РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.09.2025Справа № 910/3304/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., за участі секретаря судового засідання Рябокінь Є.О., розглянувши у судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бімекс-Плюс" (04053, м. Київ, вул. Гоголівська, буд. 43 кв. 2, )

до Приватного підприємства "Будмаш" (01135, м. Київ, вул. Вячеслава Чорновола, буд. 25, );

Приватного підприємства "Будмонтаж" (01135, м. Київ, вул. Вячеслава Чорновола, буд. 25, офіс 231, )

про визнання недійсним договору, скасування запису про державну реєстрацію та відновлення становища, що існувало до порушення,

за участю представників

від позивача: Степаненко Ю.М.

від відповідача-1: Прядко Р.В.

від відповідача-2: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Бімекс-плюс" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного підприємства "Будмаш" (далі відповідач-1) та Приватного підприємства "Будмонтаж" (далі відповідач-2) про визнання недійсним договору, скасування запису про державну реєстрацію та відновлення становища, що існувало до порушення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2 договір купівлі-продажу від 22.05.2023, серія та номер 262, машино-місця № 10 в підземному паркінгу по вул. Гоголівській, 43 у м. Києві, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуд Ларисою Миколаївною, спрямований на ухилення відповідача-1 від сплати заборгованості, стягнутої за рішенням Господарського суду міста Києві від 27.02.2023 у справі № 910/17098/21, яке набрало законної сили.

Відтак, позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 22.05.2023, серія та номер 262, машино-місця № 10 в підземному паркінгу по вул. Гоголівській, 43 у м. Києві укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2, скасувати у Державному реєстрі речових прав запису № 50347504 від 22.05.2023 про державну реєстрацію машино-місця № 10 в підземному паркінгу по вул. Гоголівська, 43 у м. Києві за відповідачем-2, відновити становище, що існувало до порушення, шляхом застосування наслідків недійсності договору купівлі-продажу від 22.05.2023 серія та номер 262, укладеного між відповідачем-1 та відповідачем-2 та повернення у власність відповідачу-1 машино-місця № 10 в підземному паркінгу по вулиці Гоголівській, 43 у місті Києві.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 на підставі ст.174 Господарського процесуального кодексу України позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Бімекс-Плюс" було залишено без руху.

01.04.2025 до Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви, відповідно до якої позивачем усунуто недоліки, зазначені в ухвалі Господарського суду міста Києва від 20.03.2025.

У вказаному листі позивачем також заявлено клопотання про витребування доказів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.04.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/3304/25, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 07.05.2025.

16.04.2025 через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" Приватним підприємством "Будмаш" подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач-1 заперечує проти задоволення позовних вимог з огляду на їх безпідставність, оскільки укладення договору купівлі-продажу від 22.05.2023, № 262, машино-місця № 10 в підземному паркінгу по вул. Гоголівській, 43 у м. Києві мало реальну господарську мету оптимізація управління активами, частину нерухомого майна передано для організації роботи із здачі в оренду / комерційного продажу, частину для використання працівниками самого підприємства; при цьому ПП "Будмаш" після укладення оспорюваного правочину мав достатньо активів для виконання рішення суду у справі №910/17098/21, отже твердження позивача, що укладення спірного договору є зловживанням правом не відповідає дійсності.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.05.2025 задоволено клопотання позивача про витребування доказів, зобов`язано відповідачів надати суду належним чином засвідчену копію договору купівлі-продажу машиномісця № 10 по вул. Гоголівська, 43 у м. Києві від 22.05.2023 серія та номер 262, відкладено підготовче засідання на 11.06.2025.

11.06.2025 до відділу діловодства суду представником позивача подано клопотання про долучення доказів, а саме: листа-відповіді приватного виконавця від 09.06.2025 №2076.

У судовому засіданні 11.06.2025 суд на місці ухвалив відкласти підготовче засідання на 02.07.2025.

У судовому засіданні 02.07.2025 представником відповідача-1 подано клопотання про долучення доказів: договору купівлі-продажу від 22.05.2023, № 262, машино-місця № 10 в підземному паркінгу по вул. Гоголівській, 43 у м. Києві, а також акту прийому-передачі машино-місця.

У судовому засіданні 02.07.2025 суд на місці ухвалив відкласти підготовче засідання на 06.08.2025.

