УХВАЛА

м. Київ

18.09.2025Справа № 910/4724/25

Суддя Привалов А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні, за участю секретаря судового засідання Ягельської А.О.,

справу № 910/4724/25

за позовом Релігійної організації "Свято-Успенський кафедральний собор Української

православної церкви"

до Волинської обласної державної адміністрації

про визнання договору продовженим

За участі представників сторін:

від позивача: Шульженко Д.Ю., Караговнік А.Ю.

від відповідача: Гаргола О.А.

УСТАНОВИВ:

Релігійна організація "Свято-Успенський кафедральний собор Української православної церкви" звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Волинської обласної державної адміністрації, в якому просить суд визнати договір №101 про безоплатне користування релігійною громадою Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви м. Володимира-Волинського культовими будівлями, державною власністю, що знаходяться за адресою: м. Володимир-Волинський, вул. Соборна, 25, 27 від 07.10.2019, укладений між Волинською обласною державною адміністрацією та релігійною громадою Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви м. Володимира-Волинського продовженим на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилається на неможливість припинення чи вилучення культових будівель у релігійних організацій в силу положень ч.2 ст.17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", а також зазначає про наявність законодавчо визначених підстав для визнання вищезазначеного договору продовженим на підставі положень ст. 764, 777, 827 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", п.5 постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 №634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану".

Також, на розгляд Господарського суду міста Києва від Релігійної організації "Свято-Успенський кафедральний собор Української православної церкви" одночасно з поданим позовом надійшла заява про забезпечення позову, в якій заявник просить суд зупинити стягнення на підставі наказу господарського суду Волинської області №1 від 24.03.2025 у справі №903/693/24, виданого на виконання рішення Господарського суду Волинської області від 12.11.2024 та постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.03.2025 у справі №903/693/24.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.04.2025 визнано дії Релігійної організації "Свято-Успенський кафедральний собор Української православної церкви" щодо подання вищевказаних позовної заяви та заяви про забезпечення позову зловживанням процесуальними правами, у зв`язку з чим позовну заяву та заяву про забезпечення позову повернуто позивачу.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2025 №910/4724/25 ухвалу Господарського суду міста Києва від 24.04.2025 скасовано, справу передано до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 17.07.2025, справу № 910/4724/25 було передано на розгляд судді Смирновій Ю.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.08.2025 задоволено самовідвід судді Смирнової Ю.М. Матеріали позовної заяви у справі №910/4724/25 передано уповноваженій особі для вирішення питання про повторний автоматичний розподіл справи.

За результатом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа №910/4724/25 передана на розгляд судді Привалову А.І.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.08.2025 прийнято справу №910/4724/25 до провадження та ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 18.09.2025.

03.09.2025 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти позову заперечує.

15.09.2025 через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшло клопотання про надання дозволу на подання документів у справі № 910/4724/25 в паперовій формі.

16.09.2025 через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшли наступні клопотання:

- про долучення до матеріалів справи належним чином засвідчених копій матеріалів реєстраційних справ щодо об`єктів нерухомого майна, отриманих в ході розгляду справи №910/6465/25;

- про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи;

- про залучення Фонду державного майна України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача;

- про залучення Міністерства культури та стратегічних комунікацій України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача;

- про призначення у справі комплексної історико-правової та науково-правової експертизи.

Також, 16.09.2025 через систему «Електронний суд» надійшло клопотання Управління Володимир-Волинської єпархії Української Православної Церкви про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.

17.09.2025 через систему «Електронний суд» до суду надійшли заяви про вступ у справу в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, від ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

18.09.2025 через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшли додаткові пояснення по справі.

Присутні у підготовчому засіданні 18.09.2025 представники позивача повністю підтримали подані клопотання, з мотивів у них наведених.

Представник відповідача заперечив проти задоволення усіх поданих позивачем клопотань, оскільки вони не стосуються предмету і підстав заявленого позову.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, судом відзначає наступне.

07.10.2019 між Волинською обласною державною адміністрацією з однієї сторони та Релігійною громадою Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви м. Володимира-Волинського було укладено Договір №101 (далі - Договір) про безоплатне користування релігійною громадою Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви м. Володимира-Волинського культовими будівлями, державною власністю, що знаходиться за адресою: м. Володимир-Волинський, вул. Соборна, 25, 27.

Умовами Договору визначено, зокрема, що державна організація передає, а користувач приймає у безоплатне користування культові будівлі, що розташовані у м. Володимир-Волинський вулиця Соборна, 25, 27, пам`ятки архітектури національного значення: Свято-Успенський собор, будинок з дзвіницею та мури з брамами (охоронні №№ 84/1, 84/2, 84/3), що є державною власністю.

