ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року Справа № 924/3/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Бучинська Г.Б.

секретар судового засідання Черначук А.

розглянувши у відкритому судовому матеріали апеляційної скарги Заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури на рішення Господарського суду Хмельницької області від 28 травня 2025 року по справі №924/3/25 (суддя Крамар С.І.)

час та місце ухвалення рішення: 28 травня 2024 року; м. Хмельницький, майдан Незалежності, 1: повний текст рішення складено 9 червня 2025 року

за позовом Керівника Шепетівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах

Хмельницької обласної військової адміністрації

до Михайлюцької сільської ради

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Шепетівського районного спеціалізованого лісокомунального підприємства

про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі права власності на нерухоме майно право комунальної власності на земельні ділянки лісогосподарського призначення із кадастровими номерами :06:024:0001, :06:007:0001, :06:031:0001, :06:009:0001, :06:035:0001, :06:010:0001, :06:027:0001, :06:011:0001, :06:002:0001, :06:038:0001; повернення на користь держави земельних ділянок лісового фонду

за участю представників:

від Прокурора - Гарбарук В.А.;

від Позивача - не з`явився;

від Відповідача - Підопригора Р.Б.;

від Третьої особи - Трофімчук П.П.; Заремба О.І..

ВСТАНОВИВ:

Керівник Шепетівської окружної прокуратури (надалі Прокурор) в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах: Хмельницької обласної військової адміністрації (надалі Позивач) звернувся з позовом в Господарський суд Хмельницької області до Михайлюцької сільської ради (надалі Відповідач; за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Шепетівського районного спеціалізованого лісокомунального підприємства (надалі Третя особа)) про:

· скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі права власності на нерухоме майно право комунальної власності на земельні ділянки лісогосподарського призначення із кадастровими номерами :06:024:0001, :06:007:0001, :06:031:0001, :06:009:0001, :06:035:0001, :06:010:0001, :06:027:0001, :06:011:0001, :06:002:0001, :06:038:0001;

· повернення на користь держави в особі Позивача земельних ділянок лісового фонду з кадастровими номерами :06:024:0001, :06:007:0001, :06:031:0001, :06:009:0001, :06:035:0001, :06:010:0001, :06:027:0001, :06:011:0001, :06:002:0001, :06:038:0001 загальною площею 271,3975 Га.

Позовні вимоги обґрунтовані вибуттям із державного лісового фонду земель, які є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання. Прокурором зазначено, що вказаними діями Відповідачем порушуються права власника - Позивача та постійного користувача земель лісового фонду Третьої особи, які не можуть на даний час вільно використовувати та розпоряджатися своєю власністю, забезпечувати її охорону та належне обслуговування.

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 28 травня 2025 року в справі №924/3/25 в задоволенні позову відмовлено.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на тому, що згідно матеріалів справи, спірні земельні ділянки у 2000 році передані саме Третій особі за рішенням органу місцевого самоврядування Хмельницької обласної ради.

Відповідно, посилатися у якості доказів на перебування спірних земельних ділянок лісогосподарського призначення, переданих на праві постійного користування комунальному підприємству, у державній власності на переконання місцевого господарського суду було б можливим, якщо б такі земельні ділянки були б передані, наприклад, або державним органом, або відповідному державному підприємству. Господарський суд при цьому констатував, що з наявних у матеріалах справи доказів не встановлено факт передання у постійне користування спірних земельних ділянок з державною формою власності.

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції дійшов висновку, що Прокурором не доведено належними та допустимими доказами факт віднесення спірних земельних ділянок до державної власності станом на дату передання її у комунальну власність (державної реєстрації права комунальної власності) та порушення інтересів держави в особі Позивача, та зазначив, що це є достатнім для відмови у задоволенні позову в цілому, що усуває необхідність надання оцінки іншим доводам Прокурора.

Окрім того, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що право власності за Відповідачем на спірні земельні ділянки зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на майно, що з огляду на викладене вище дає підстави для висновку, що Відповідач є володільцем спірних земельних ділянок.

