ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.09.2025 Справа № 917/1309/25

Господарський суд Полтавської області у складі судді Ківшик О.В., розглянувши справу

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Діджітал Дем", вул.Тарасівська, 19, корп.Б, оф.5, м.Київ, 01033

до відповідача Фізичної особи-підприємця Коршунової Вікторії Вікторівни, АДРЕСА_1

про стягнення 166 790,63 грн,

Секретар судового засідання Ісенко М.В.

Без виклику учасників справи,

установив:

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Діджітал Дем" просить суд стягнути з Фізичної особи-підприємця Коршунової Вікторії Вікторівни 166 790,63 грн заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання укладеного між сторонами у спрощений спосіб договору поставки, з яких 150 000,00 грн основний борг, 1 215,61 грн 3% річних, 3 013,61 грн інфляційні втрати, 12 561,37 грн пеня.

На підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивач надав наступні докази : копія рахунку-фактури №1 від 26 лютого 2025 року; копія виписки від 27 лютого 2025 року; копія Платіжної інструкції № 186 від 27 лютого 2025 року; копія Претензії Позивача №6/03 від 06 березня 2025 року; копія опису вкладення до цінного листа та квитанції про відправку від 06 березня 2025 року АТ "Укрпошта" за номером відправлення 776; Трекінг відправлення з офіційного сайту АТ "Укрпошта" за номером відправлення 776; копія виписки по банківських операціях за розрахунковим рахунком Позивача в АТ "ПУМБ" за 19.03.2025; копія виписки по банківських операціях за розрахунковим рахунком Позивача в АТ "ПУМБ" за 23.03.2025; копія Акту звіряння взаєморозрахунків від 23.06.2025 року між Позивачем та Відповідачем.

Інших заяв по суті спору до суду не надходило.

2. Процесуальні питання, вирішені судом.

01.07.2025 до Господарського суду Полтавської області надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Діджітал Дем" до відповідача Фізичної особи-підприємця Коршунової Вікторії Вікторівни про стягнення 166 790,63 грн заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання укладеного між сторонами у спрощений спосіб договору поставки, з яких 150 000,00 грн основний борг, 1 215,61 грн 3% річних, 3 013,61 грн інфляційні втрати, 12 561,37 грн пеня.

Крім того, позивач просить суд розглянути справу в порядку спрощеного провадження та повідомляє попередню (орієнтовну) суму витрат на професійну правничу допомогу 50 000,00 грн та розмір витрат по сплаті судового збору 3 028,00 грн.

Також позивачем разом з позовом подано заяву про забезпечення позову.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.07.2025 справу № 917/1309/25 розподілено судді Ківшик О.В.

Суд ухвалою від 07.07.2025 повернув Товариству з обмеженою відповідальністю "Діджітал Дем" заяву про забезпечення позову.

Суд ухвалою від 07.07.2025 прийняв позовну заяву до розгляду і відкрив провадження у справі, ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання); встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов - 15 днів з дня вручення ухвали.

Ухвали Господарського суду Полтавської області від 07.07.2025, які направлялись відповідачу за адресою, наявною в матеріалах справи, та яка співпадає із зазначеною у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, повернулися до Господарського суду Полтавської області з відміткою поштового відділення "адресат відсутній за вказаною адресою".

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.

Повідомлення про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання відповідач суду не надав.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає (ч. 7 ст. 120 ГПК України).

За змістом ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно ст. 232 ГПК України судовим рішенням є, зокрема, ухвали.

Суд вважає, що факт неотримання відповідачем поштової кореспонденції залежав від волевиявлення самого адресата, тобто мав суб`єктивний характер та є наслідком неотримання адресатом пошти під час доставки за вказаною адресою і незвернення самого одержувача кореспонденції до відділення пошти для отримання рекомендованого поштового відправлення (подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 13.01.2020 у справі № 910/22873/17, від 14.08.2020 у справі № 904/2584/19, від 28.09.2020 у справі № 910/9791/18, від 21.01.2021 у справі № 910/16249/19, від 14.04.2021 у справі № 876/74/20, від 26.05.2021 у справі № 916/1176/20, від 20.07.2021 у справі № 916/1178/20, від 17.11.2021 у справі № 908/1724/19, від 25.11.2021 у справі № 873/41/21, від 09.12.2021 у справі № 911/3113/20, від 14.01.2022 у справі № 910/2042/21, від 23.06.2022 у справі № 914/2265/20, від 27.07.2022 у справі № 908/3468/13).

22.07.2025 позивач за вх № 9690 подав заяву про забезпечення позову.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 22.07.2025 заяву про забезпечення позову по справі № 917/1309/25 передано на розгляд судді Ківшик О.В.

Суд ухвалою від 24.07.2025 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Діджітал Дем" про забезпечення позову вх. № 9690 від 22.07.2025 року у справі № 917/1309/25 задовольнив; вжив заходи забезпечення позову у справі № 917/1309/25 шляхом накладення арешту на грошові кошти Фізичної особи-підприємця Коршунової Вікторії Вікторівни (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), які знаходяться на розрахунковому рахунку НОМЕР_2 , відкритому в філії Полтавського обласного управління АТ "Ощадбанк" та інших банківських рахунках, що належать відповідачу.

Ухвала Господарського суду Полтавської області від 24.07.2025, які направлялась відповідачу за адресою, наявною в матеріалах справи, та яка співпадає із зазначеною у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, повернулася до Господарського суду Полтавської області з відміткою поштового відділення "адресат відсутній за вказаною адресою".

Отже, відповідно до ч. 7 ст. 120, ст. 242 ГПК України ухвали суду від 07.07.2025 вважаються врученими відповідачу 16.07.2025 року, а ухвала суду від 24.07.2025 вважається врученою відповідачу 30.07.2025 року.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на позов у визначений у відповідності до положень ГПК України строк не скористався.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

За таких обставин, справа підлягає вирішенню за наявними матеріалами.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Водночас суд зауважує, що відповідно до пунктів 3 та 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд також зазначає, що з урахуванням умов воєнного стану в Україні, загальної ситуації в Україні та особливого режиму роботи суду, спрямованого на необхідності збереження життя і здоров`я суддів, працівників апарату та відвідувачів суду, суд здійснює розгляд справи №917/1309/25 у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення (ч. 4 ст. 240 ГПК України). Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 ГПК України).

3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи.

Позивач зазначає, що 26.02.2025 року між Позивачем і Відповідачем досягнуто згоди щодо істотних умов договору поставки товару, предметом якого є оплатне постачання обладнання подвійного використання, а саме - безпілотних літальних апаратів марки DJI Маvіk 3Т (далі - Товар) у кількості 2 штуки, вартість одиниці Товару становила 165 000, 00 грн, загальна вартість договору становила 330 000,00 грн.

За даними позивача, при укладанні договору, відповідач зазначив, що Товар є в наявності та його відправка Позивачу можлива протягом трьох календарних днів.

Відповідачем надано позивачу рахунок-фактуру №1 від 26.02.2025 року з метою сплати позивачем попередньої оплати за Товар у сумі 330 000,00 грн на розрахунковий рахунок відповідача за номером ІВАN НОМЕР_3 в АТ "ПУМБ" (копія рахунку наявна у матеріалах справи, арк. с. 20).

27.02.2025 року позивачем сплачено на користь відповідача грошові кошти у сумі 330 000,00 грн, що підтверджується випискою за 27.02.2025 року по банківських операціях за розрахунковим рахунком позивача в АТ "ПУМБ" та Платіжною інструкцією №186 від 27.02.2025 (копії наявні у матеріалах справи, арк.с. 21-22).

Позивач вказує, що протягом періоду з 27.02.2025 до 04.03.2025 представник позивача систематично зв`язувався засобами електронного та мобільного зв`язку із відповідачем, при цьому останній обіцяв поставити Товар в найкоротші строки.