Згідно п.16. Договору, останній набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 01 липня 2024 року.

Листом від 24.04.2024 за вих.№3473/2-24 Волинською ОВА було повідомлено позивача, що зазначений Договір буде припинено з 01 липня 2024 року, а також про те, що з 01.02.2020 вступив у дію Закон України "Про оренду державного та комунального майна" відповідно до частини 2 статті 9 цього Закону, забороняється передача державного або комунального майна в безоплатне користування або позичку, а тому Договір про безоплатне користування релігійною громадою нерухомим майном, що є державною власністю, з 01 липня 2024 року продовжуватися не буде.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 12.11.2024 у справі №903/693/24, яким зобов`язано Релігійну організацію "Свято-Успенський кафедральний собор Української православної церкви" повернути Волинській обласній військовій (державній) адміністрації культові будівлі, що розташовані у м. Володимирі, вул. Соборна, 25, 27, пам`ятки архітектури національного значення: Свято-Успенський собор, будинок з дзвіницею та мури з брамами (охоронні №№84/1, 84/2, 84/3), що є державною власністю, шляхом звільнення культових будівель та підписання відповідного акта приймання-передачі.

Постановою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 11.03.2025 у справі №903/693/24 змінено мотивувальну частину зазначеного рішення суду першої інстанції та встановлено, що договір №101 про безоплатне користування релігійною громадою Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви м. Володимира-Волинського культовими будівлями, державною власністю, що знаходяться за адресою: м. Володимир-Волинський, вул. Соборна, 25, 27 від 07.10.2019, укладений між Волинською обласною державною адміністрацією та релігійною громадою Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви м.Володимира-Волинського (про визнання якого продовженим просить позивач в рамках переданого на розгляд Господарського суду міста Києва позову), є нікчемним.

Судом апеляційної інстанції також констатовано відсутність правової підстави для Релігійної організації "Свято-Успенський кафедральний собор Української православної церкви" в користуванні майном - Свято-Успенським собором, будинком із дзвіницею, мурами з брамами, адже спірне майно не є власністю Релігійної організації "Свято-Успенський кафедральний собор Української православної церкви", а є державною власністю.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08.07.2025 залишено без змін постанову Північно-Західного апеляційного господарського суду від 11.03.2025 у справі №903/693/24.

За приписами статті 317 ГПК України постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення. Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Частиною 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Вказаний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/9823/17.

Отже, не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

При цьому, суд зазначає, що преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 в справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та від 28.11.1999 року в справі «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України» від 19.02.2009 та "Пономарьов проти України" від 03.04.2008).

Таким чином, Господарським судом міста Києва приймаються до уваги обставини, встановлені у справі №903/693/24.

Так, у постановах суду апеляційної та касаційної інстанції зазначено, що фактичні обставини справи свідчать про нікчемність Договору від 07.10.2019 з огляду на приписи статті 220 Цивільного кодексу України, який не створює юридичних наслідків для його сторін у виді виникнення прав та обов`язків за таким правочином, у тому числі, не породжує у позивача (у даній справі) речового права (права користування) Свято-Успенським собором, будинком із дзвіницею, мурами з брамами, власником яких є держава в особі Волинської ОВА.

Також колегія суддів касаційної інстанції зазначила, що за встановлених судом апеляційної інстанції обставин нікчемності спірного договору відхиляє аргументи відповідача про автоматичне продовження дії такого договору в силу закону, оскільки, як уже зазначалося, нікчемний правочин не створює юридичних наслідків.

Нікчемний правочин є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/ встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою відповідно до свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 18.04.2024 у справі № 915/1567/21, від 18.09.2024 у справі №904/1710/23, від 11.07.2024 у справі № 905/1081/23.

Судом ураховано приписи ч. 4 ст. 236 ГПК України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч.1 ст.2 ГПК завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ГПК).