Місцевий господарський суд наголосив, що у пункті 146 постанови від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Таким чином, суд першої інстанції виснував, що належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку, суд зауважив, що якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

З огляду на викладене, суд першої інстанції зазначив, що Прокурор, здійснюючи захист інтересів держави в особі Позивача, усвідомлюючи, що право власності на спірну земельну ділянку зареєстроване за Відповідачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вказуючи на володіння Відповідачем спірними земельними ділянками, стверджуючи про її приналежність до земель лісогосподарського призначення та державної власності мав звернутися до суду не з негаторним позовом та просити усунути перешкоди у користуванні майном, а мав звернутися із віндикаційним позовом за правилами статтей 387, 388 Цивільного кодексу України, виснувавши, що обраний Прокурором спосіб захисту порушеного права не є належним до розглядуваних правовідносин.

Не погоджуючи з зазначеним рішенням місцевого господарського суду, Прокурор звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просив рішення Господарського суду Хмельницької області у справі № 924/3/25 скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити (том 3, а.с. 95-102).

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи.

Прокурор зазначає, що спірні земельні ділянки не були землями колективних сільськогосподарських підприємств, а тому не можуть вважатися власністю територіальної громади на підставі вказаного Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні». Окрім цього, з позиції Прокурора, висновок суду першої інстанції про належність спірних земельних ділянок на підставі вказаного Закону до комунальної власності суперечить матеріалам справи, а саме витягам з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у яких чітко зазначено підставу внесення відомостей - Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» 1423-ІХ, виданий 28 квітня 2021 року. За таких обставин, Прокурор вважає, що на момент винесення Хмельницькою обласною радою розпорядження від 28 грудня 2000 року № 19, спірні земельні ділянки були державною власністю і від імені держави ними розпоряджалася Хмельницька обласна рада.

Апелянт зазначає, що на обґрунтування необхідності захисту порушених прав держави шляхом подання віндикаційного позову судом першої інстанції наведено висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №359/3373/16-ц (постанова від 23 листопада 2021 року). Прокурор вважає при цьому, що у вказаній справі внаслідок передання рішенням органу місцевого самоврядування земельних ділянок лісогосподарського призначенням під виглядом для особистого селянського господарства, їх подальшого неодноразового перепродажу, прокурором ставилося питання про необхідність витребування їх у комунальну власність. Вказує, що застосування віндикації при вирішенні вказаного спору надало змогу уникнути необхідності оспорення великої кількості незаконних правочинів (рішень органів місцевого самоврядування та договорів купівлі - продажу). Водночас, на переконання Прокруора, обставини вказаної справи не є тотожними обставинам цього спору, оскільки порушення прав держави в особі Позивача відбулося внаслідок протиправної реєстрації комунальної власності за Відповідачем. Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, допоки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи. За таких обставин, Прокурор виснував про необхідність скасування права комунальної власності територіальної громади на спірні земельні ділянки з метою подальшої реєстрації права державної власності в особі Позивача.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 30 червня 2024 року відкрито апеляційне провадження по даній справі (том 3, а.с. 121).

8 липня 2025 року через підсистему «Електронний суд» від Третьої особи надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому Третя особа просила залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Третя особа вказала, що право постійного користування спірним земельними ділянками Третя особа набула на підставі рішення Хмельницької обласної ради від 28 грудня 2000 року №19. Зазначила, що відповідно до витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку вищевказані земельні ділянки розташовані за межами населених пунктів на території Михайлюцької сільської ради Шепетівського району Хмельницької області. Третя особа констатувала, що ще раніше державна реєстрація земельних ділянок з кадастровими номерами :06:011:0001, :06:031:0001, :06:007:0001, :06:002:0001, :06:010:0001, :06:009:0001, :06:035:0001, :06:024:0001 та :06:038:0001 проведена 12 лютого 2016 року і згідно з розділом «Відомості про право власності» їх власником визначена Хмельницька обласна рада з часткою власності 100%, а не Позивач. За таких обставин, Третя особа вказала, що право комунальної власності на вищевказані земельні ділянки було зареєстровано ще у 2016 році з іншим володільцем.

9 липня 2025 року через підсистему «Електронний суд» від Відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу Прокурора в якому Відповідач просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Відповідач вказав, що позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки лісогосподарського призначення. З позиції Відповідача із позовної заяви вбачається, що Прокурор обрав для себе спосіб захисту порушеного права шляхом подання негаторного позову, що також підтверджується самими позовними вимогами викладеними в позовній заяві. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц Верховний Суд відступив від своїх попередніх висновків, та зазначив, що оскільки законодавство прямо передбачає можливість перебування земель лісового фонду у володінні приватних суб`єктів, оскільки вони можуть мати такі ділянки на праві власності, то на відміну від земель водного фонду захист прав власника на які має здійснюватися у спосіб подання негаторного позову, захист прав власника на землі лісогосподарського призначення має здійснюватися у спосіб подання віндикаційного позову, в порядку передбаченому статтею 387 Цивільного кодексу України, за умови, що за відповідачем зареєстроване право власності на земельну ділянку в Державному реєстрі прав, що є підтвердженням здійснення відповідачем володіння такою земельною ділянкою.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 29 липня 2025 року проведення підготовчих дій закінчено; призначено розгляд справи на 17 вересня 2025 року об 15:20 хв..

