ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/8416/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Чумака Ю. Я. - головуючого, Багай Н. О., Зуєва В. А.,

секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,

за участю представників:

позивача (прокуратури) - Колодяжної А. В. (за посвідченням),

відповідача-1 - не з`явилися,

відповідача-2 - Дивака В. В. (адвокат),

третьої особи-1 - не з`явилися,

третьої особи-2 - не з`явилися,

розглянув касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2025 (суддя Пукшин Л. Г.) та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2025 (головуючий - Тищенко А. І., судді Мальченко А. О., Михальська Ю. Б.) у справі

за позовом першого заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави

до: 1) Київської міської ради,

2) Обслуговуючого кооперативу "Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва "РЕМТОРГСЕРВІС-ІНВЕСТ",

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Тетяни Миколаївни,

та за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-1, - Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області,

про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору оренди та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Короткий зміст і підстави позовних вимог

1. У травні 2023 року перший заступник керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави (далі - прокурор, позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради (далі - Київрада, Міськрада, орендодавець, відповідач-1) та Обслуговуючого кооперативу "Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва "РЕМТОРГСЕРВІС-ІНВЕСТ" (далі - ОК "РЕМТОРГСЕРВІС-ІНВЕСТ", Кооператив, орендар, відповідач-2) з позовом (у редакції заяви про зміну предмета позову від 23.10.2024) про:

1) визнання незаконним та скасування рішення Київради від 23.06.2022 № 4864/4905 "Про передачу Обслуговуючому кооперативу "РЕМТОРГСЕРВІС-ІНВЕСТ" земельної ділянки в оренду для експлуатації та обслуговування автостоянки на вул. Оноре де Бальзака, 3-А у Деснянському районі міста Києва" (далі - рішення № 4864/4905, оспорюване рішення);

2) визнання недійсним договору оренди земельної ділянки площею 0,7824 га по вул. Оноре де Бальзака, 3-А, у Деснянському районі міста Києва (кадастровий номер :62:701:0030), укладеного між Міськрадою та Кооперативом, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Т. М. та зареєстровано в реєстрі 20.12.2022 за № 600 (далі - договір оренди 20.12.2022, оспорюваний договір);

3) скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20.12.2022, індексний номер 65851447, та здійснену на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку площею 0,7824 га (кадастровий номер :62:701:0030) на вул. Оноре де Бальзака, 3-А у Деснянському районі міста Києва, припинивши вказане право ОК "РЕМТОРГСЕРВІС-ІНВЕСТ" (далі - оспорюване рішення від 20.12.2022);

4) зобов`язання Кооперативу повернути територіальній громаді міста Києва в особі Київради земельну ділянку площею 0,7824 га (кадастровий номер :62:701:0030) по вул. Оноре де Бальзака, 3-А у Деснянському районі міста Києва (далі - спірна земельна ділянка, об`єкт оренди) у стані, придатному для її подальшого використання, а Міськради - прийняти спірну земельну ділянку;

5) зобов`язання ОК "РЕМТОРГСЕРВІС-ІНВЕСТ" знести три самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна - гараж № 91 площею 21,3 м2, гараж № 111 площею 104,9 м2, гараж № 112 площею 70,7 м2 (далі - спірні гаражі, спірне майно), які розташовані на спірній земельній ділянці, посилаючись на положення статей 16, 21, 203, 215, 216, 316, 317, 328, 375, 376 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 9, 80, 95, 116, 124, 134, 135, 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статей 20, 207 Господарського кодексу України, чинного до 27.08.2025 (далі - ГК України), статей 26, 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", статті 1 Закону України "Про автомобільні дороги", статей 2, 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

2. Позовна заява обґрунтовується тим, що рішенням № 4864/4905 Київрада із земель комунальної власності передала Кооперативу в оренду на 15 років спірну земельну ділянку для експлуатації та обслуговування автостоянки в зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно та на виконання зазначеного рішення між відповідачами було укладено договір оренди від 20.12.2022, однак надання в користування відповідачу-2 спірної земельної ділянки для обслуговування об`єкта дорожнього сервісу відбулося з порушенням вимог земельного законодавства, а саме на неконкурентних засадах (без дотримання процедури проведення земельних торгів). Крім того, прокурор вказує, що площа земельної ділянки, яку передано Кооперативу в оренду, значно (у 40 разів) перевищує площу нерухомого майна, яке розташовано на ній та є об`єктом самочинного будівництва.

Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій

3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.02.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2025, у задоволенні позову відмовлено повністю.

4. Рішення та постанова мотивовані необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог, оскільки:

1) чинним земельним законодавством передбачено виключне право власника нерухомого майна на отримання в оренду земельної ділянки, на якій воно розташоване, без проведення земельних торгів, а наявне фактичне розташування на спірній земельній ділянці належного Кооперативу нерухомого майна (нежитлових будівель) зумовлює застосування щодо процедури надання земельної ділянки в користування виняткового застереження, передбаченого абзацом 2 частини 2 статті 134 ЗК України, що водночас виключає застосування суб`єктом права комунальної власності на землю конкурентних засад (земельних торгів) при продажу права на оренду спірної земельної ділянки;

2) Київрада передала відповідачу-2 в оренду спірну земельну ділянку для експлуатації та обслуговування автостоянки (код виду цільового призначення - 12.04 для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства) в зв`язку з набуттям Кооперативом права власності на нерухоме майно (три гаражі), а не для будівництва, обслуговування та ремонту об`єктів дорожнього сервісу, що не суперечить її цільовому призначенню;

3) прокурор належними і допустимими доказами не довів як порушення Київрадою принципу раціонального використання землі шляхом надання земельної ділянки з надмірною площею (7824 м2) в порівнянні з площею належного ОК "РЕМТОРГСЕРВІС-ІНВЕСТ" нерухомого майна (196,9 м2), яке стало підставою для надання земельної ділянки Кооперативу поза процедурою аукціону, так і необхідності використання відповідачем-2 земельної ділянки у меншому розмірі;

4) на спірній земельній ділянці розміщене нерухоме майно Кооперативу та інших фізичних осіб, тому вимога про повернення земельної ділянки та приведення її в придатний для подальшого використання стан, порушує право власності відповідача-2 та інших фізичних осіб на нерухоме майно, що свідчить про неефективність обраного позивачем способу захисту;

5) у зв`язку з наданням Міськрадою Кооперативу спірної земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно на підставі правочинів, правомірність яких не спростовано, на підставі положень частини 3 статті 376 ЦК України ОК "РЕМТОРГСЕРВІС-ІНВЕСТ" набув право вимагати визнання за ним права власності на самочинно збудоване нерухоме майно. При цьому, зважаючи на положення частин 3- 5 статті 376 ЦК України, до моменту вирішення питання про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за відсутності доказів, які би спростовували правомірність набуття відповідачем-2 прав на землю під уже збудованим нерухомим майном, заявлений позов, спрямований на знесення самочинного будівництва, відповідно до вимог частини 4 статті 376 ЦК України та частини 2 статті 212 ЗК України задоволенню не підлягає;

6) вимога про скасування оспорюваного рішення від 20.12.2022, на підставі якого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено державну реєстрацію права оренди спірної земельної ділянки, є похідною позовною вимогою, яка не підлягає задоволенню з огляду на законність Київрадою рішення № 4864/4905.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

5. Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду та постановою суду апеляційної інстанції, заступник керівника Київської міської прокуратури звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить зазначені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

6. На обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на неправильне застосування та порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, наголошуючи на тому, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень:

1) суди не врахували висновку щодо застосування положень абзацу 13 частини 2 статті 134 ЗК України та абзацу 9 статті 1 Закону України "Про автомобільні дороги" в подібних правовідносинах (у контексті того, що для експлуатації та обслуговування автостоянки, тобто об`єкта дорожнього сервісу, право оренди на земельну ділянку набувається виключно на конкурентних засадах), викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.07.2020 у справі № 910/9028/19, від 09.09.2021 і від 12.11.2024 у справі № 910/9049/20, від 07.12.2021 у справі № 910/23595/17, від 24.09.2024 у справі № 910/21998/21 та в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.11.2023 у справі № 638/1297/21;

