РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.08.2025Справа № 910/5804/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г, за участю секретаря судового засідання Літовки М.В., розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 910/5804/25

за позовом Київської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОКАР ЕНЕРДЖІ УКРАЇНА»

про стягнення 2 113 029,53 грн

За участю представників:

від позивача Поліщук М.В.

від відповідача Вакулік Я.І., Павленко А.А.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулась Київська міська рада (далі - позивач, КМР) з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОКАР ЕНЕРДЖІ УКРАЇНА» (далі - відповідач, Товариство) про стягнення 2 113 029,53 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач у період з 12.05.2021 до 15.08.2022 користувався земельною ділянкою площею 0,2211 га з кадастровим номером :78:192:0031 по проспекту Степана Бандери, 36 в Оболонському районі міста Києва. Позивач вказав, що відповідач має сплатити безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою комунальної власності до моменту реєстрації права оренди на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (15.08.2022).

Ухвалою суду від 12.05.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого засідання на 09.06.2025, а також встановлено строки для вчинення учасниками справи процесуальних дій.

28.05.2025 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому Товариство, зокрема, заявило про сплив позовної давності.

09.06.2025 суд оголосив перерву в підготовчому засіданні до 07.07.2025.

11.06.2025 від представника позивача до суду надійшло заперечення на клопотання про застосування строків позовної давності.

12.06.2025 від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив.

17.06.2025 від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.07.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 21.07.2025.

У судовому засіданні 21.07.2025 було оголошено перерву до 31.07.2025.

24.07.2025 та 31.07.2025 від відповідача надійшли до суду пояснення та додаткові пояснення у справі.

25.07.2025 від позивача надійшли до суду додаткові пояснення у справі.

У судовому засіданні 31.07.2025 було оголошено перерву до 28.08.2025.

У судових засіданнях суд, заслухавши вступне слово представників сторін, з`ясувавши обставини, дослідив в порядку статей 209-210 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) докази у справі.

Після закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами суд перейшов до судових дебатів.

У судовому засіданні 28.08.2025 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення відповідно до статті 233 ГПК України.

Судом, відповідно до вимог статей 222-223 ГПК України, здійснювалося повне фіксування судового засідання технічними засобами та секретарем судового засідання велися протоколи судових засідань, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, заперечення, додаткові пояснення, тощо, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

На підставі рішення КМР від 10.12.2014 № 578/578 «Про передачу публічному акціонерному товариству «Холдингова компанія «Київміськбуд» земельної ділянки для будівництва та експлуатації торгово-офісного центру з об`єктами придорожнього сервісу на проси. Московському, 36 в Оболонському районі м. Києва» земельну ділянку (кадастровий номер :78:192:0070, площа 0,3492 га) передано в короткострокову оренду на 3 роки (договір оренди земельної ділянки від 27.02.2015 № 44, договір про поновлення договору оренди земельної ділянки від 19.06.2018 № 658), строк дії договору закінчився 19.06.2021.

На підставі договору суборенди земельної ділянки від 29.05.2015 № 728 земельну ділянку (кадастровий номер :78:192:0070, площа 0,3492 га) передано в суборенду Товариству з обмеженою відповідальністю «МАЙНА» [далі - ТОВ «МАЙНА»] (договір про поновлення договору суборенди від 16.08.2018 № 2434).

ТОВ «МАЙНА» та Товариством 21.05.2015 укладено договір про інвестування будівництва об`єкту нерухомості на просп. Московському, 36 в Оболонському районі м. Києва.

16.12.2020 Державною архітектурно-будівельною інспекцією України видано сертифікат №ІУ 00 про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів.

17.12.2020 ТОВ «МАЙНА» та Товариством укладено Акт розподілу площ об`єкту, відповідно до якого Товариство отримує приміщення автозаправного комплексу літ. «А» за даними технічної інвентаризації від 13.02.2020 площею 213,0 кв. м., за адресою: проспект Степана Бандери, 36 у Оболонському районі м. Києва.

Реєстрація права приватної власності підтверджується інформаційною довідкою №262904602 від 24.06.2021 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.

У подальшому, враховуючи наявність майна, розташованого на земельній ділянці та яке перебуває у власності Товариства та ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МЦТІ», Департаментом земельних ресурсів листом від 13.04.2021 №05716-7925 надано згоду на поділ земельної ділянки (кадастровий номер :78:192:0070).

У результаті поділу земельної ділянки було сформовано земельні ділянки з кадастровими номерами: :78:192:0031 та :78:192:0030.

12.05.2021 Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером :78:192:0031 на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок від 30.03.2021, розроблено ТОВ «Земля-2000», що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру від 01.07.2022 № НВ-022.

КМР 17.02.2022 ухвалила рішення № 4510/4551 «Про передачу ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «СОКАР ЕНЕРДЖІ УКРАЇНА» земельної ділянки в оренду для експлуатації та обслуговування автозаправного комплексу на просп. Степана Бандери, 36 в Оболонському районі міста Києва» (рішення є публічно доступним та розміщено на офіційному вебпорталі КМР за посиланням https://kmr.gov.ua/uk/content/rishennya-kyyivskoyi-miskoyi-rady-6272).

Пунктом третім вказаного рішення вирішено передати відповідачу, за умови виконання пункту 4 цього рішення, в оренду на 10 років земельну ділянку площею 0,2211 га (кадастровий номер :78:192:0031, витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 19 листопада 2021 року № НВ-021) для експлуатації та обслуговування автозаправного комплексу (код виду цільового призначення - 12.11 для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу) на просп. Степана Бандери, 36 в Оболонському районі міста Києва із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно, яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29 грудня 2020 року, номер запису про право власності: 40010835.

15.08.2022 на підставі рішення від 17.02.2022 №4510/4551 КМР і Товариством укладено договір оренди земельної ділянки, який посвідчено приватним нотаріусом та зареєстровано 15.08.2022 за № 281.

Згідно з інформаційною довідкою від 28.02.2025 № 415660170 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно договір оренди земельної ділянки зареєстровано 15.08.2022 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, орендодавець за яким - КМР, орендар - Товариство.

КМР вказує, що відповідач безпідставно зберіг кошти за користування земельною ділянкою позивача за період з 12.05.2021 до 15.08.2022 у загальному розмірі 2 113 029,53 грн.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, вказуючи, зокрема, таке:

- обов`язок з оплати оренди виникає на підставі відповідного договору після його реєстрації;

- КМР неправильно здійснено розрахунок, а також не враховано здійснені відповідачем оплати.

Також Товариство заявило про сплив строку позовної давності.

Статтею 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України), а спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, якщо строк визначений роками (частина перша статті 254 ЦК України).

В абзаці першому та п`ятому підпункту 2.1 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» (далі - Постанова № 10) зазначено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Посилання сторони на сплив позовної давності в процесі касаційного перегляду судового рішення не вважається такою заявою.

Пунктом 2.2 Постанови № 10 визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, а саме у розмірі 2 067 569,39 грн, виходячи з такого.

Згідно з частиною першою статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з приписами статей 122, 123, 124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

У силу приписів статті 206 ЗК України використання землі в Україні є платним.

Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України [далі - ПК України]).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Отже, чинним законодавством розмежовано поняття земельний податок і орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності.

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини першої статті 21 Закону України «Про оренду землі» визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Відповідно до частини першої статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Враховуючи приписи частини другої статті 120 ЗК України, не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди, зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій цей будинок, будівля, споруда розташовані.

Отже, відсутність документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою у Товариства у період з 12.05.2021 до 15.08.2022, не є самовільним використанням, втім, не свідчить про наявність підстав на безоплатне використання такої земельної ділянки (близька за змістом правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 10.02.2020 у справі № 922/981/18 та від 02.06.2020 № 922/2417/19.

У силу приписів статті 83 ЗК України та згідно з інформаційною довідкою від 28.02.2025 № 415660170 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, територіальна громада міста Києва в особі КМР є власником земельної ділянки площею 0,2211 га з кадастровим номером :78:192:0031 по проспекту Степана Бандери, 36 в Оболонському районі міста Києва.

Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-022 від 01.07.2022 державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером :78:192:0031 площею 0,2211 га, цільове призначення: 12.11 Для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу по проспекту Степана Бандери, 36 в Оболонському районі міста Києва, проведена 12.05.2021 Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок від 30.03.2021 розробленого ТОВ «Земля-2000».

Отже, земельна ділянка сформована та є об`єктом цивільних прав у розумінні статті 79-1 Земельного кодексу України саме з 12.05.2021.

З огляду на наявність майна, розташованого на земельній ділянці та яке перебуває у власності Товариства, як вказано вище, пунктом 3 рішення КМР від 17.02.2022 № 4510/4551 вирішено передати Товариству, за умови виконання пункту 4 цього рішення, в оренду на 10 років земельну ділянку площею 0,2211 га з кадастровим номером :78:192:0031.

Так, положення ЗК України регламентує перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду.

За змістом статей 122, 123, 124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Частинами першою та другою статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час набуття відповідачем права власності на нежитлову будівлю, розташовану на спірній земельній ділянці) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Суд звертається до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, відповідно до якого принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давнього Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Звідси власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.