В судове засідання від 17 вересня 2025 року представник Позивача не з`явився.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання судом вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, суд не викликав учасників справи у судове засідання, відповідно до частини 1 статті 120 Господарського процесуального кодексу України, що вказує на те, що ухвалою суду від 29 липня 2025 року явка сторін обов`язковою не визнавалась.

В той же час, згідно пункту 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З огляду на все вищевказане, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника Позивача, оскільки останній не скористався своїм правом, передбаченим статтею 42 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні від 17 вересня 2025 року, Прокурор просив суд задоволити його апеляційну скаргу, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити. Прокурор вказав, що висновок суду першої інстанції про належність спірних земельних ділянок на підставі вказаного Закону до комунальної власності суперечить матеріалам справи, а саме витягам з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у яких чітко зазначено підставу внесення відомостей - Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» 1423-ІХ, виданий 28 квітня 2021 року. Прокурор вважає, що на момент винесення Хмельницькою обласною радою розпорядження від 28 грудня 2000 року № 19, спірні земельні ділянки були державною власністю і від імені держави ними розпоряджалася Хмельницька обласна рада. Прокурор зазначив, що на обґрунтування необхідності захисту порушених прав держави шляхом подання віндикаційного позову судом першої інстанції наведено висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №359/3373/16-ц. Зауважив, що у вказаній справі внаслідок передання рішенням органу місцевого самоврядування земельних ділянок лісогосподарського призначенням під виглядом для особистого селянського господарства, їх подальшого неодноразового перепродажу, прокурором ставилося питання про необхідність витребування їх у комунальну власність. Водночас, за доводами Прокруора, обставини вказаної справи не є тотожними обставинам цього спору, оскільки порушення прав держави в особі Позивача відбулося внаслідок протиправної реєстрації комунальної власності за Відповідачем. За таких обставин, Прокурор висвітлив позицію про необхідність скасування права комунальної власності територіальної громади на спірні земельні ділянки з метою подальшої реєстрації права державної власності в особі Позивача

В судовому засіданні від 17 вересня 2025 року, представник Відповідача заперечив проти доводів апеляційної скарги Прокурора та просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Представник Відповідача вказав, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц Верховний Суд відступив від своїх попередніх висновків, та зазначив, що оскільки законодавство прямо передбачає можливість перебування земель лісового фонду у володінні приватних суб`єктів, оскільки вони можуть мати такі ділянки на праві власності, то на відміну від земель водного фонду захист прав власника на які має здійснюватися у спосіб подання негаторного позову, захист прав власника на землі лісогосподарського призначення має здійснюватися у спосіб подання віндикаційного позову, в порядку передбаченому статтею 387 Цивільного кодексу України, за умови, що за відповідачем зареєстроване право власності на земельну ділянку в Державному реєстрі прав, що є підтвердженням здійснення відповідачем володіння такою земельною ділянкою.

В судовому засіданні від 17 вересня 2025 року, представники Третьої особи заперечили проти доводів апеляційної скарги Прокурора та просили оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Представники Третьої особи вказали, що право постійного користування спірним земельними ділянками Третя особа набула на підставі рішення Хмельницької обласної ради від 28 грудня 2000 року №19 та що відповідно до витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку вищевказані земельні ділянки розташовані за межами населених пунктів на території Михайлюцької сільської ради Шепетівського району Хмельницької області. Також представники зауважили, що ще раніше державна реєстрація земельних ділянок з кадастровими номерами :06:011:0001, :06:031:0001, :06:007:0001, :06:002:0001, :06:010:0001, :06:009:0001, :06:035:0001, :06:024:0001 та :06:038:0001 проведена 12 лютого 2016 року і згідно з розділом «Відомості про право власності» їх власником визначена Хмельницька обласна рада з часткою власності 100%, а не Позивач. Представники Третьої особи вказали, що право комунальної власності на вищевказані земельні ділянки було зареєстровано ще у 2016 році.