03.07.2025 через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС Товариством з обмеженою відповідальністю "Бімекс-Плюс" подано відповідь на відзив, у якій позивач зазначає, що відповповдіачем-1 не спростовано твердження позивача про те, що спірний договір купівлі-продажу не був спрямований на настання реальних наслідків, оскільки такий 1) укладений після винесення судового рішення про стягнення шкоди з відповідача-1; 2) контрагентом за спірним договором є дружина засновника відповідача-1; 3) ціна проданого відповідачу-2 паркомісця є втричі нижчою за ринкову. У той же час, позивач посилаюсь на лист-відповідь приватного виконавця від 09.06.2025 №2076 про хід виконавчого провадження з виконання наказу Господарського суду м. Києва від 29.06.2023 №910/17098/21, стверджує, що у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого можливо погасити заборгованість.

09.07.2025 через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС Приватним підприємства "Будмаш" подано заперечення, у яких відповідач-1 підтверджує відчуження належних йому об`єктів нерухомого майна, в тому числі під час розгляду справи №910/17098/21, однак, зауважує, що оспорюваний правочин не був спрямований на недопущення стягнення майбутньої заборгованості, про що свідчить погашення більшої частини боргу.

У підготовчому засіданні 06.08.2025 суд на місці ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу №910/3304/25 до розгляду по суті на 03.09.2025.

13.08.2025 через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС представником Приватного підприємства "Будмаш" подано пояснення із доданим рішенням Господарського суду міста Києва від 04.08.2025 у справі №910/2244/25.

У судовому засіданні 03.09.2025 суд на місці ухвалив оголосити перерву розгляду справи по суті на стадії дослідження доказів до 17.09.2025.

У судовому засіданні 17.09.2025 представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, в свою чергу, представник відповідача-1 проти задоволення позовних вимог заперечив, просив відмовити, представник відповідача-2 у судові засідання взагалі не з`являвся, хоча про дату, час та місце засідань повідомлявся належним чином, своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

У судовому засіданні 17.09.2025 оголошено вступну та резолютивну частину рішення відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.02.2023 у справі №910/17098/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.06.2023 та постановою Верховного Суду від 19.09.2023, було визнано недійсною додаткову угоду від 18.02.2015 про внесення змін та доповнень до договору № 1 від 30.06.2000 про дольову участь у будівництві житлово-офісного комплексу на вул. Гоголівській, 43, укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бімекс-плюс" та Приватним підприємством "Будмаш", а також стягнуто з Приватного підприємства "Будмаш" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Бімекс-плюс" збитки у розмірі 15 371 824,00 грн, 232 847,40 грн судового збору, 9 438,50 грн витрат на проведення експертизи.

22.05.2023 між Приватним підприємством "Будмаш" (продавець), та Приватним підприємством "Будмонтаж" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу машино-місця в підземному паркінгу, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Гуд Л.М. за номером 262 (далі договір), за яким продавець передав (продав), а покупець прийняв у власність (купив) належне продавцю на праві приватної власності машино-місце в підземному паркінгу № 10, що розташоване за адресою: місто Київ, вул. Гоголівська, буд. 43.

22.05.2023 приватним нотаріусом КМНО Гуд Л.М. було здійснено державну реєстрацію права власності Приватного підприємства "Будмонтаж" на вказане машино-місце, на підставі рішення про державну реєстрацію №67691073 від 22.05.2023, номер відомостей про речове право: 50347504.

05.07.2023 постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Олефіра О.О. відкрито виконавче провадження №72177028 з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 29.06.2023 у справі №910/17098/21 про стягнення з Приватного підприємства "Будмаш" (далі боржник) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Бімекс-плюс" (далі стягувач) збитків у розмірі 15 371 824,00 грн, 232 847,40 грн судового збору, 9 438,50 грн витрат на проведення експертизи.

Відповідно до листа приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Олефіра О.О. від 09.06.2025 №2076 в ході здійснення виконавчих дій в межах виконавчого провадження №72177028 було погашено борг на суму 1 839 306,00 грн за рахунок передачі у власність стягувача частини нерухомого майна боржника; на суму 1 505 600,35 грн за рахунок реалізації частини нерухомого майна боржника; на суму 1 520 22,87 грн за рахунок стягнення грошових коштів з рахунків боржника.

07.03.2024 виконавчий документ було повернуто стягувачу за його заявою.

08.03.2024 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Олефіром О.О. відкрито виконавче провадження №74394655 з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 29.06.2023 у справі № 910/17098/21.

В ході здійснення виконавчих дій в межах виконавчого провадження №74394655 було погашено борг на суму 6139109,57 грн за рахунок реалізації частини нерухомого майна боржника; на суму 68 923,23 грн за рахунок стягнення грошових коштів з рахунків боржника.