З огляду на наявність таких, що набрали законної сили рішення Господарського суду Волинської області від 12.11.2024 у справі №903/693/24, яким зобов`язано Релігійну організацію "Свято-Успенський кафедральний собор Української православної церкви" повернути Волинській обласній військовій (державній) адміністрації культові будівлі, що розташовані у м.Володимирі, вул.Соборна, 25, 27, пам`ятки архітектури національного значення: Свято-Успенський собор, будинок з дзвіницею та мури з брамами (охоронні №№84/1, 84/2, 84/3), що є державною власністю, шляхом звільнення культових будівель та підписання відповідного акта приймання-передачі, та постанови Північно-Західного апеляційного господарського суду від 11.03.2025 у справі №903/693/24, якою Договір №101 про безоплатне користування релігійною громадою Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви м. Володимира-Волинського культовими будівлями, державною власністю, що знаходяться за адресою: м. Володимир-Волинський, вул. Соборна, 25, 27 від 07.10.2019, укладений між Волинською обласною державною адміністрацією та Релігійною громадою Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви м. Володимира-Волинського, визнано нікчемним, що свідчить про відсутність у Релігійної організації "Свято-Успенський кафедральний собор Української православної церкви" як самої правової підстави для звернення до суду з позовом про визнання Договору №101 про безоплатне користування релігійною громадою Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви м. Володимира-Волинського культовими будівлями, державною власністю, що знаходяться за адресою: м. Володимир-Волинський, вул. Соборна, 25, 27 від 07.10.2019 продовженим на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, так і самого предмету спору, оскільки фактично Договору №101 від 07.10.2019 на даний час не існує у правовому сенсі.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відсутність предмета спору означає відсутність спірного матеріального правовідношення між сторонами.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Установлені законом матеріально-правові способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту. У п.145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. The United Kingdom), заява №22414/93, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) виснував, що зазначена норма Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Отже, ефективний засіб правового захисту в розумінні ст.13 Конвенції повинен забезпечити поновлення саме порушеного права особи, яка звернулася за судовим захистом. Натомість застосування судом неефективного способу захисту створює лише видимість захисту права особи, в той час як насправді таке право залишається незахищеним, що не відповідає ст.13 Конвенції.

Судом ураховано інформацію повідомлену учасниками справи, що в провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа № 910/6465/25 за позовом Регіональної організації "Свято-Успенський Кафедральний Собор Української Православної Церкви" до Волинської обласної державної адміністрації про: визнання за Регіональною організацією "Свято-Успенський Кафедральний Собор Української Православної Церкви" право постійного користування культовими будівлями, що розташовані у Волинській області, місто Володимир, вулиця Соборна, буд. 25, 27, пам`ятки архітектури національного значення: "Успенський собор (Мстиславів храм)" (охоронний номер 030024/1), "Будинок з дзвіницею" (охоронний номер 030024/2), "Мури з брамами" (охоронний номер 030024/3); скасування рішень державного реєстратора Управління "Центр надання адміністративних послуг" виконавчого комітету Володимирської міської ради (ЦНАП) про реєстрацію нерухомого майна за Волинською обласною державною адміністрацією.

Отже, позивачем реалізовано право на захист порушених прав шляхом подання відповідної позовної заяви, в якій визначено спосіб, який є ефективним та на даний час відповідає змісту порушених прав позивача і спричиненим цими діяннями наслідкам, ніж спосіб захисту порушених прав, визначений у справі № 910/4724/25.

Також, у судовому засіданні представник позивача зазначив, що усі подані в рамках справи № 910/4724/25 клопотання є аналогічними до клопотань, поданих у справі №910/6465/25, частина з яких вже розглянута судом.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.43 Господарського процесуального кодексу України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи, або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;

5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Правовідносини суду з кожним учасником процесу підпорядковані досягненню головної мети - ухваленню законного та обґрунтованого рішення, а також створенню особам, що беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав і так само прав та інтересів інших осіб.

Господарський процесуальний обов`язок сторони - це належна поведінка сторони в господарському судочинстві, що вимагається та забезпечується процесуальним законом, а також кореспондує суб`єктивному процесуальному праву суду.

Таким чином, подання позивачем у справі № 910/4724/25 клопотань про призначення судових експертиз та залучення третіх осіб, аналогічних за змістом клопотань, поданих у справі № 910/6465/25, визнається судом зловживанням позивачем своїми процесуальними правами, тому такі клопотання залишаються судом без розгляду.

Заяви Управління Володимир-Волинської єпархії Української Православної Церкви, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, суд також залишає без розгляду, у зв`язку з закриттям провадження у справі.

За приписами ч. 4 ст. 231 ГПК України, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Разом з тим, згідно п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Оскільки позивачем не подано до суду будь-яких заяв щодо повернення сплаченої суми позивачу, внаслідок закриття провадження у справі, суд унеможливлений вирішити питання щодо повернення судового збору.

Відповідно до ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про: 1) залишення позовної заяви без розгляду; 2) закриття провадження у справі; 3) закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Керуючись ст. 2, 43, 185, 231, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Провадження у справі №910/4724/25 за позовом Релігійної організації "Свято-Успенський кафедральний собор Української православної церкви" до Волинської обласної державної адміністрації про визнання продовженим договору - закрити.

2. Згідно ч. 1 ст.235 Господарського процесуального кодексу України, дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення суддею та може бути оскаржена в порядку, встановленому статтею 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст ухвали складений: 24.09.2025.

Суддя А.І. Привалов