Заслухавши пояснення Прокурора, представників Відповідача та Третьої особи, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги Прокурора, відзивів на апеляційну скаргу, стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду доходить висновку, що апеляційну скаргу Прокурора слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. При цьому суд апеляційної інстанції виходив з наступного.

Як слідує з встановлених обставин справи, рішенням 14 сесії Хмельницької обласної ради №19 «Про припинення права користуванням та надання земельних ділянок лісового фонду у постійне користування» від 28 грудня 2000 року Третій особі передано земельні ділянки загальною площею 7 583,0 Га, у тому числі 2 306,0 Га, на території Відповідача.

Згідно даного рішення на території, в тому числі, Шепетівського району припинено право постійного користування земельними ділянками лісового фонду сільськогосподарськими підприємствами, які у зв`язку із реформуванням аграрного сектору економіки припинили свою діяльність, зокрема: СС «Зоря» 250,0 Га та КСП «Світанок» 300,0 Га на території Городнявської сільської ради.

Рішенням 5 сесії Хмельницької обласної ради №19 від 28 січня 2003 року «Про зняття контролю з рішень сесій обласної ради» знято контроль з рішення сесії №19 «Про припинення права користуванням та надання земельних ділянок лісового фонду у постійне користування» від 28 грудня 2000 року як таке, що виконане.

У 2003 році Шепетівською районною державною адміністрацією для Третьої особи видані Державні акти на право постійного користування земельними ділянками для ведення лісового господарства серії І-ХМ №2296 площею 58,14 Га від 14 жовтня 2003 року, І-ХМ № 002299 площею 2,91 Га від 14 жовтня 2003 року, І-ХМ №002297 площею 107,54 Га від 14 жовтня 2003 року, І-ХМ №002298 площею 96,09 Га від 14 жовтня 2003 року, ІІ-ХМ №002075 площею 13,33 Га від 21 травня 2003 року, ІІ-ХМ № 002077 площею 28,59 Га від 21 травня 2003 року, ІІ-ХМ № 002081 площею 1068,14 Га від 21 травня 2003 року, ІІ-ХМ №002080 площею 7 Га від 21 травня 2003 року, ІІ-ХМ №002079 площею 399,25 Га від 21 травня 2003 року, ІІ-ХМ №00207 площею 182,20 Га від 21 травня 2003 року, ІІ-ХМ №002076 площею 190,46 Га від 21 травня 2003 року, ІІ-ХМ №002300 площею 20,67 Га від 14 жовтня 2003 року, ІІ-ХМ №002074 площею 315,87 Га від 21 травня 2003 року.

У 2005 році сформовано земельні ділянки з цільовим призначенням землі лісогосподарського призначення із кадастровими номерами: :06:024:0001, :06:007:0001, :06:031:0001, :06:009:0001, :06:035:0001, :06:010:0001, :06:027:0001, :06:011:0001, :06:002:0001, :06:038:0001.

Відповідно до відомостей про земельні ділянки з Державного земельного кадастру, державна реєстрація земельних ділянок із кадастровими номерами: :06:024:0001, :06:007:0001, :06:031:0001, :06:009:0001, :06:035:0001, :06:010:0001, :06:027:0001, :06:011:0001, :06:002:0001, :06:038:0001 проведена 12 лютого 2016 року; місце розташування: Хмельницька область, Хмельницький район, за межами населених пунктів на території Відповідача; цільове призначення: для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг; форма власності: інформація про зареєстроване право в Державному земельному кадастрі (станом на 24 лютого 2023 року) відсутня; відомості про право власності внесенні до Поземельної книги вид права: право власності; інформація про власників земельної ділянки найменування: Відповідач/ Хмельницька обласна рада (станом на 24 лютого 2023 року, згідно наявних в матеріалах справи витягах з ДЗК наданих прокуратурою до позовної заяви).

