (головуючий суддя: Буравльов С.І., судді: Шапран В.В. і Андрієнко В.В.)

у справі № 243/12225/21

за позовом ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 )

до Банку,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_4 ; товариство з обмеженою відповідальністю "Сталь-Центр" (далі - ТОВ "Сталь-Центр"); ОСОБА_5 ; ОСОБА_6 ,

про розірвання договорів застави, відновлення договорів (Вклад "Депозит VIP"), розірваних внаслідок вчинення кримінального правопорушення, надання оригіналів договорів та стягнення моральної шкоди.

Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 03.09.2025 № 32.2-01/2158 у зв`язку із запланованим відрядженням судді Бенедисюка І.М., призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 243/12225/21, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакова І.В. (головуючий), Власов Ю.Л. і Колос І.Б.

За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Банку, у якому просив:

- розірвати договір застави (майнових прав на отримання грошових коштів за депозитним договором) від 04.04.2008 та договір відступлення права вимоги (цесії) від 04.04.2008, які укладені між ОСОБА_1 та Банком;

- відновити Банку депозитні договори, а саме: договір № SAMDN1435 від 02.07.2007 (Вклад "Депозит VIP") (далі - Депозитний договір-1) та договір № SAMDN8548 від 02.04.2008 (Вклад "Депозит VIP") (далі - Депозитний договір-2), які укладені між ОСОБА_1 та Банком, розірваних внаслідок вчинення кримінального правопорушення, з 12.08.2008 на дату відновлення згідно з умовами вказаних договорів (Вклад "Депозит VIP") п. 7. Якщо договір (Вклад "Депозит VIP") припинив існування, то в силу вступає інший депозитний договір з найбільшими річними процентами на умовах, аналогічних договору (Вклад "Депозит VIP");

- надати Банку ОСОБА_1 оригінали відновлених депозитних договорів, а саме, Депозитного договору-1 та Депозитного договору-2, укладених між ОСОБА_1 та Банком, розірваних внаслідок вчинення кримінального правопорушення з 12.08.2008 на дату відновлення на паперових носіях, завірених належним чином, згідно з умовами вказаних депозитних договорів (Вклад "Депозит VIP") п. 7;

- стягнути моральну шкоду в сумі 50 000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані встановленням факту непідписання позивачем оспорюваних договорів застави (майнових прав на отримання грошових коштів за депозитним договором) від 04.04.2008 та відступлення права вимоги (цесії) від 04.04.2008 свідчить про їх недійсність, з огляду на що наявні підстави для їх розірвання та відновлення Депозитних договорів які було розірвано внаслідок вчинення кримінального правопорушення працівниками відповідача. Також позивач стверджує, що неправомірними діями працівників відповідача йому було завдано моральної шкоди на суму 50 000,00 грн.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07.02.2022 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 14.02.2022), залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 14.12.2022: позовні вимоги задоволено частково; ухвалено Банку відновити Депозитний договір-1, Депозитний договір-2, укладені між ОСОБА_1 та Банком, які розірвані внаслідок вчинення кримінального правопорушення, з 12.08.2008 на дату відновлення згідно з умовами вказаних договорів (Вклад "Депозит VIP") п. 7, якими передбачено, що в разі, якщо договір (Вклад "Депозит VIP") припинив існування, то в силу вступає інший депозитний договір з найбільшими річними процентами на умовах, аналогічних договорів (Вклад "Депозит VIP"); стягнуто з Банку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 20 000 грн, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 22.11.2023: скасовано рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07.02.2022 та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14.12.2022; провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у зв`язку із тим, що спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Ухвалою Верховного Суду від 10.01.2024 справу № 243/12225/21 передано для продовження розгляду до Господарського суду міста Києва.

Справа розглядалася господарськими судами неодноразово.