Приватний виконавець зазначає, що погашено заборгованість перед стягувачем на суму 9 704 962,02 грн, залишок заборгованості складає 5 909 147, 88 грн.

Позивач, посилаючись на відсутність у власності відповідача-1 іншого майна, на яке можна було б звернути стягнення в ході виконавчого провадження, зазначає, що укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2 договір купівлі-продажу від 22.05.2023, серія та номер 262, машино-місця № 10 в підземному паркінгу по вул. Гоголівській, 43 у м. Києві, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуд Ларисою Миколаївною, спрямований на ухилення відповідача-1 від сплати заборгованості, стягнутої за рішенням Господарського суду міста Києві від 27.02.2023 у справі №910/17098/21, яке набрало законної сили, таке укладення є зловживанням правом та завдає шкоди позивачу.

За доводами позивача про фраудаторність спірного правочину свідчать наступні обставини: відчуження майна за договором фактично відбулося одразу після винесення рішення Господарським судом міста Києва у справі №910/17098/21; контрагентом за спірним договором є дружина засновника відповідача-1, отже майно фактично залишилося у спільній сумісній власності засновників відповідачів, оскільки обидва підприємства є приватними, тобто діють на основі приватної власності; ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (375 738, 00 грн) ціна проданого відповідачу-2 паркомісця є значно нижчою за ринкову.

Відтак, позивач просить визнати вказаний договір недійсним, скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №50347504 від 22.05.2023 про державну реєстрацію, машино-місця №10 в підземному паркінгу по вул. Гоголівській, 43 у м. Києві за Приватним підприємством "Будмонтаж" та відновити становище, що існувало до порушення шляхом застосування наслідків недійсності договору та повернення у власність

Приватного підприємства "Будмаш" машино-місця №10 в підземному паркінгу по вул. Гоголівській, 43 у м. Києві.

В свою чергу, відповідач-1 заперечує проти задоволення позовних вимог, зазначивши у відзиві що укладення договору мало реальну господарську мету оптимізація управління активами, частину нерухомого майна передано для організації роботи із здачі в оренду / комерційного продажу, частину для використання працівниками самого підприємства; ПП "Будмаш" після укладення оспорюваного правочину мав достатньо активів для виконання рішення суду у справі №910/17098/21, отже твердження позивача, що укладення спірного договору є зловживанням правом не відповідає дійсності.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3, 5 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. При цьому, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання правочину недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання договорів недійсними.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) й настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Така правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 924/1351/20 (924/619/21).

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Згідно з ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Пунктом 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № №11 від 29.05.2013 року передбачено, що фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Відповідний висновок викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 910/4994/18.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

При цьому, у відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відтак, в силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, від 06.07.2016 у справі № 910/1891/14, від 21.09.2016 у справі № 902/841/15).

Як на одну з підстав визнання недійсним договору позивач посилається на неможливість звернення стягнення на інше майно боржника відповідача-1, що на його переконання, свідчить про ухилення відповідача-1 від виконання в повному обсязі рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2023 у справі №910/17098/21.

На підтвердження цієї обставини позивачем надано лист приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Олефіра О.О. від 09.06.2025 №2076, з якого вбачається, що виконавцем встановлено наявність зареєстрованого за відповідачем-1 права власності на об`єкти нерухомого майна: машино-місце № 3, м. Київ, вулиця Гоголівська, будинок 43; машино-місце № 5, м. Київ, вулиця Гоголівська, будинок 43; машино-місце № 17, м. Київ, вулиця Гоголівська, будинок 43; машино-місце № 19, м. Київ, вулиця Гоголівська, будинок 43; машино-місце № 38, м. Київ, вулиця Гоголівська, будинок 43; машино-місце № 40, м. Київ, вулиця Гоголівська, будинок 43.

При цьому, виконавець посилається на технічні недоліки нерухомого майна (відсутність підйомного обладнання, що дозволяло б встановлювати автомобіль другим рівнем). Зважаючи на викладене, виконавець виснував, що зареєстровані за боржником (відповідачем-1) машино-місця "другого рівня" не є об`єктами нерухомості, оскільки знаходяться в повітрі та не прив`язані до землі, що таким об`єктам не притаманно. За таких обставин, на думку виконавця, реалізація належних боржнику машино-місць "другого рівня" потягне за собою порушення прав володіння власників машино-місць "першого рівня", скасування такої реалізації зі стягненням з учасників правочину отриманих сум, в тому числі з приватного виконавця.