У відповідності до витягів з Державного земельного кадастру про земельні ділянки надані Шепетівському РСЛП згідно державних актів на право постійного користування, виданих у 2003 Шепетівською РДА, державна реєстрація земельних ділянок (територія Відповідача) була проведена у 2023-2024 році із кадастровими номерами: Державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ХМ №002074 від 21 травня 2003 року на загальну площу 315,87 Га, кадастровий номер земельної ділянки: :07:015:0001 (дата державної реєстрації даної земельної ділянки 17 липня 2023 року); Державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ХМ №002075 від 21 травня 2003 року на загальну площу 13,33 Га, кадастровий номер земельної ділянки: :07:046:0015 (дата державної реєстрації даної земельної ділянки 14 липня 2023 року); Державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ХМ №002076 від 21 травня 2003 року на загальну площу 190,46 Га, кадастровий номер земельної ділянки: :07:037:0001 (дата державної реєстрації даної земельної ділянки 24 липня 2023 року); Державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ХМ №002077 від 21 травня 2003 року на загальну площу 28,59 Га, кадастровий номер земельної ділянки: :07:045:0001 (дата державної реєстрації даної земельної ділянки 13 червня 2023 року); Державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ХМ №002078 від 21 травня 2003 року на загальну площу 182,2 Га, кадастровий номер земельної ділянки: :07:070:0002 (дата державної реєстрації даної земельної ділянки 27 липня 2023 року); Державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ХМ №002079 від 21 травня 2003 року на загальну площу 399,25 Га, кадастровий номер земельної ділянки: :07:068:0001 (дата державної реєстрації даної земельної ділянки 18 липня 2023 року); Державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ХМ №002080 від 21 травня 2003 року на загальну площу 7 Га, кадастровий номер земельної ділянки: :07:060:0001 (дата державної реєстрації даної земельної ділянки 29 лютого 2024 року); Державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ХМ №002081 від 21 травня 2003 року на загальну площу 1068,14 Га, кадастровий номер земельної ділянки: :07:052:0027 (дата державної реєстрації даної земельної ділянки 14 липня 2023 року).

Згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на земельні ділянки з кадастровими номерами :06:024:0001 площею 3,6875га, :06:007:0001 площею 4,5579 Га, :06:031:0001 площею 5,3878 Га, :06:009:0001 площею 8,2719 Га, :06:035:0001 площею 15,5709 Га, :06:010:0001 площею 16,5646 Га, :06:027:0001 площею 43,364 Га, :06:011:0001 площею 44,4246 Га, :06:002:0001 площею 48,3057 Га та :06:038:0001 площею 81,2626 Га 28 лютого 2023 року зареєстровано право власності Михайлюцької сільської територіальної громади в особі Відповідача.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за Шепетівським районним спеціалізованим лісокомунальним підприємством, як правокористувачем відповідно до рішення Хмельницької обласної ради №19 від 28 грудня 2000 року про надання земельної ділянки в постійне користування, зареєстровано 7 березня 2023 року та 8 березня 2023 року речове право право постійного користування на земельні ділянки з кадастровими номерами :06:024:0001 площею 3,6875 Га, :06:007:0001 площею 4,5579 Га, :06:031:0001 площею 5,3878 Га, :06:009:0001 площею 8,2719 Га, :06:035:0001 площею 15,5709 Га, :06:010:0001 площею 16,5646 Га, :06:027:0001 площею 43,364 Га, :06:011:0001 площею 44,4246 Га, :06:002:0001 площею 48,3057 Га та :06:038:0001 площею 81,2626 Га.

Про порушення вимог законодавства Прокурором листами №54-5048вих-23 від 29 травня 2023 року, №54-983 вих-23 від 27 жовтня 2023 року, №54-8944 від 15 листопада 2024 року проінформовано Хмельницьку обласну військову адміністрацію.

У відповідях №99/24-12-4273/2023 від 6 червня 2023 року, №99/24-12-9265/2023 від 3 листопада 2023 року, №99/24-12-11390/2024 Хмельницька ОВА повідомила, що заходи уповноваженим органом не вживались у зв`язку із обмеженим фінансуванням та вона не заперечує щодо представництва прокуратурою інтересів держави в особі Хмельницької ОВА.

На підтвердження позовних вимог Прокурором подано до матеріалів справи копії: листів до Відповідача №54-5049вих-23 від 29 травня 2023 року, №54-9826вих-23 від 27 жовтня 2023 року, №54-7051 від 15 листопада 2024 року; листів до Шепетівського РСЛП №54-5047вих-23 від 29 травня 2023 року, №54-5924вих24 від 23 липня 2024 року; листа до Хмельницької обласної ради №54-7041вих-24 від 3 вересня 2024 року; листа-відповіді Відповідача №02-20 від 8 червня 2023 року; листів Третьої особи №109-2023-вих від 7 червня 2023 року, №113-2023-вих від 12 червня 2023 року, №21-2024-вих від 2 серпня 2024 року; листів Хмельницької обласної ради №1700/01-11 від 26 грудня 2023 року, №1233/01-11 від 17 вересня 2024 року.

