ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

18.09.2025м. ХарківСправа № 922/3333/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

розглянувши заяву про видачу судового наказу

заявник Товариство з обмеженою відповідальністю "Охорона і безпека плюс" (61002, м. Харків, вул. Садова, 10/12);
боржник Товариство з обмеженою відповідальністю "Поезія" (61057, м. Харків, вул. Гоголя, 2-А)

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Охорона і безпека плюс", м. Харків, звернулося до Господарського суду Харківської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Поезія", м. Харків, заборгованості, що складається з: заборгованість за прилад приймально-контрольний "Лунь" - 4 799, 85 грн; інфляційні втрати в розмірі 677, 73 грн; 3 % річних 148, 73 грн, а також суму судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, в розмірі 4 482, 64 грн.

Розглянувши подану заяву про видачу судового наказу, суд дійшов висновку про відмову в видачі судового наказу, з огляду на наступне.

У відповідності до приписів ч. 1 ст. 148 ГПК України, судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Суд звертає увагу заявника на положення ч. 2 ст. 12 ГПК України, відповідно до яких наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Наявність спору про право, яке є підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу, вирішується суддею у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Наявність спору можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб`єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб`єктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги. Крім того, мають ураховуватися обставини, якщо із доданих документів вбачається, що боржник заперечує, не визнає або оспорює свій обов`язок перед заявником (кредитором); із доданих документів вбачається пропуск позовної давності. Така вимога може бути вирішена лише у позовному провадженні. Разом із тим лише той факт, що договірні зобов`язання не виконуються, без обґрунтування причин, не вважається наявністю спору про право.

Таким чином, для задоволення заяви про видачу судового наказу, суд повинен перевірити виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу, на підставі викладених у ній обставин та доданих до заяви доказів. Звертаючись із заявою про видачу судового наказу, заявник повинен, в тому числі, подати документи, що свідчать про безспірність його вимог.

Наведене зумовлено тим, що під час розгляду заяви про видачу судового наказу, суд не розглядає справу по суті, не встановлює обставин справи та не здійснює оцінку доказів щодо їх змагальності та достовірності, адже наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у господарському судочинстві, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Положеннями ч. 1, 2 ст. 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За загальним правилом, обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Доказування повинно здійснюватись за загальними правилами відповідно до статті 74 ГПК України, яка передбачає обов`язковість подання доказів наявності фактичних обставин.

Обґрунтовуючи подану заяву, ТОВ "Охорона і безпека плюс" посилається на те, що за боржником утворилася заборгованість за прилад приймально-контрольний "Лунь" - у розмірі 116 доларів, що дорівнює 4 799, 85 грн внаслідок дострокового розірвання договору з ініціативи ТОВ "Охорона і безпека плюс".

Умовами п. 4.2. договору передбачено право виконавця розірвати договір в односторонньому порядку. При цьому, про розірвання договору виконавець повинен повідомити замовника електронною поштою, факсимільним повідомленням, телефонограмою, текстовим повідомленням з використанням мобільного зв`язку на відповідну адресу електронної пошти, номер факсу, телефаксу, телефону, зазначені в договорі.

П. 3.13. договору передбачено, що в разі розірвання цього договору замовник зобов`язаний протягом 5 календарних днів з дати розірвання договору провести всі необхідні взаєморозрахунки за цим договором, а також забезпечити в 3-х денний строк доступ фахівця виконавця на об`єкт для проведення демонтажу встановленого ППК.

Таким чином, заявник стверджує, що після дострокового розірвання з ініціативи виконавця договору, у боржника як замовника виник обов`язок з повернення вартості приладу приймально-контрольний "Лунь" у розмірі 4 799, 85 грн.

Втім, відповідні вимоги заявника не є безспірними та мають встановлюватись під час розгляду справи по суті, у зв`язку з чим вимога про видачу наказу на суму 4 799, 85 грн грн не є заборгованістю, щодо якої відсутній спір, про яку йде мова в ст. 12, 148 ГПК України.

Щодо видачі наказу в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 677, 73 грн та 3 % річних у розмірі 148, 73 грн, суд зазначає наступне.

За ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За своїм правовим змістом інфляційні втрати та відсотки річних, право на стягнення яких передбачено вказаною нормою, є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, передбачене законом право кредитора вимагати сплати процентів річних є додатковими способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору, що ґрунтується на вимогах закону, а не договору.

Таким чином, 3% річних та інфляційні втрати за своєю правовою природою не є основною грошовою заборгованістю за договором в розумінні ст. 148 ГПК України, а є санкцією за невиконання (неналежне виконання) грошового зобов`язання.

З урахуванням зазначеного, вимоги щодо стягнення інфляційних втрат в розмірі 677, 73 грн та 3 % річних у розмірі 148, 73 грн за порушення договірних зобов`язань, хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не можуть вважатись основним зобов`язанням за письмовим договором (заборгованістю, щодо якої відсутній спір, про яку йде мова в ст. 12, 148 ГПК України), оскільки безпосередньо не входять до складу предмету такого договору, та не можуть бути розглянуті судом саме в порядку наказного провадження.

За приписами п. 8 ч. 1 ст. 152 ГПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити ТОВ "Охорона і безпека плюс" у видачі судового наказу про стягнення з ТОВ "Поезія" заборгованості в загальній сумі 5 626, 31 грн.

Щодо вимоги заявника про видачу судового наказу на стягнення з боржника витрат на правничу допомогу в розмірі 4 000, 00 грн; 187, 50 грн витрат на відправлення боржнику заяви та 52, 90 грн витрат на відправлення роз`яснення адвоката, суд зазначає наступне.

Зі змісту глави 8 "Судові витрати" ГПК України вбачається, що судові витрати на професійну правничу допомогу можуть бути предметом розгляду у позовному провадженні, де учасниками справи, в порядку ч. 1 ст. 41 ГПК України, зокрема, є сторони, які мають право доводити розмір витрат, а суд за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу та здійснити їх розподіл за результатами розгляду справи.

Разом з тим, згідно з ч. 2 ст. 41 ГПК України при розгляді вимог у наказному провадженні учасники справи мають статус заявника та боржника.

Окрім того, слід зазначити, що стягнення з боржника витрат на правову допомогу за укладеним між заявником та адвокатом договором про правову допомогу суперечить самій суті наказного провадження, оскільки договір не є укладеним між заявником та боржником, а також не є неоспорюваною заборгованістю.

Аналізуючи норми процесуального закону в сукупності, можна дійти висновку, що процесуальний закон не передбачає розподілу будь-яких судових витрат, окрім судового збору в порядку здійснення судочинства у наказному провадженні, що свідчить про те, що заявлена заявником вимога не підлягає розгляду в порядку наказного провадження.

Враховуючи, що ГПК України не передбачено розподілу судових витрат за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу, у зв`язку з чим в цій частині видачі наказу слід відмовити.

У відповідності до ч. 2 ст. 152 ГПК України про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

Згідно з ч. 1 ст. 153 ГПК України, відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених п. 1, 2, 8, 9 ч. 1 ст. 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Керуючись ст. 12, 76, 148, 152, 153, 232-235 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю "Охорона і безпека плюс" у видачі судового наказу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Поезія" заборгованості (вх. № 3333/25 від 15.09.2025).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Східного апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня набрання нею законної сили.

Ухвалу складено та підписано 18.09.2025.

СуддяАюпова Р.М.
справа № 922/3333/25