З огляду на викладене, приватний виконавець не розглядав вказані машино-місця як майно, за рахунок якого можна погасити заборгованість відповідача-1 перед позивачем.

Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна.

При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якій фактично проживає боржник. У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності/спеціальному майновому праві, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності/спеціальному майновому праві об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, заставлений третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

Порядок реалізації нерухомого майна боржника виконавцем визначений у статті 61 Закону України "Про виконавче провадження".

Так, реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено обороноздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом проведення електронних аукціонів або за фіксованою ціною.

Не реалізоване на електронних торгах нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості виставляються на повторні електронні торги за ціною, що становить 85 відсотків, а рухоме майно - 75 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону.

У разі повторної нереалізації майна нерухоме майно виставляється на третій електронний аукціон за ціною, що становить 70 відсотків, а рухоме майно - 50 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону.

У разі надання стягувачем згоди (у разі реалізації заставленого майна/предмета іпотеки надання стягувачем та заставодержателем/іпотекодержателем згоди) третій електронний аукціон (крім електронного аукціону з продажу конфіскованого за рішенням суду майна) здійснюється у спосіб продажу майна з можливістю зниження початкової ціни, але не нижче 60 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону, для нерухомого майна та 30 відсотків - для рухомого майна та з подальшою можливістю додаткового подання цінових пропозицій.

У разі нереалізації майна на третьому електронному аукціоні виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду.

У разі якщо стягувач протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця письмово не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові. За відсутності у боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, виконавчий документ повертається стягувачу без виконання.

Отже, законодавство встановлює виконавцеві чіткий алгоритм дій з реалізації належного боржнику нерухомого майна.

Водночас, з наданих доказів вбачається, що виконавець самостійно спростував визнаний державою правовий режим нерухомого майна належних відповідачу-1 машино-місць.

Позивачем, у свою чергу, не надано суду жодного належного доказу наявності обставин, на які посилається виконавець (технічні паспорти, висновки експертів), що унеможливлює встановлення таких обставин судом під час розгляду справи.

Також відсутні й докази реалізації майна виконавцем в порядку ст. 61 Закону України "Про виконавче провадження".

Сам лист приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Олефіра О.О. від 09.06.2025 №2076, який є єдиним доказом на підтвердження відсутності у відповідача-1 іншого майна, за рахунок якого можливо було б стягнути заборгованість, судом як належний та допустимий доказ не приймається.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України "Про виконавче провадження" для з`ясування та роз`яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, виконавець виносить постанову про залучення експерта або спеціаліста (кількох експертів або спеціалістів), а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання.

При цьому, сам виконавець не має як спеціальних знань, необхідних для оцінки технічної складової об`єктів нерухомого майна, так і компетенції встановлювати або спростовувати правовий режим таких об`єктів.

Відтак, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем обставин відсутності у власності відповідача-1 іншого майна, за рахунок якого можна було б погасити наявну заборгованість перед стягувачем.

Водночас, задоволення судом позову в даному випадку можливе за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту (зокрема, шляхом визнання недійсним правочину).

Отже, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність порушеного права, за захистом якого особа звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Саме по собі укладення договору після ухвалення Господарським судом міста Києва рішення від 27.02.2023 у справі №910/17098/21 не може оцінюватись судом як порушення прав стягувача (позивача), зокрема, у формі зловживання правом, оскільки такі дії відповідачів не презюмують настання негативних наслідків для позивача.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 29.08.2023 у справі №910/5958/20).

У названих постановах Верховного Суду також відзначено, що в разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства.

Таким чином, виходячи з наведених позивачем аргументів та наданих ним доказів, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем відповідно до вимог господарського процесуального законодавства факту порушення його права або охоронюваного законом інтересу внаслідок існування укладеного між відповідачами договору купівлі-продажу машино-місця в підземному паркінгу від 22.05.2023, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Гуд Л.М. за номером 262, в зв`язку з чим, вимоги про визнання недійсними договору задоволенню не підлягають.

Оскільки вимоги про визнання недійсними договору залишаються судом без задоволення, похідні вимоги про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису та про відновлення становища, що існувало до порушення шляхом застосування наслідків недійсності договору та повернення у власність відповідача-1 майна, залишаються судом також без задоволення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п. 29). Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, суд зазначає, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували його позовні вимоги, з огляду на вищезазначене судом.

Враховуючи висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 25.09.2025

Суддя Л.Г. Пукшин