Зважаючи на державну реєстрацію речового права власності на спірні земельні ділянка за Відповідачем, Прокурор в особі Позивача звернувся за захистом порушеного, на його думку, права до суду з позовом про скасування державної реєстрації права власності та повернення земельних ділянок на користь держави.

Факт державної реєстрації права власності на спірне майно за іншою особою підтверджує те, що законний власник не може в повному обсязі володіти належним йому майном, а право володіння є складовою частиною права власності.

Проте за змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає (правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 911/3594/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 925/1121/17, від 17 квітня 2019 року в справі № 916/675/15, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24 січня 2020 року в справі № 910/10987/18).

Окрім того апеляційний господарський суд бере до уваги, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 7 квітня 2020 року в справі № 916/2791/13 звертала увагу, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

Власник з дотриманням вимог статтей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. При цьому, зазначені норми є загальними, стосуються майна в цілому, тобто регулюють правовідносини щодо і рухомого, і нерухомого майна (правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року в справі № 916/585/18).

Колегія суду наголошує, що метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України таку вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника - позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно.

Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц, від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16, від 19 травня 2020 року в справі № 916/1608/18, від 30 червня 2020 року в справі № 19/028-10/13, від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18, від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц), незалежно від того, чи таке витребування відбувається у порядку віндикації (статті 387, 388 Цивільного кодексу України), чи в порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (статті 1212 - 1215 Цивільного кодексу України), чи в порядку примусового виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України). Подібні висновки містить і постанова Великої Палати Верховного Суду від 6 липня 2022 року в справі № 914/2618/16).

Також колегія враховує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц Верховний Суд відступив від своїх попередніх висновків, та зазначив, що оскільки законодавство прямо передбачає можливість перебування земель лісового фонду у володінні приватних суб`єктів, оскільки вони можуть мати такі ділянки на праві власності, то на відміну від земель водного фонду захист прав власника на які має здійснюватися у спосіб подання негаторного позову, захист прав власника на землі лісогосподарського призначення має здійснюватися у спосіб подання віндикаційного позову, в порядку передбаченому статтею 387 Цивільного кодексу України, за умови, що за відповідачем зареєстроване право власності на земельну ділянку в Державному реєстрі прав, що є підтвердженням здійснення відповідачем володіння такою земельною ділянкою.

Зокрема, у пункті 72 постанови від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

У пункті 70 постанови від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном його фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на таке майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. У таких випадках підлягає застосуванню стаття 391 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов).

Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Тобто предметом віндикаційного позову є вимога неволодіючого власника до особи, яка незаконно фактично володіє майном, про його повернення (витребування) з чужого незаконного володіння.

Як вже зазначалося, право власності за Відповідачем на спірні земельні ділянки зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на майно, що з огляду на викладене вище дає підстави для висновку, що на момент подачі позову Прокурором до господарського суду Відповідач є володільцем спірних земельних ділянок.

У пункті 146 постанови від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Таким чином, належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України) (пункт 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц).

Судова колегія наголошує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово формулювала висновки про те, що функцією державної реєстрації права є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Аналогічні висновки викладені, зокрема, в постановах від 7 листопада 2018 року в справі №488/5027/14-ц, від 23 листопада 2021 року в справі №359/3373/16-ц, від 6 липня 2022 року в справі №914/2618/16. Отже, фактичне володіння нерухомим майном здійснюється шляхом оголошення в реєстрі права на нерухоме майно. Володіння, оголошення (як і будь-який факт) не можуть бути скасовані. З огляду на вказане Північно-західний апеляційний господарський суд доходить висновку, що вимога скасувати державну реєстрацію права не відповідає належному способу захисту. Аналогічна правова позиція щодо скасування права власності, викладена в постанові Верховного Суду від 19 квітня 2023 року в справі №904/7803/21 (пункт 6.44).

Підсумовуючи усе описане вище, колегія суду виснує, що Прокурор, здійснюючи захист інтересів держави в особі Позивача, усвідомлюючи, що право власності на спірну земельну ділянку зареєстроване за Відповідачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вказуючи на володіння Відповідачем спірними земельними ділянками, стверджуючи про її приналежність до земель лісогосподарського призначення та державної власності мав звернутися до суду не з негаторним позовом та просив скасувати державну реєстрацію речового права тобто усунути перешкоди у користуванні майном, а мав би звернутися із віндикаційним позовом за правилами статтей 387, 388 Цивільного кодексу України, а тому обраний Прокурором спосіб захисту порушеного права не є належним до розглядуваних правовідносин.

