УХВАЛА

22 вересня 2025 року

м. Київ

cправа № 906/1149/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Житомирській області (далі - Служба, скаржник)

на рішення Господарського суду Житомирської області від 15.05.2025

та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.07.2025

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БМУ «Країна»

до Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Житомирській області

про стягнення,

ВСТАНОВИВ:

Служба 26.08.2025 звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить, зокрема, скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 15.05.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.07.2025 у справі №906/1149/24 повністю та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «БМУ «Країна» (далі - ТОВ «БМУ «Країна») в повному обсязі. Крім того, скаржник у цій справі просить поновити строк на касаційне оскарження.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 01.09.2025 у справі №906/1149/24 визначено колегію суддів у складі: Малашенкової Т.М. - головуючої, Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.

Служба 16.09.2025 через Електронний суд звернулася з клопотанням про прискорення розгляду справи.

Дослідивши матеріали касаційної скарги, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Статтею 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частиною другою статті 6 та частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Служба 05.08.2025 вже зверталася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Житомирської області від 15.05.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.07.2025 у справі №906/1149/24.

Верховний Суд ухвалою від 14.08.2025 відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Служби на рішення Господарського суду Житомирської області від 15.05.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.07.2025 у справі №906/1149/24 на підставі пункту 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню з тих підстав, що ціна позову у цій справі не перевищує та є меншою п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а подана вперше касаційна скарга Служби не містила жодних обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

Між тим скаржник у касаційній скарзі поданій 26.08.2025 зазначив підпункти «а», «б», «в» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

У касаційній скарзі Служба з посиланням на пункти 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України зазначає, що вважає рішення та постанову незаконними через невідповідність висновку суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, через те, що судами застосовано норми права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, які наведені у касаційній скарзі та норми права, щодо статей 525, 526, 527, 610, 837, 854, 879, 882 Цивільного кодексу України, статей 173, 193 Господарського кодексу України та статті 74, 76-79, 86, 236 ГПК України.

Також скаржник у касаційній скарзі зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи припустилися порушення норм процесуального права, а саме статей 86, 236, 269 ГПК України, що полягає в неповному з`ясуванні обставин, зокрема, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог і заперечень та в неповному й необ`єктивному розгляді в судовому процесі всіх наявних у справі доказів, тощо.

Проте, Верховний Суд виходить з того, що скаржник у цій справі розумів або мав розуміти, що ціна позову у цій справі не перевищує та є меншою п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а відтак застосування критерію ціна позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у контексті пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України був передбачуваним, а скаржник у касаційній скарзі поданій 05.08.2025 жодних доводів щодо наявності випадків для відкриття касаційного провадження у цій справі не навів та не обґрунтував, тоді як можливість реалізувати свої процесуальні права та межі їх реалізації залежить від суб`єктивної волі скаржника.

Суд окремо відзначає, що застосування Верховним Судом приписів пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не залежить від того чи визнавав чи не визнавав суд першої інстанції справу як малозначну, оскільки за приписами пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків визначених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини третьої статі 287 ГПК України.

Суд враховує позицію, висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine, заява №26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі пункт 3 (а) статті 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до пункту 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій пункт 1 статті 6 Конвенції.

Приписами пункту 3 частини першої статті 293 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо є постанова про залишення касаційної скарги цієї ж особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що за приписами пункту 3 частини першої статті 293 ГПК України визначено процесуальне обмеження щодо повторної подачі касаційної скарги після відмови у відкритті касаційного провадження на те саме судове рішення та є загальним для всіх суб`єктів, що також узгоджується зі статтею 129 Конституції України, якою як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, і не може бути визнане обмеженням права доступу до суду в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у частині першій статті 293 ГПК України, і це повністю узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства. Водночас, Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Разом з тим Суд вважає за необхідне зазначити про те, що правилами пункту 3 частини першої статті 293 ГПК України касаційному суду приписано імперативно відмовляти у відкритті касаційного провадження, якщо є постанова про залишення касаційної скарги цієї ж особи без задоволення, або ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

Оскільки конструкцією вказаної норми встановлено імперативне правило щодо наслідків повторного подання касаційної скарги тією ж самою особою на теж саме судове рішення, якщо є постанова про залишення касаційної скарги цієї ж особи без задоволення, або ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення, то відмова у відкритті касаційного провадження з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 293 ГПК України, не є реалізацією дискреції, а є виконанням судом процесуального обов`язку.

Пункт 3 частини першої статті 293 ГПК України не передбачає для суду касаційної інстанції можливості альтернативно обирати варіант дій та вирішувати про застосування чи не застосування цих положень процесуального закону на власний розсуд.

Відповідно, у випадку повторного подання касаційної скарги тією ж самою особою на те ж саме судове рішення, зокрема, якщо є ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення, суд касаційної інстанції зобов`язаний відмовити у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 293 ГПК України.

Таку правову позицію викладено в ухвалі Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.11.2022 у справі №903/682/21 відповідно до якої Суд дійшов висновку про необхідність відступити від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 25.08.2022 у справі №903/357/21 щодо застосування положень пункту 3 частини першої статті 293 ГПК України.

Отже, наявна підстава, що виключає можливість розгляду по суті його повторної касаційної скарги на ті ж самі судові рішення.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Служби на рішення Господарського суду Житомирської області від 15.05.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.07.2025 у справі №906/1149/24 на підставі пункту 3 частини першої статті 293 ГПК України, оскільки ухвалою Верховного Суду від 14.08.2025 вже відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цієї ж особи на це саме судове рішення.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження, клопотання скаржника не розглядаються.

Керуючись статтею 234, пунктом 3 частини першої статті 293 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Житомирській області на рішення Господарського суду Житомирської області від 15.05.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.07.2025 у справі №906/1149/24.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов