ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" вересня 2025 р. Справа№ 910/5508/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ходаківської І.П.

суддів: Владимиренко С.В.

Демидової А.М.

за участю секретаря судового засідання: Зозулі Н.М.

за участю представників:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Тарасенко О. В.

від третьої особи: Божинський В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Фонду державного майна України

на рішення господарського суду міста Києва від 12.12.2024 (повний текст рішення складено 09.07.2025)

у справі № 910/5508/23 (суддя С. А. Ковтун)

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву

до Громадської організації "Всеукраїнська спілка інвалідів війни в Афганістані та інших локальних конфліктів"

третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Фонд державного майна України

про розірвання договору оренди та виселення

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог.

В квітні 2023 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до громадської організації "Всеукраїнська спілка інвалідів війни в Афганістані та інших локальних конфліктів" про розірвання договору оренди № 347 нерухомого майна, що належить до державної власності, від 18.12.2018 та виселення громадської організації "Всеукраїнська спілка інвалідів війни в Афганістані та інших локальних конфліктів" з нежитлових приміщень за адресою: місто Київ, вулиця Остапа Вишні, 5-А.

Позовні вимоги обґрунтовані істотним порушенням відповідачем своїх зобов`язань за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 18.12.2018 № 347 в частині своєчасної сплати орендної плати, здійснення страхування орендованого майна після 23.05.2022, заборони передачі у користування третім особам, що є підставою для дострокового розірвання цього договору відповідно до ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення.

Рішенням господарського суду міста Києва від 13.09.2023, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2024, у справі №910/5508/23 позов задоволено повністю, розірвано договір оренди №347 нерухомого майна, що належить до державної власності від 18.12.2018, укладений між Регіональним відділенням та Громадською організацією; виселено Громадську організацію з нежитлових приміщень загальною площею 992,7 кв.м (реєстровий номер 00032945.3.АААДКЕ203), що є частиною нежилих приміщень за адресою: м. Київ, вул. Остапа Вишні, буд. 5-А, що належить до державної власності та відноситься до сфери управління і обліковується на балансі Фонду державного майна України; стягнуто з Громадської організації на користь Регіонального відділення судовий збір у розмірі 5 368,00 грн.

Постановою від 29.05.2024 Верховного Суду касаційну скаргу Громадської організації "Всеукраїнська спілка інвалідів війни в Афганістані та інших локальних конфліктів" задоволено, постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2024 та рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2023 у справі №910/5508/23 скасовано, справу №910/5508/23 направити на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду рішенням господарського суду міста Києва від 12.12.2024 у справі № 910/5508/23 в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що надані позивачем розрахунки стосуються стану платежів до державного бюджету і не містять даних про несплату орендарем орендної плати, яка складається з двох платежів (до державного бюджету та балансоутримувачу) протягом 3-х місяців поспіль. Доводи позивача про відсутність у орендованих приміщеннях творчих спілок, громадських, релігійних та благодійних організацій на площі, що не використовується для провадження підприємницької діяльності загальною площею 101,1 кв.м, не можуть бути підставою для розірвання договору, оскільки такі дії не є перездачою майна у користування іншим особам, і відсутні дані про те, що ця площа використовується за іншим цільовим призначення.

Короткий зміст апеляційної скарги та її доводів.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду міста Києва від 12.12.2024 у справі № 910/5508/23, Фонд державного майна України звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить його скасувати як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема, ст.ст. 213, 611, 637, 651 ЦК України, ст. 22 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. 236 ГПК України, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

При цьому скаржник зазначає, що обстановка в майстерні та офісних приміщеннях свідчить про передачу в користування орендованого майна іншим особам. Орендні платежі надходили із запізненням і нерегулярно.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті та явка представників сторін.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.08.2025 (колегія суддів у складі: головуючої Ходаківської І. П., суддів Владимиренко С. В., Демидової А. М.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фонду державного майна України на рішення господарського суду міста Києва від 12.12.2024 у справі №910/5508/23 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 10.09.2025.

Присутній у судовому засіданні 10.09.2025 представник Фонду державного майна України підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити.

Присутній у судовому засіданні 10.09.2025 представник Громадської організації "Всеукраїнська спілка інвалідів війни в Афганістані та інших локальних конфліктів" заперечив проти апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні.

Обставини справи, встановлені судом першої та перевірені судом апеляційної інстанції, визначення відповідно до них правовідносин.

Як встановлено судом першої та перевірено судом апеляційної інстанції, відповідно до умов договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 18 грудня 2018 року № 347, укладеного між Фондом державного майна України як орендодавцем та громадською організацією "Всеукраїнська спілка інвалідів війни в Афганістані та інших локальних конфліктів" останньому надано в строкове платне користування нерухоме майно, що належить до державної власності - нежитлові приміщення загальною площею 992,7 кв.м та є частиною нежилих приміщень за адресою: м. Київ, вул. Остапа Вишні, буд. 5-А.