Дане в свою чергу свідчить про неможливість задоволення цього позову, з огляду на неналежний спосіб захисту. Відповідно суд апеляційної інстанції відмовляє в задоволенні позову Прокурора.

Окрім того, розглядаю позовні вимоги Прокурора в розрізі предмету та правових підстав, а саме: статті 391 Цивільного кодексу України та статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно та їх обтяжень» колегія суду зауважує таке.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 Цивільного кодексу України.

Суд апеляційної інстанції бере до уваги те, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 6 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55); див. також постанову Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14).

Поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 31 липня 2003 року в справі "Дорани проти Ірландії" (Doran v. Ireland)).

Засіб захисту, що вимагається, повинен бути ефективним як у Законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 5 квітня 2005 року в справі "Афанасьєв проти України").

У рішенні ЄСПЛ від 17 липня 2008 року в справі "Каіч та інші проти Хорватії" зазначено, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав суб`єктів господарювання. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах (правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року в справі № 916/1415/19).

Позивач у цій справі обрав спосіб захисту порушеного права у вигляді скасування державної реєстрації речового права права власності та повернення земельних ділянок.

Підставою заявлених вимог Позивач фактично визначив обставини: реєстрації права власності на спірні земельні ділянки за Відповідачем; вибуття із державного лісового фонду земель, які є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання. Прокурором при цьому зазначено, що вказаними діями Відповідачем порушуються права власника - Позивача та постійного користувача земель лісового фонду Третьої особи, які не можуть на даний час вільно використовувати та розпоряджатися своєю власністю, забезпечувати її охорону та належне обслуговування.

Підставою представництва Прокурором інтересів держави в даних спірних правовідносинах є бездіяльність органу, уповноваженого держаною здійснювати відповідні функції держави у спірних правовідносинах - Позивача.

Натомість Відповідач заперечуючи проти позовних вимог зауважує, що рішенням 14 сесії Хмельницької обласної ради №19 «Про припинення права користуванням та надання земельних ділянок лісового фонду у постійне користування» від 28 грудня 2000 року Третій особі передано земельні ділянки загальною площею 7583,0 Га, у тому числі 2 306,0 Га на території Відповідача за межами даного населеного пункту.

Відповідно до даного рішення на території, в тому числі Шепетівського району припинено, у зв`язку із реформуванням аграрного сектору економіки, право постійного користування земельними ділянками лісового фонду сільськогосподарськими підприємствами, зокрема: СС «Зоря» (250,0 Га) та КСП «Світанок» (300,0 Га) - на території Городнявської сільської ради.

Таким чином, у постійне користування Третьої особи на території колишньої Городнявської сільської ради передано 550 Га земель лісового фонду. Право постійного користування вищевказаними земельними ділянками на території колишньої Городнявської сільської ради Третя особа набула на підставі рішення Хмельницької обласної ради від 28 грудня 2000 року №19 у зв`язку з припиненням юридичних осіб - попередніх користувачів земельних ділянок лісового фонду, а саме - СС «Зоря» та КСП «Світанок», що підтверджується матеріалами справи (в т.ч. картографічні відомості з ДЗК про земельні ділянки, витяги з ДЗК України).

Сформовані спірні земельні ділянки з цільовим призначенням - землі лісогосподарського призначення, із кадастровими номерами: :06:024:0001, :06:007:0001, :06:031:0001, :06:009:0001, :06:035:0001, :06:010:0001, :06:027:0001, :06:011:0001, :06:002:0001, :06:038:0001 розташовувалися на території колишньої Городнявської сільської ради (на даний час на території Михайлюцької сільської ради) Шепетівського району Хмельницької області та були зареєстровані 12 червня 2016 року в Державному земельному кадастрі. Згідно даних в Кадастрі про земельні ділянки вказано, що інформація про зареєстроване право в Державному земельному кадастрі - відсутнє. Проте, відомостями про право власності, внесеними до Поземельної книги, як вид права зазначено право власності, а інформацією про власників земельних ділянок Хмельницьку обласну раду, що також підтверджується витягами з Державного земельного кадастру (том 1, а.с. 36-45).

Місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні виснував, що: «зазначені в державних актах на право постійного користування земельні ділянки від початку та до завершення адміністративно-територіальної реформи (з 2015 року по 2020 рік) розташовувалися та розташовані виключно на території Відповідача. З позиції суду першої інстанції з наявних у матеріалах справи доказів не встановлено факт передання у постійне користування спірних земельних ділянок з державною формою власності.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що прокурором не доведено належними та допустимими доказами факт віднесення спірних земельних ділянок до державної власності станом на дату передання її у комунальну власність (державної реєстрації права комунальної власності) та порушення інтересів держави в особі Хмельницької ОВА, що на його переконання є достатнім для відмови у задоволенні позову в цілому, що усуває необхідність надання оцінки іншим доводам прокурора».

Водночас, суд апеляційної інстанції не погоджується із вищеописаним висновком та не бере його до уваги з огляду на відсутність процесуальної можливості, в зв`язку із неналежно обраним способом захисту, дослідження доказів справи та встановлення існування обставин для задоволення чи відмови в задоволенні позову. В той же час (з огляду на висновок щодо залишення рішення без змін) колегія констатує, що зазначений висновок не призвів до винесення неправильного судового рішення (що має встановлюватися судом у відповідному спорі).

В той же час, колегія суду приймає до уваги, що застосування судом зазначеного способу захисту прав не породжує у такої особи права власності, як нового права.

Відповідно до частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частиною другою статті 2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Отже, завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом або захисту порушеного права в інший спосіб.

Вирішення справи в суді має на меті, зокрема, вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору у іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням тощо.

Тобто спосіб захисту має бути дієвим (ефективним), а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи.

Тож обраний Прокурором спосіб захисту порушеного права не лише не сприяє, а й потребує від нього надалі вжиття додаткових заходів (в тому числі ініціювання спорів) та дій для відновлення його права на таке майно, що в цілому не відповідає завданням господарського судочинства щодо ефективного захисту порушених прав особи.

Визначення способу захисту порушеного права є невід`ємним процесуальним правом позивача, яким він користується на власний розсуд, тоді як оцінка його відповідності та наявності підстав для захисту такого права є обов`язком суду (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року в справі № 921/346/18 та від 30 вересня 2021 року в справі № 922/3928/20).

Обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року в справі № 916/1415/19, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 6 квітня 2021 року в справі № 915/1890/19, від 8 липня 2021 року в справі № 918/56/20(918/1185/20)).

Водночас наведене не позбавляє права позивача, з урахуванням висновків викладених у цій постанові, на звернення з позовом до суду щодо захисту стверджуваного ним порушеного права у спосіб, який забезпечує ефективне відновлення порушеного права. У цьому разі, судам під час надання оцінки та вирішення питання дотримання позивачем строку у межах якого ним було реалізоване звернення до суду з вимогою про захист своїх прав (позовної давності) та з`ясуванні обставин поважності спливу позовної давності (у разі такого) належить зважати на обставини та вчиненні до цього позивачем заходи, спрямовані на відновлення його порушеного права.

Відтак суд апеляційної інстанції відмовляє в задоволенні позовних вимог саме з огляду на неналежно обраний Прокурором спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Відповідно приймаючи таке рішення, Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду без змін.

Доводи наведені Прокурором в апеляційній скарзі щодо належного обраного ним способу захисту в даній справі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи та усім вищеописаним в даній судовій постанові, та суперечить сталій практиці Верховного Суду.

При цьому апеляційний господарський суд залишає оспорювань рішення без змін з огляду на його законність і обгрунтованість, а також те, що при прийнятті даної постанови, Північно західним апеляційним господарським судом не встановлено обставин, що б вказували на необхідність скасування даного рішення (в розумінні частини 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).

Відтак, виносячи дану судову постанову та враховуючи те, що апеляційним господарським судом залишено без задоволення апеляційну скаргу Прокурора, апеляційний господарський суд, відповідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, залишає судовий збір за розгляд апеляційної скарги за Прокурором.

Керуючись статтями 129, 269-276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури на рішення Господарського суду Хмельницької області від 28 травня 2025 року по справі №924/3/25 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Хмельницької області від 28 травня 2025 року по справі №924/3/25 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Справу №924/3/25 повернути Господарському суду Хмельницької області.

Повний текст постанови виготовлено 24 вересня 2025 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.