Останнім рішенням Господарського суду міста Києва від 19.02.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2025: позов задоволено частково; зобов`язано Банк відновити Депозитний договір-1 та Депозитний договір-2, укладені між ОСОБА_1 та Банком; стягнуто з Банку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн, у іншій частині позову відмовлено.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані, зокрема, тим, що:

- позивач не підписував договори застави (майнових прав на отримання грошових коштів за депозитним договором) від 04.04.2008 та відступлення права вимоги (цесії) від 04.04.2008 та, відповідно, жодних істотних умов цих правочинів не погоджував, такі правочини є нікчемними, тобто такими, недійсність яких прямо встановлена законом і визнання недійсними яких в судовому порядку не вимагається;

- враховуючи недійсність договорів застави (майнових прав на отримання грошових коштів за депозитним договором) від 04.04.2008 та відступлення права вимоги (цесії) від 04.04.2008, суди зазначили про те, що, такі договори не створили юридичних наслідків, зокрема і підстав для розірвання відповідачем Депозитного договору-1 та Депозитного договору-2, а тому відповідно до вимог статті 216 ЦК України, такі договори повинні бути відновлені і визнані діючими з 12.08.2008 по теперішній час, а грошові кошти, які зняті з депозитних вкладів позивача на погашення кредиту ТОВ "Сталь Центр" у сумі 490 000,00 грн, повернуті згідно з пунктом 7 депозитних договорів, якщо вклад "Депозит VIP" припинив існування, то в силу вступає інший депозитний вклад з найбільшою річною процентною ставкою на умовах, аналогічних вкладу "Депозит VIP";

- щодо позовних вимог про надання позивачу оригіналів відновлених Депозитного договору-1 та Депозитного договору-2, то суди зазначили, що оскільки суд дійшов висновку про задоволення вимог щодо їх відновлення, а другі екземпляри оригіналів цих договорів позивачем не втрачені, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають;

- щодо позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 50 000,00 грн, то суди попередніх інстанцій, з врахуванням обставин, зокрема, які встановлені ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Горлівки Донецької області від 18.04.2014 по справі № 253/4157/14-к, дійшли висновку про те, що шкоду позивачу завдано саме працівником відповідача при виконанні своїх трудових (службових) обов`язків, а відтак таку шкоду має відшкодувати саме відповідач. Суд також звернув увагу на те, що ОСОБА_4 зазначеною ухвалою звільнено від кримінальної відповідальності, за вчинення злочину, передбаченого частиною другою статті 367 Кримінального кодексу України (далі - КК України), на підставі статті 44, частини третьої статті 49 КК України, пункту 1 частини другої статті 284 та статей 283, 285, 286, 287 КПК України у зв`язку із закінченням строків давності, що не спростовує факту завдання його діями позивачу шкоди.

Суди також дійшли висновку про те, що позивачем при зверненні з цим позовом не пропущено строк позовної давності.

Не погоджуючись із рішенням і постановою судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог, Банк звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої в статті 287 ГПК України, посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, зокрема, частини четвертої статті 75 ГПК України (аналогічні положення щодо яких закріплено також у статті 82 ЦПК України) та неправильне застосування норм матеріального права, зокрема, частини першої статті 22, частини першої статті 167, статті 204 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування у подібних правовідносинах, зокрема:

- висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2018 в справі № 753/11000/14-ц, згідно з яким преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ;

- висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-1383/2010 (у касаційній скарзі скаржник помилково зазначив № 2-383/2010), провадження № 14-308цс18, про те, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину;

- висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 333/6816/17 про те, що недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, неналежним або недопустимим. Такі позови не підлягають судовому розгляду;

- висновку щодо застосування частини першої статті 22, частини першої статті 167 ЦК України, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.02.2021 у справі № 761/10422/16-ц про те, що для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Проте, наявність моральної шкоди не визнана прямим наслідком кожної протиправної поведінки, така презумпція має визначатися лише законом, тому діє стаття 81 ЦПК України про загальний розподіл тягаря доказування.