06.03.2025 року позивач відправив на поштову адресу відповідача Претензію за вихідним номером 6/03 про повернення коштів у сумі 330 000, 00 грн протягом одного дня від дати отримання претензії. Доказом направлення Претензії №6/03 від 06.03.2025 року є опис вкладення до цінного листа АТ "Укрпошта" за номером відправлення 776 від 06.03.2025 року, накладна № 776 та фіскальний чек (копії наявні у матеріалах справи, арк.с. 23-25, 29-30).

На Претензію № 6/03 від 06.03.2025 року відповідач не надав відповіді, кошти у вказані строки не повернув. При цьому, позивач зазначає, що поштове відправлення АТ "Укрпошта" за номером 776 повернулось позивачу 18.04.2025 року, що підтверджується трекінгом відправлення з офіційного сайту АТ "Укрпошта" (арк.с. 31).

Позивач наголошує, що відповідач своїми діями підтвердив наявність між позивачем та відповідачем договірних зобов`язань, зокрема, наступним :

19.03.2025 року відповідач повернув на розрахунковий рахунок позивача грошові кошти у сумі 150 000,00 грн, що підтверджується випискою по банківських операціях за розрахунковим рахунком позивача в АТ "ПУМБ" за 19.03.2025, в призначенні платежу відповідач зазначив : "повернення коштів від 27.02.2025" (арк.с. 34).

23.03.2025 року відповідач повернув на розрахунковий рахунок позивача грошові кошти у сумі 30 000, 00 грн, що підтверджується випискою по банківських операціях за розрахунковим рахунком Позивача в АТ "ПУМБ" за 23.03.2025. В призначенні платежу відповідач зазначив "повернення помилково зарахованих коштів від 27.02.2025" (арк.с. 35).

Оскільки відповідачем добровільно повернуто кошти лише частково (у розмірі 180 000,00 грн), заборгованість з неповернутої попередньої оплати становить 150 000,00 грн. Дана обставина відповідачем не спростована.

Враховуючи викладене, позивач звернувся з даним позовом до суду.

4. Норми права, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення, та висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) підставами виникнення прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтями 202, 205 ЦК України закріплено загальне поняття правочину, яким є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. При цьому відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Положеннями ст. 627, ст. 628 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України та ст. 180 Господарського кодексу України (далі - ГК України) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як визначено ч. 1 ст. 181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Враховуючи, що зазначений в описовій частині даного рішення рахунок на оплату позивачу (ТОВ "Діджітал Дем") містить перелік товарів, які підлягають оплаті останнім, їх вартість та кількість (330 000,00 грн), а також враховуючи проведену 27.02.2025 позивачем повну оплату вказаного рахунку з призначенням платежу : "оплату за матеріали згідно рахунку-фактури № 1 від 26.02.2025", між сторонами мав місце факт укладання правочину - договору поставки у спрощений спосіб.

Враховуючи правову природу укладеного договору, кореспондуючи права та обов`язки його сторін, суд дійшов висновку, що оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватись з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з поставки.

Частиною 1 статті 265 ГК України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у обумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частинами 1, 2 ст. 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Згідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

За умовами ч.1, 2 ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося.

Відповідно до ст. 599 ЦК України та ст. 202 ГК України господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

З урахуванням наведеного, тягар доведення належного виконання відповідачем свого обов`язку за договором, а так само обставин, які перешкоджали виконанню цього обов`язку, несе відповідач як боржник у цьому зобов`язанні.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не почав його виконувати або не виконав його у строк, встановлений договором.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач належним чином виконав зобов`язання за вищезазначеним Договором щодо здійснення ним попередньої оплати у розмірі 100% від вартості товару. Відповідач в порушення прийнятих на себе зобов`язань за вказаним Договором щодо поставки товару не виконав, на вимогу Позивача Відповідач кошти повернув частково (у розмірі 180 000,00 грн), решту коштів (у розмірі 150 000,00 грн) не повернув. Дана обставина відповідачем не спростована.

Отже, з аналізу наведених норм права та поданих доказів, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 150 000,00 грн неповернутої попередньої оплати, підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню.