18.12.2018 орендоване майно передано у користування відповідачу, про що стоонами складено акт приймання-передачі.

За положеннями п. 1.2 договору майно передано в оренду з цільовим використанням - з метою розміщення майстерень, що здійснюють технічне обслуговування та ремонт автомобілів загальною площею 714,4 кв.м., розміщення творчих спілок, громадських, релігійних та благодійних організацій на площі, що не використовується для провадження підприємницької діяльності загальною площею 101,1 кв.м, розміщення суб`єктів господарювання, що здійснюють побутове обслуговування населення загальною площею 177,2 кв.м.

Згідно з п. 3.1 договору орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу і становить за базовий місяць розрахунку листопад 2018 року - 124188,57 грн (без податку на додану вартість (ПДВ)). Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється в порядку, визначеному чинним законодавством (п. 3.2 Договору).

Пунктом 3.3 договору встановлено, що орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Відповідно до п. 3.6 договору орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 50% до 50% не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до пропорцій розподілу, встановлених Методикою розрахунку і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Пунктом 5.1 договору передбачено, що орендар зобов`язується використовувати орендоване майно відповідно до його цільового призначення та умов цього договору.

Згідно з п. 5.8 договору орендар зобов`язується протягом 10 робочих днів після укладення цього договору застрахувати майно на користь балансоутримувача на суму, не меншу ніж вартість за висновком про вартість та актом оцінки у порядку, визначеному законодавством, зокрема від пожежі, затоплення, протиправних дій третіх осіб, стихійного лиха. Постійно поновлювати договір страхування так, щоб протягом строку дії цього договору майно було застрахованим, і надавати орендодавцю копії завірених належним чином договору страхування (договорів страхування) і платіжного доручення (платіжних доручень) про сплату страхового платежу (страхових платежів).

Строк дії договору - 10 років, з 18.12.2018 по 17.12.2028 включно (п. 10.1 договору)

Відповідно до п. 10.5 договору чинність договору припиняється достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням суду.

За положеннями п. 10.6 договору його може бути достроково розірванр на вимогу орендодавця, якщо орендар: користується майном не відповідно до умов цього договору; погіршує стан майна; не сплачує орендну плату протягом 3-х місяців підряд; не робить згідно з умовами цього договору поточний ремонт майна; передав майно, або його частину у користування іншій особі; перешкоджає співробітникам орендодавця, балансоутримувача та/або уповноваженого органу управління здійснювати контроль за використанням майна, виконанням умов цього договору.

Згідно з п. 11.1 договору орендоване майно не підлягає приватизації та передачі в суборенду.

11 вересня 2019 року сторонами укладено договір, яким замінено орендодавця на Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву.

Звертаючись з позовом у даній справі, Регіональне відділення Фонду державного майна України посилалось на те, відповідачем істотно порушено свої зобов`язання за договором в частині своєчасної сплати орендної плати, здійснення страхування орендованого майна після 23.05.2022, заборони передачі у користування третім особам, що вважає підставою для дострокового розірвання цього договору відповідно до ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи.

За змістом положень статей 626, 627, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина 1).

Положення статті 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується з вимогами статті 629 Цивільного кодексу України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Згідно із частинами 1, 2 статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Частиною 2 статті 651 Цивільного кодексу України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Отже, за змістом частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України, крім істотного порушення договору стороною такого договору, іншими підставами для зміни або розірвання договору в судовому порядку, є, зокрема, випадки, встановлені договором або законом, і в разі настання таких випадків сторона договору може звернутися до суду з позовом про зміну чи розірвання договірних правовідносин.

Право сторони договору звернутися до суду з вимогою про розірвання договору за наявності відповідних умов, передбачених договором чи законом, не є тотожним із правом на таке розірвання, а свідчить про наявність спору про розірвання договору, який підлягає вирішенню судом з урахуванням усіх істотних обставин (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 у справі № 920/418/19).

За положеннями ч. 2 ст. 24 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 3 жовтня 2019 року № 157-IX договір оренди може бути достроково припинений за згодою сторін. Договір оренди може бути достроково припинений за рішенням суду та з інших підстав, передбачених цим Законом або договором.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до умов п. 10.6 договору його може бути достроково розірвано на вимогу орендодавця, якщо орендар: користується майном не відповідно до умов цього договору; погіршує стан майна; не сплачує орендну плату протягом 3-х місяців підряд; не робить згідно з умовами цього договору поточний ремонт майна; передав майно, або його частину у користування іншій особі; перешкоджає співробітникам орендодавця, балансоутримувача та/або уповноваженого органу управління здійснювати контроль за використанням майна, виконанням умов цього договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендна плата встановлюється у грошовій формі і вноситься у строки, визначені договором.