Скаржник також не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, зокрема, щодо:

- позовної давності та висновків судів щодо дотримання позивачем строків позовної давності при зверненні з цим позовом; скаржник звертає увагу на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16, де зроблено висновок про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав (аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися");

- відхилення аргументів скаржника щодо наявності рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 27.05.2015 у справі № 243/6041/14-ц, яким ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову між тими самими сторонами про той самий предмет.

Просить скасувати рішення і постанову судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення про відмову в позові у повному обсязі.

ОСОБА_1 у відзиві на касаційну скаргу заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх помилковість та про законність і обґрунтованість рішень судів попередніх інстанцій, просить залишити їх без змін, а скаргу - без задоволення.

Від третіх осіб відзиви на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходили.

Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, відповідно до встановлених ними обставин справи, враховуючи підстави відкриття касаційного провадження, заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представників сторін, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження з огляду на таке.

Спір у справі виник у зв`язку з тим, що встановлення факту непідписання позивачем оспорюваних договорів застави (майнових прав на отримання грошових коштів за депозитним договором) від 04.04.2008 та відступлення права вимоги (цесії) від 04.04.2008, на думку позивача, свідчить про їх недійсність, з огляду на що він просить такі договори розірвати та відновити депозитні договори, а саме: Депозитний договір-1 та Депозитний договір-2. Також позивач зазначає про те, що він зазнав душевні страждання через протиправне списання його коштів з депозитних рахунків, що спричинило йому моральну шкоду, яка підлягає стягненню з відповідача у розмірі 50 000,00 грн.

За наслідками повторного розгляду справи, з урахуванням вказівок, викладених Верховним Судом у постанові від 26.11.2024, суди попередніх інстанцій виснували наявність підстав для задоволення заявленого позову в частині вимог про зобов`язання Банку відновити Депозитний договір-1 та Депозитний договір-2, а також в частині вимог про стягнення з Банку на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн, відмовивши в іншій частині позову.

На обґрунтування своїх висновків суди, зокрема, зазначили, що ОСОБА_1 не підписував договори застави (майнових прав на отримання грошових коштів за депозитним договором) від 04.04.2008 та відступлення права вимоги (цесії) від 04.04.2008 та, відповідно, жодних істотних умов цих правочинів не погоджував, такі правочини є нікчемними, тобто такими, недійсність яких прямо встановлена законом і визнання недійсними яких в судовому порядку не вимагається.

Ураховуючи недійсність договорів застави (майнових прав на отримання грошових коштів за депозитним договором) від 04.04.2008 та відступлення права вимоги (цесії) від 04.04.2008, суди зазначили про те, що, такі правочини не створили юридичних наслідків, зокрема і підстав для розірвання відповідачем Депозитного договору-1 та Депозитного договору-2, а тому відповідно до вимог статті 216 ЦК України, такі договори повинні бути відновлені і визнані діючими з 12.08.2008 по теперішній час, а грошові кошти, які зняті з депозитних вкладів позивача на погашення кредиту ТОВ "Сталь Центр" у сумі 490 000,00 грн, повернуті.

Щодо позовних вимог про надання позивачу оригіналів відновлених Депозитного договору-1 та Депозитного договору-2, то суди зазначили, що оскільки суд дійшов висновку про задоволення вимог щодо їх відновлення, а другі екземпляри оригіналів цих договорів позивачем не втрачені, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 50 000,00 грн, то суди попередніх інстанцій, з врахуванням обставин, які встановлені ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Горлівки Донецької області від 18.04.2014 у справі № 253/4157/14-к, дійшли висновку про те, що шкоду позивачу завдано саме працівником відповідача ОСОБА_4 при виконанні ним своїх трудових (службових) обов`язків, а відтак таку шкоду має відшкодувати саме відповідач.

Суди також звернув увагу на те, що ОСОБА_4 зазначеною ухвалою звільнено від кримінальної відповідальності, за вчинення злочину, передбаченого частиною другою статті 367 КК України на підставі статті 44, частини третьої статті 49 КК України, пункту 1 частини другої статті 284 та статей 283, 285, 286, 287 КПК України у зв`язку із закінченням строків давності, що, утім, не спростовує факту завдання його діями позивачу шкоди.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості, а також майнового стану цивільного відповідача.

Так, суди попередніх інстанцій визнали, що внаслідок протиправних дій працівників Банку, ОСОБА_1 зазнав моральних страждань. Оцінюючи заявлений до відшкодування розмір моральної шкоди, суди врахували втрату ОСОБА_1 свого майна (грошових коштів) та можливості отримувати відсотки за депозитними вкладами, порушення його права власності.

За встановлених обставин справи, враховуючи принцип розумності, виваженості та справедливості, суди попередніх інстанцій дійшли висновку щодо обґрунтованості вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 50 000 грн.

Стосовно заявленого Банком клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо вимог позивача, суди зазначили таке.

При визначенні початку перебігу строку позовної давності, суду необхідно з`ясовувати та враховувати обставини як щодо моменту коли особа довідалась, так і щодо моменту коли особа могла дізнатися (мала можливість дізнатися) про порушення свого права в їх сукупності, як обов`язкових складових визначення початку перебігу позовної давності.

Судами попередніх інстанцій, зокрема, з`ясовано, що:

- у матеріалах справи міститься відповідь відповідача № 0906/0009000/1708 від 14.04.2009 на запит позивача від 19.03.2009 № 44/03, в якому Банк повідомляє ОСОБА_1 про те, що кошти з розірваних Депозитних договорів направлені на погашення кредитного договору № 09/08 від 04.03.2008;

- рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 27.05.2015 у справі № 243/6041/14-ц за позовом ОСОБА_1 до Банку, третя особа - ОСОБА_4 , про визнання договорів застави та договорів відступлення права вимоги від 08.04.2008 недійсними та відшкодування на його користь шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, - відмовлено в задоволенні позову, зокрема, у зв`язку з передчасністю вимог (до набрання судовим рішенням у кримінальному провадженні законної сили), що не позбавляє ОСОБА_1 права на повторне звернення до суду з відповідними вимогами;

- ОСОБА_1 звернувся до суду позовом у цій справі № 243/12225/21 саме з підстав та з урахуванням встановлених ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Горлівки Донецької області від 18.04.2014 у справі № 253/4157/14-к обставин;

- ухвали Слов`янського міськрайонного суду Донецькій області від 28.01.2021 та від 23.02.2021 у справі № 253/4157/14-к про відновлення втрачених матеріалів кримінального провадження з відмітками набуття законної сили судовим рішенням позивач отримав лише 16.03.2021.

За таких обставин, враховуючи те, що з цим позовом у справі № 243/12225/21 позивач звернувся до суду у листопаді 2021 року, суди попередніх інстанцій виснували відсутність пропуску строку позовної давності позивачем.

Натомість Банк не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог та зазначає про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, зокрема, частини четвертої статті 75 ГПК України (аналогічні положення щодо яких закріплено також у статті 82 ЦПК України) та неправильне застосування норм матеріального права, зокрема, частини першої статті 22, частини першої статті 167, статті 204 ЦК України, без урахування низки висновків Верховного Суду щодо їх застосування у подібних правовідносинах.

Верховний Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і в разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Отже, правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, якою передбачено таку підставу касаційного оскарження як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні (аналогічні) правовідносини.

Надаючи оцінку наведеним доводам скаржника щодо неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, колегія суддів виходить з такого.

У касаційній скарзі Банк, зокрема, посилається на неврахування судами:

- висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2018 в справі № 753/11000/14-ц, згідно з яким преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ;

- висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-1383/2010, провадження № 14-308цс18, про те, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину.