Отже, положення глави 15, статей 120, 125 ЗК України, статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка набуває у власність об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Подібний правовий висновок викладено у низці постанов Верховного Суду, зокрема, Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, від 13.02.2019 у справі №320/5877/17, Верховного Суду від 14.01.2019 у справі №912/1188/17, від 21.01.2019 у справі №902/794/17, від 04.02.2019 у справі №922/3409/17, від 12.03.2019 у справі №916/2948/17, від 09.04.2019 у справі №922/652/18, від 21.05.2019 у справі №924/552/18.

Таким чином, відповідно до чинного законодавства на відповідача покладено обов`язок з вирішення питання землекористування земельною ділянкою, на якій розміщено об`єкт нерухомості, який було придбано/набуто у власність на підставі правочину.

Отже, з дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна Товариство, як власник такого майна, стало фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, тому саме з цієї дати у відповідача виник обов`язок належно оформити правовідносини щодо користування земельною ділянкою (укласти відповідний договір та оформити речові права на земельну ділянку), а також обов`язок щодо сплати за користування земельною ділянкою, на якій розташовано майно.

Суд виходить з того, що кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов:

по-перше, набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

по-друге, набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

При цьому згідно з пунктом "д" частини першої статті 156 цього Кодексу власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

У силу приписів ЦК України та ЗК України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

У силу приписів норм права, вказаних у главах 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіюваної шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки, набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Суд звертається до правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 20.09.2024 у справі № 628/1203/19, такого змісту:

« 42. Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

43. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

44. Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

45. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

46. Подібний висновок сформульовано Верховним Судом України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15.

47. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

48. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

49. Для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України).

50. Подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17, від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17, та постановах Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі №201/2956/19, від 27 липня 2022 року у справі №644/3932/18-ц, від 29 березня 2023 року у справі №643/8385/21, від 18 жовтня 2023 року у справі №639/6422/21.

51. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна».

Отже, у цьому випадку відповідач зобов`язаний сплатити відповідачу безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати.

Суд перевірив здійснений позивачем розрахунок безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати та заперечення відповідача та дійшов висновку, що він є неправильним, оскільки, відповідач частково сплачував орендну плату за спірний період, а саме у розмірі 45 460,14 грн, що підтверджується наданими документами, які не були враховані позивачем.

Як вже зазначено вище, відповідно до приписів статті 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини першої статті 21 Закону України «Про оренду землі» визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель.

Відповідно до статті 14 ПК України плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Відповідач не є власником або постійним землекористувачем земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата (стаття 14.1.72 ПК України).

Податковим кодексом України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов`язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною (статті 14.1.125, 14.1.136, 288.5 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 284.1 статті 284 ПК України органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю, що сплачується на відповідній території.

У постанові Верховного Суду від 27.04.2021 у справі № 922/2378/20 вказано правовий висновок такого змісту: « 49. З урахуванням системного аналізу змісту пункту 10.1.1. статті 10, підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14, статей 40, 41, пункту 265.1.3 статті 265 ПК України та встановлених судами фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені норми у подібних правовідносинах слід застосовувати таким чином: «власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) і постійні землекористувачі є платниками земельного податку, а орендарі земель державної та комунальної власності - орендної плати за такі земельні ділянки, однак особа, яка є фактичним користувачем земельної ділянки, не маючи права власності або постійного користування на неї і використовуючи її без укладення договору оренди землі, не підпадає під правове регулювання наведених норм ПК України».

Згідно зі статтею 20 Закону України «Про оцінку земель» за результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт.

Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Технічна документація з нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів затверджується відповідною сільською, селищною і міською радою.

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про оцінку земель» витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається органами, що здійснюють ведення Державного земельного кадастру.

Відповідно до положень пункту 289.2 статті 289 ПК України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель (Кі), на який індексується нормативна грошова оцінка земель і земельних ділянок, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), на 1 січня поточного року, що визначається за формулою:

Кі = 1:100,

де І - індекс споживчих цін за попередній рік.

У разі якщо індекс споживчих цін перевищує 115 відсотків, такий індекс застосовується із значенням 115.

Суд погоджується з доводами позивача, що індекс споживчих цін встановлюється Державною службою статистики України, є загальнодоступним, розміщується на офіційному сайті, а тому не потребує доказування відповідно до приписів статті 75 ГПК України.

Крім того, коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель міститься на офіційному сайті Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (орган уповноважений реалізовувати державну політику у сфері земельних; відносин) [посилання https://land.gov.ua/derzhgeokadastr-povidomlyaye-pro-indeksacziyu- normatyvnoyi-groshovoyi-oczinky-zemel-za-2023-rik/], а саме: «Значення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель за 2021 рік - 1,0 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та 1,1 (для земель несільськогосподарського призначення)».

З огляду на викладене, нормативна грошова оцінка земельної ділянки за 2021 рік визначалась позивачем з врахуванням зазначених вище положень законодавства та становить 13 317 719,63 грн (14 649 491,59 /1,1).