В п. 3.6 договору передбачено, що орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 50% до 50% не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до пропорцій розподілу, встановлених Методикою розрахунку і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Таким чином, як вірно визначено судом, спірний договір може бути розірваний на вимогу орендодавця у випадку несплати орендарем орендної плати, яка складається з двох платежів (до державного бюджету та балансоутримувачу) протягом 3-х місяців підряд.

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Так, відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що позивачем не надано належних доказів про несплату орендарем орендної плати, яка складається з двох платежів (до державного бюджету та балансоутримувачу) протягом 3-х місяців поспіль.

При цьому судом обґрунтовано взято до уваги те, що ані Законом України "Про оренду державного та комунального майна" (ст. 24), ані укладеним між сторонами договором не встановлено такої підстави для дострокового розірвання договору як систематична несвоєчасна сплата орендної плати та нездійснення страхування орендованого майна.

За встановлених обставин судом першої інстанції вірно визначено, що правові підстави для розірвання спірного договору з наведених підстав відсутні.

В частині посилання позивача про передачу орендованого майна в суборенду, судом першої інстанції встановлено, що Регіональним відділенням на викання своїх повноважень щодо контролю використання відповідачем орендованого майна, проведено його огляд, та складнго звіти, у яких зазначено про виявлення обставин передачі майна, його частини у користування іншим особам, а саме: ТОВ "АВТОШОП+", автосервіс "Auto Shop" та ТОВ "ТІП-ТОП ПЛЮС". Звіт від 15.03.2021, Звіт від 09.06.2023 містить припущення, що приміщення використовують співробітники СТО "Banda Car Service". Водночас, відповідно до Звітів, в будівлі знаходить приміщення автомайстерні, що свідчить про цільове використання майна.

Оскільки відповідач не заперечив факт передачі майна у користування третій особі - товариство з обмеженою відповідальністю "ТІП-ТОП ПЛЮС", суд вважає доведеним ці обставини.

Як вірно враховано судом, в п. 1.2 договору встановлено, що майно передано в оренду з цільовим використанням - з метою розміщення майстерень, що здійснюють технічне обслуговування та ремонт автомобілів загальною площею 714,4 кв.м., розміщення творчих спілок, громадських, релігійних та благодійних організацій на площі, що не використовується для провадження підприємницької діяльності загальною площею 101,1 кв.м, розміщення суб`єктів господарювання, що здійснюють побутове обслуговування населення загальною площею 177,2 кв.м.

При цьому п. 11.1 договору передбачено, що орендоване майно не підлягає передачі в суборенду.

Згідно зі статтею 637 ЦК України Тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу.

За змістом частини 4 статті 213 ЦК України, якщо за правилам, встановленими частиною 3 цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 213 ЦК України При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду особа, яка включила ту або іншу умову у договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав), яку викладено у постановах Верховного Суду: від 18.03.2021 у справі № 910/9525/19, від 10.12.2019 у справі № 910/878/19, від 13.12.2023 у справі № 910/12904/22.

Як обґрунтовано встановлено судом, спірний договір укладений на підставі типового договору оренди індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності, затвердженого наказом Фонду державного майна України № 1774 від 23.08.2000, що свідчить про те, що позивач несе ризики з неясністю та суперечливістю умов договору.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що суперечливість в умовах договору повинна тлумачитись на користь іншої сторони - відповідача, наслідком якої є право орендаря, відповідно до п. 1.2 договору, не змінюючи цільового використання майна, розміщувати у предметі оренди майстерні, що здійснюють технічне обслуговування та ремонт автомобілів, суб`єктів господарювання, що здійснюють побутове обслуговування населення.

При цьому судом вірно не взято до уваги доводи позивача про відсутність у орендованих приміщеннях творчих спілок, громадських, релігійних та благодійних організацій на площі, що не використовується для провадження підприємницької діяльності загальною площею 101,1 кв.м, не можуть бути підставою для розірвання договору, оскільки такі дії не є перездачою майна у користування іншим особам, і відсутні дані про те, що ця площа використовується за іншим цільовим призначення.

З огляду на викладене вмотивованим є висновок суду ро відмову в позові.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учаснику справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Судові витрати

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за результатами розгляду апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Фонду державного майна України залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 12.12.2024 у справі №910/5508/23 залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повна постанова складена 23.09.2025 (у зв`язку з перебуванням суддів Ходаківської І. П., Демидової А. М. у відпустці з 15.09.2025 по 19.09.2025 та 22.09.2025 та судді Владимиренко С. В. з 12.09.2025 по 22.09.2025).

Головуючий суддя І.П. Ходаківська

Судді С.В. Владимиренко

А.М. Демидова