Так, у справі № 753/11000/14-ц акціонерне товариство звернулося з позовом до фізичної особи про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу квартири.

Позов обґрунтовано тим, що позивачем і відповідачем укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого продаж квартири здійснено за 22 277,00 грн, що на момент здійснення операції складає 11 763 умовні одиниці за курсом Національного банку України на день укладання договору, які покупець зобов`язувався виплатити продавцю протягом п`ятнадцяти років з моменту укладання договору, тобто до 14 лютого 2012 року. Посилаючись на те, що на порушення умов договору купівлі-продажу, відповідач не сплатила повної вартості квартири, позивач, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 119 654,50 грн, з яких: 110 869,92 грн - заборгованість за договором купівлі-продажу квартири; 8 784,58 грн - три відсотки річних за користування грошовими коштами.

Суд першої інстанції позов задовольнив, тоді як, апеляційний суд у задоволенні позову відмовив.

Позивач оскаржив відмову суду апеляційної інстанції в касаційному порядку. Касаційна скарга була мотивована, зокрема тим, що апеляційний суд в порушення частини третьої статті 61 ЦПК України не взяв до уваги обставини, встановлені в рішенні апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2013 року у справі № 22-786-2658, зокрема, що належним виконанням зобов`язання за вказаним договором купівлі-продажу квартири слід вважати сплату суми в гривнях, яка розраховується, виходячи з еквіваленту вартості квартир, зазначених у договорах в умовних одиницях, перерахованого у гривню за курсом долару США до гривні на день платежу. Апеляційний суд не взяв до уваги рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2012 року (№ 6-26110св12), яким також встановлено, що належним виконанням зобов`язання за договором слід вважати таку сплату суми у гривнях, яка розраховується виходячи з еквіваленту вартості квартир, зазначених у договорах в умовних одиницях, перерахованого у гривню за курсом долару США до гривні на день здійснення платежів.

Водночас, у постанові від 18.04.2018 у справі № 753/11000/14-ц Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відхилив доводи позивача про те, що апеляційний суд не взяв до уваги обставини, встановлені в рішенні апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2013 року у справі № 22-786-2658, та рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2012 року (№ 6-26110св12).

Верховний Суд у наведеній постанові, зокрема, зазначив, що: "Згідно частини третьої статті 61 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта".

Верховний Суд у справі № 753/11000/14-ц виходив з того, що:

- аналіз змісту рішення апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2013 року у справі № 22-786-2658 свідчить, що предмет позову у цій справі стосувався усунення перешкод у користуванні власністю та зобов`язання вчинити певні дії, а саме - письмово повідомити Сьому Київську державну нотаріальну контору, що власники квартир сплатили повну їх вартість. Апеляційний суд у мотивувальній частині рішення відобразив зміст довідки ПрАТ "ФФ «Дарниця" від 07 вересня 2012 року згідно з якою є заборгованість у сумі 8 568 дол. США. При цьому оцінку цій довідці суд не надав, а лише вказав, що доказів на спростування довідок ПрАТ "ФФ "Дарниця" від 07 вересня 2012 року про заборгованість з оплати за даними договорами позивачами не спростовано;

- аналіз змісту рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2012 року (№ 6-26110св12) свідчить, що відповідач не була учасником цієї справи. Тому це рішення не має преюдиціального значення для неї.

Однак, колегією суддів відхиляються посилання скаржника на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у наведеній постанові Верховного Суду внаслідок неподібності правовідносини у справі, яка розглядається № 243/12225/21 та у справі № 753/11000/14-ц, за критеріями подібності правовідносин, визначеними Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.

Верховний Суд зазначає, що наведена постанова містить висновки щодо застосування статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваних судових рішень; до внесення змін до процесуальних кодексів Законом України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 № 2147-VIII), а не статті 75 ГПК України (аналогічні положення щодо яких закріплено також у статті 82 ЦПК України).