Позивач заявив до стягнення з відповідача 1 215,61 грн три проценти річних за період з 21.03.2025 по 26.06.2025 та 3 013,65 грн інфляційні втрати за період з 21.03.2025 по 26.06.2025.

Відповідно п. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18.

Оскільки відповідач не надав суду доказів виконання договірних зобов`язань щодо поставки товару позивачу, суд, здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку, в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 1 215,61 грн 3% річних та 3 013,65 грн інфляційних втрат, дійшов до висновку, що позовні вимоги є правомірними та підлягають задоволенню.

Також позивачем заявлено до стягнення з відповідача 12 561,37 грн пені за період з 21.03.2025 по 26.06.2025.

Щодо вимог про стягнення пені суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язань відповідно ст. 546, ст. 549 ЦК України та ст. 199 ГК України, є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України.

Частиною 1 статті 216 ГК України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.

Таким чином, законодавець пов`язує можливість застосування штрафних санкцій за порушення строків виконання зобов`язань саме з умовами їх встановлення за договором за відсутності законодавчого врегулювання розміру таких санкцій.

За змістом наведених вище положень законодавства, розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Стосовно спірних правовідносин законом розмір штрафних санкцій не встановлено, отже необхідною умовою їх нарахування та стягнення є визначення підстав сплати та розміру санкцій в договорі, укладеному між сторонами.

Отже, якщо сторони не передбачили в умовах договору за порушення строків виконання зобов`язань можливість сплати пені та не визначали її розмір, відсутні підстави для стягнення пені у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не передбаченому законом.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 908/1501/18.

Частиною 4 ст. 236 ГПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як зазначалось судом, між сторонами укладено Договір поставки у спрощений спосіб, яким не передбачено відповідальність за порушення строків поставки або несвоєчасного повернення передоплати. Отже, нарахування позивачем пені є безпідставним.

Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення пені у розмірі 12 561,37 грн пені не підлягають задоволенню.

За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 161 ГПК України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи, зокрема, є : позовна заява; відзив на позовну заяву.

Відповідач контррозрахунку ціни позову не надав, незгоди щодо арифметичної правильності розрахунку у відзиві не висловив, вимогу не заперечив.

Згідно з приписами частини 4 статті 165 ГПК України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті.

Згідно із ч. 2-3 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом досліджено всі докази, наявні у матеріалах справи.

Допустимих доказів в спростування зазначеного чи будь-яких обґрунтованих заперечень по суті спору відповідач суду не надав.

Отже, з аналізу наведених норм права та поданих доказів, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 150 000,00 грн суми попередньої оплати, 1 215,61 грн 3% річних та 3 013,65 грн інфляційних втрат, підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Стосовно розподілу судових витрат.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України "Про судовий збір".

Частиною 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні з позовом до суду згідно платіжної інструкції № 646 від 27.06.2025 позивач сплатив судовий збір у розмірі 3 028,00 грн. Зарахування судового збору у розмірі 3 028,00 грн до спеціального фонду Державного бюджету України підтверджується довідкою (а.с. 52).

Пунктом 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України визначено, що у спорах, що виникають при укладенні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на часткове задоволення позовних вимог, витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 799,95 грн покладаються на відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 232-233, 237-238, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Коршунової Вікторії Вікторівни (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місцезнаходження : АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Діджітал Дем" (, місцезнаходження : 01033, м. Київ, вул. Тарасівська, буд. 19, корп. Б, оф. 5) 150 000,00 грн суму попередньої оплати, 1 215,61 грн 3% річних та 3 013,65 грн інфляційних втрат та 2 799,95 грн судового збору.

Видати наказ після набрання цим рішенням законної сили.

3. В частині стягнення з відповідача 12 561,37 грн пені у задоволенні позову відмовити.

4. Копію рішення направити учасникам (сторонам) справи в порядку, встановленому статтею 242 ГПК України.

Рішення підписане 17.09.2025 року .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ст. 256 ГПК України).

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України).

Суддя О.В.Ківшик