У контексті належності доказів щодо оцінки землі у цій справі суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 09.11.2021 у справі №905/1680/20 такого змісту: « 7.25. Отже, як положення ПК України, так і законодавство про оцінку земель визнають належними доказами на обґрунтування оцінки землі довідку, витяг з Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки, яка є об`єктом плати за землю, та технічну документацію на земельну ділянку, виготовлену компетентним органом».

Суд погоджується з визначеним позивачем періодом нарахування, а саме з 12.05.2021 до 15.08.2022, оскільки в розумінні статті 79-1 ЗК України земельна ділянка є об`єктом цивільних прав і сформована 12.05.2021, а 15.08.2022 - це момент реєстрації права оренди на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Згідно з Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 01.07.2022 № НВ-022 земельна ділянка з кадастровим номером :78:192:0031 належить до земель з видом цільового призначення - 12.11 Для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу.

Ставка орендної плати визначається за період 12.05.2021 - 31.12.2021 відповідно до Додатка 11 до рішення КМР «Про бюджет міста Києва на 2021 рік» від 24.12.2020 № 24/24, де визначені розміри орендної плати за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Києва (у відсотках від нормативної грошової оцінки). До земель з цільовим призначенням 12.11 Для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу (для експлуатації та обслуговування автозаправного комплексу), застосовується ставка орендної плати - 12%.

Ставка орендної плати визначається за період 01.01.2022 - 14.08.2022 відповідно до Додатка 11 до рішення КМР «Про бюджет міста Києва на 2021 рік» від 24.12.2020 № 24/24; за період 01.01.2022 - 15.08.2022 відповідно до Додатка 11 до рішення КМР «Про бюджет міста Києва на 2022 рік» від 09.12.2021 № 3704/3745, де визначені розміри орендної плати за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Києва (у відсотках від нормативної грошової оцінки). До земель з видом цільового призначення - 12.11 застосовується ставка орендної плати - 12%.

Відповідно до розрахунку КМР загальна сума відшкодування розраховується таким чином:

- з 12.05.2021 до 31.12.2021, а саме: 13 317 719,63*12%/365*234 днів = 1 024 552,24 грн;

- з 01.01.2022 до 14.08.2022, а саме: 14 649 491,59*12%/365*226 днів = 1 088 477,29 грн.

Втім, відповідачем документально підтверджено сплату орендної плати у спірний період у розмірі 45 460,14 грн.

Отже, з огляду на вищевикладене, сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 2 067 569,39 грн, а тому позов слід задовольнити частково.

Крім того, судом не беруться до уваги посилання відповідача щодо звільнення його від сплати за користування землею у 2022 році, оскільки положення п. 69.14. підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України не передбачають звільнення від сплати за частину заявленого у позові періоду, адже відповідач не має оформленого права власності на землю або постійного користування на неї і використовує ділянку без укладення договору оренди землі, що не підпадає під правове регулювання наведених норм ПК України.

Щодо посилань скаржника на сплив строку позовної давності, то слід зазначити таке.

Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24, такого змісту:

« 82. Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.

83. За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.

84. Законодавство можевизначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України.

85. Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.

86. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.

87. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

88. Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.

89. Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).

90. Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

91. Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.

92. Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.

93. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.

94. Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХнабрав чинності 30 січня 2024 року.

95. Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.

96. Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.

97. Отже, оскільки в цій справі станом на 02 квітня 2020 року позовна давність щодо визнаних судами обґрунтованими позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних не спливла, то перебіг цього строку є зупиненим і дотепер (внаслідок продовження на строк дії карантину та воєнного стану й подальшого зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану)».

Слід зазначити, що у цій справі позовна давність щодо стягнення безпідставно набутого майна станом на 02 квітня 2020 року не спливла, а тому строк звернення КМР до суду було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.

Таким чином, відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності.

Разом з тим, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою ЄСПЛ очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні ЄСПЛ «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому суд зазначає, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже вони не спростовують встановлених судом обставин та не впливають на результат прийнятого рішення.

Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідачем не подано доказів на підтвердження заперечень проти задоволення позовних вимог.

За таких обставин, враховуючи подані учасниками справи докази, які оцінені судом у порядку статті 86 ГПК України, позов підлягає частковому задоволенню.

За приписами статті 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору слід покласти на відповідача у розмірі 24 810,83 грн.

Керуючись статтями 129, 233, 236, 237, 240 та 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СОКАР ЕНЕРДЖІ УКРАЇНА» (01054, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, будинок 52-А, код 36866563) на користь Київської міської ради (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 36, код 22883141) безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 2 067 569 (два мільйони шістдесят сім тисяч п`ятсот шістдесят дев`ять) грн 39 коп., судовий збір у розмірі 24 810 (двадцять чотири тисячі вісімсот десять) грн 83 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17.09.2025.

Суддя О.Г. Удалова