Щодо ж до посилання скаржника на неврахування висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-1383/2010, провадження № 14-308цс18, про те, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину, то Верховний Суд зазначає, що скаржник у касаційній скарзі не наводить обґрунтування неправильності застосування судами цієї норми ЦК України в контексті зазначеного висновку Великої Палати Верховного Суду.

Окрім того у справі № 2-1383/2010 Банк (тотожний позивач) звернувся з позовом до двох фізичних осіб у якому просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 28 серпня 2008 року № 103/Р-08 та договором поруки за цією ж датою, що станом на 13 листопада 2009 року склала 228 603,40 грн, з якої: заборгованість за кредитом - 202 544,85 грн, у тому числі 17 651,18 грн - за простроченим кредитом; 24 212,81 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом, у тому числі 21 867,69 грн - за простроченими відсотками; 1 845,74 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Позов мотивовано тим, що відповідно до умов зазначеного кредитного договору відповідач отримав кредит у сумі 215 000 грн зі сплатою 24 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом за користування ним, а в разі порушення зобов`язань за цим кредитом - у розмірі 50 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості (пункти 4.1, 4.3 кредитного договору) з кінцевим терміном повернення - 27 серпня 2013 року, зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 28 серпня 2008 року між Банком і відповідачем-2 укладено договір поруки, за умовами якого останній поручилася перед Банком за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором від 28 серпня 2008 року № 103/Р-08 у повному обсязі як солідарний боржник (пункту 4 договору). Узяті за кредитним договором зобов`язання Банк виконав своєчасно і повністю, надавши кредитні ресурси, однак відповідач зобов`язань не виконував належним чином, допустивши заборгованість, яка станом на 13 листопада 2009 року становила 228 603,40 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 202 544,85 грн, у тому числі 17 651,18 грн - за простроченим кредитом; 24 212,81 грн - за відсотками за користування кредитом, у тому числі 21 867,69 грн - за простроченими відсотками; 1 845,74 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Відповідачі на порушення умов кредитного договору та договору поруки не виконали взятих зобов`язань щодо повернення кредитних коштів, що призвело до утворення заборгованості в зазначеному розмірі.

Колегією суддів відхиляються посилання скаржника на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у наведеній постанові Верховного Суду внаслідок неподібності правовідносини у справі, яка розглядається № 243/12225/21 та у справі № 2-1383/2010, за критеріями подібності правовідносин, визначеними Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19. Предмет, підстави позову у справі № 243/12225/21 є відмінними від справи № 2-1383/2010, у зв`язку з чим висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 14.11.2018 у справі № 2-1383/2010 є нерелевантними.

У касаційній скарзі Банк також стверджує про неврахування судам попередніх інстанцій висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 333/6816/17, про те, що недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, неналежним або недопустимим. Такі позови не підлягають судовому розгляду.

Так, у справі № 333/6816/17 фізична особа звернулася з позовом до Державної аудиторської служби України (далі - ДАС), головного державного фінансового інспектора ДАС Павлової Оксани Володимирівни, комунальної установи "Запорізька обласна клінічна лікарня" Запорізької обласної ради про визнання недостовірними відомостей відносно нього, які зазначені у довідці інспектора ДАС, складеній 19 червня 2017 року за результатами перевірки дотримання законодавства Запорізькою обласною державною адміністрацією та комунальною установою "Запорізька обласна клінічна лікарня" Запорізької обласної ради під час закупівельних процедур та зобов`язання ДАС відкликати довідку не пізніше наступного дня з дати набрання законної сили рішенням суду.

Позов обґрунтовано тим, що позивач є керівником комунальної установи "Запорізька обласна клінічна лікарня" Запорізької обласної ради. 19 червня 2017 року інспектор ДАС взяла участь у перевірці дотримання Запорізькою обласною державною адміністрацією та комунальною установою "Запорізька обласна клінічна лікарня" Запорізької обласної ради законодавства України під час закупівельних процедур. Перевірку проводила на підставі документів, наданих САП за період з 1 січня до 31 грудня 2012 року включно. За результатами перевірки інспектор ДАС склала довідку, в якій, на думку позивача, є твердження з недостовірною інформацією. Вжиті у довідці висловлювання є неправдивими та дають підстави вважати, що комунальної установи "Запорізька обласна клінічна лікарня" Запорізької обласної ради в особі позивача як керівника провела закупівлю товарів та уклала з порушенням чинного законодавства України низку договорів, які не мали економічного обґрунтування та призвели до витрат грошей з місцевого бюджету. На підставі відомостей з довідки у необмеженого кола осіб склалася негативна думка щодо позивача як особи, яка вчинила протиправні дії, що призвели до значних матеріальних збитків.

Однак, колегією суддів відхиляються посилання скаржника на неврахування висновків Верховного Суду, викладених і у наведеній постанові Верховного Суду внаслідок неподібності правовідносин у справі, яка розглядається № 243/12225/21 та у справі № 333/6816/17, за критеріями подібності правовідносин, визначеними Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19. Предмет, підстави позову у справі № 243/12225/21 є відмінними від справи № 333/6816/17, у зв`язку з чим висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 30.06.2020 у справі № 333/6816/17 є нерелевантними.

Скаржник також не погоджується із висновками судів щодо наявності підстав для задоволення позову в частині вимог про стягнення моральної шкоди.

У цьому контексті посилається на неврахування судами висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 10.02.2021 у справі № 761/10422/16-ц.

Так, у справі № 761/10422/16-ц фізична особа звернулася з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування збитків у вигляді інфляційних витрат, втраченої вигоди, пені, моральної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що позивач є вкладником публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк", в якому на його ім`я були відкриті депозитні рахунки: 18 лютого 2014 року в гривні за договором банківського вкладу "З любов`ю VAB! "Дев`яти місячний" № 749008/2014 в національній валюті України на строк 18 місяців з дня укладення договору у розмірі 9 000,00 грн з виплатою 25% річних з першого по дев`ятий місяць вкладу, а з десятого по вісімнадцятий - 10% річних; 18 листопада 2014 року в доларах США за договором банківського вкладу "НВУ" № 862489/2014 в доларах США на строк 3 місяці з дня укладення договору у розмірі 10 000,00 доларів США з виплатою 5,25% річних по закінченню строку дії вкладу. 21 листопада 2014 року у банку запроваджено тимчасову адміністрацію, на момент якої у ньому знаходилися вклади позивача. На неодноразові звернення із заявами про виплату грошових коштів Фонд гарантування вкладів фізичних осіб кошти не виплачував. Після останнього звернення із заявою від 26 серпня 2015 року він отримав дозвіл на виплату гарантованої суми коштів з 22 вересня 2015 року та їх переказ в банк-агент. Позивач вважав, що відповідачем ігнорувалися його неодноразові звернення й така бездіяльність призвела до несвоєчасної виплати гарантованої суми за вкладом, завдала значні матеріальні збитки та моральні страждання, порушено його права.

У постанові від 10.02.2021 у справі № 761/10422/16-ц Верховний Суд, зокрема, зазначив, що для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Проте, наявність моральної шкоди не визнана прямим наслідком кожної протиправної поведінки, така презумпція має визначатися лише законом, тому діє стаття 81 ЦПК України про загальний розподіл тягаря доказування.

Водночас, у межах розгляду цієї справи № 243/12225/21, суди встановили, що:

- шкоду позивачу завдано саме працівником відповідача при виконанні ним своїх трудових (службових) обов`язків, а відтак таку шкоду має відшкодувати саме відповідач;

- звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності, за вчинення злочину, передбаченого частиною другою статті 367 КК України на підставі статті 44, частини третьої статті 49 КК України, пункту 1 частини другої статті 284 та статей 283, 285, 286, 287 КПК України у зв`язку із закінченням строків давності не спростовує факту завдання його діями позивачу шкоди;

- внаслідок протиправних дій працівників Банку, ОСОБА_1 зазнав моральних страждань;

- оцінюючи заявлений до відшкодування розмір моральної шкоди, суди врахували втрату ОСОБА_1 свого майна (грошових коштів) та можливості отримувати відсотки за депозитними вкладами, порушення його права власності;

- враховуючи принцип розумності, виваженості та справедливості, суди попередніх інстанцій дійшли висновку щодо обґрунтованості вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 50 000 грн.

За встановлених у цій справі № 243/12225/21 обставин, підстав заявленого позову, колегією суддів відхиляються посилання скаржника на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у наведеній постанові Верховного Суду внаслідок неподібності правовідносин у справі, яка розглядається № 243/12225/21 та у справі № 761/10422/16-ц, за критеріями подібності правовідносин, визначеними Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, зокрема, за змістовним критерієм.

Доводи скаржника в цій частині фактично зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою обставин справи та долучених сторонами доказів, у тому числі ухвали Центрально-Міського районного суду м. Горлівки Донецької області від 18.04.2014 у справі № 253/4157/14-к, а не неврахування наведеного висновку Верховного Суду у справі № 761/10422/16-ц.

Проте, Верховний Суд зазначає, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень в цій частині вбачається, що суди надали оцінку поданим сторонами доказам, якими вони обґрунтовують свої вимоги та/або заперечення і які мають значення для розгляду господарського спору в цій частині, до переоцінки яких в силу приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки, встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

У касаційній скарзі Банк також не погоджується із висновком судів щодо відсутності пропуску строку позовної давності зі сторони позивача при зверненні з цим позовом.

У цьому контексті зазначає про неврахування вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 26.11.2024, які слугували підставою для направлення цієї справи на новий розгляд, та неврахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16 щодо презумпції можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав (аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися").

Банк вважає, що строк позовної давності за вимогами, заявленими у цьому позові, розпочався 16.04.2009 та сплив 16.04.2012, оскільки про обставини направлення коштів з депозитних рахунків на погашення кредитного договору № 09/08 від 04.03.2008 ОСОБА_1 стало відомо з відповіді Банку № 0906/0009000/1708 від 14.04.2009 на його ж запит від 19.03.2009 № 44/03.

Водночас судами встановлено обставин того, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у цій справі № 243/12225/21 саме з підстав та з урахуванням обставин, встановлених ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Горлівки Донецької області від 18.04.2014 у справі № 253/4157/14-к, які (обставини) стали відомі позивачу за наслідками відновлення втрачених матеріалів кримінального провадження № 253/4157/14-к лише у 2021 році.

При цьому, як з`ясовано судами попередніх інстанцій, рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 27.05.2015 у справі № 243/6041/14-ц за позовом ОСОБА_1 до Банку, третя особа - ОСОБА_4 про визнання договорів застави та договорів відступлення права вимоги від 08.04.2008 недійсними та відшкодування на його користь шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - відмовлено в задоволенні позову, зокрема, у зв`язку з передчасністю вимог (до набрання судовим рішенням у кримінальному провадженні законної сили), що не позбавляло позивача права на повторне звернення до суду з відповідними вимогами.

Отже, касаційна інстанція встановила, що висновки щодо застосування норми права, які викладені у наведених вище постановах Верховного Суду та на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 243/12225/21.

Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження. Доводи ж скаржника фактично спрямовані на переоцінку доказав та встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 300 ГПК України.

Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Верховний Суд зазначає, що з огляду на принцип диспозитивності виключно скаржником визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстави для касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними, Верховний Суд, на підставі пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Банку на рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2025 у справі № 243/12225/21.

Керуючись статтею 234 та пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2025 у справі № 243/12225/21.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя Ю. Власов

Суддя І. Колос