2) суди не врахували висновку щодо застосування норм статей 134, 135 ЗК України в подібних правовідносинах (у контексті того, що у разі законного набуття права власності на об`єкти нерухомості, які розташовані на земельній ділянці, особа може набути на неконкурентних засадах право користування земельною ділянкою лише для експлуатації та обслуговування таких об`єктів нерухомості), викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.10.2022 у справі № 910/5210/20, від 12.11.2024 у справі № 910/9049/20, від 24.09.2024 у справі № 910/21998/21;

3) суди не врахували висновку щодо застосування положень норм статей 116, 120, 124 ЗК України в подібних правовідносинах (у контексті того, що розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування розміщеного на ній майна, не є безмежним, оскільки в будь-якому випадку обумовлюється наявною у власника необхідністю використовувати майно за цільовим призначенням, у зв`язку з чим такий розмір визначається з урахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил), викладеного в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.02.2018 у справі № 910/4528/15-г, від 09.04.2020 у справі № 910/2942/19, від 31.03.2021 у справі № 922/1431/20, від 11.08.2021 у справі № 922/443/20;

4) суди не врахували викладеного в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.03.2021 у справі № 922/1323/20, від 01.04.2021 у справі № 910/10500/19 висновку про те, що землекористувач і відповідний орган не позбавлені можливості визначати площу земельної ділянки, необхідної для обслуговування розміщених на ній будівель та споруд, шляхом розробки (затвердження, погодження) нового проєкту землеустрою чи технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки з відповідним обґрунтуванням необхідності збільшення чи зменшення її площі з урахуванням незмінності цільового та функціонального призначення;

5) суди не врахували висновків щодо застосування норм статей 375, 376 ЦК України та статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" в подібних правовідносинах (у контексті визначення правового режиму самочинного будівництва, його наслідків та його зв`язку з питаннями права власності на землю, зокрема, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини 2 статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини 4 цієї статті), викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, від 23.06.2020 у справі № 680/214/16, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08.08.2024 у справі № 569/11522/19 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 910/15993/16, від 13.03.2019 у справі № 910/22575/17, від 29.09.2021 у справі № 910/15989/16, від 16.11.2021 у справі № 916/3200/17 (916/2791/13), від 04.07.2023 у справі № 910/16848/21, від 10.01.2024 у справі № 916/619/22, від 20.02.2024 та від 26.06.2024 у справі № 910/15124/19 та в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31.07.2024;

6) суди не врахували висновку щодо застосування положень статті 376 ЦК України в подібних правовідносинах (у контексті того, що належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно), викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.02.2024 та від 26.06.2024 у справі № 910/15124/19, від 12.03.2024 у справі № 904/3504/22 та в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31.07.2024;

7) суди не дослідили зібрані в справі докази, зокрема, інформаційну довідку Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київради (КМДА) від 23.06.2022 та пояснювальну записку від 04.01.2022 до проєкту оспорюваного рішення, згідно з якими спірна земельна ділянка раніше перебувала в оренді Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації для експлуатації та обслуговування автостоянки на підставі договору оренди від 16.12.2003, строк дії якого закінчився 16.12.2003, тоді як у подальшому ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОК "РЕМТОРГСЕРВІС-ІНВЕСТ" або будь-яким іншим особам для будівництва нерухомого майна (гаражів) спірна земельна ділянка не надавалася, в зв`язку з чим розташовані на ній гаражі № НОМЕР_1 площею 21,3 м2, № НОМЕР_2 площею 104,9 м2, № 112 площею 70,7 м2 є об`єктами самочинного будівництва;

8) суди не дослідили зібрані в справі докази щодо державної реєстрації іншими фізичними особами ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ) права власності на 5 об`єктів нерухомого майна (гаражі НОМЕР_9, НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_8), розташованих на АДРЕСА_1 , тоді як в силу положень статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України в разі розташування на спірній земельній ділянці нерухомого майна, що перебуває у власності інших осіб, які мають інтерес в оформленні права користування земельною ділянкою, Київрада не могла надавати Кооперативу спірну земельну ділянку в оренду.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

7. Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області у відзиві на касаційну скаргу просить ухвалити законне та обґрунтоване рішення в цій справі.

Київрада, ОК "РЕМТОРГСЕРВІС-ІНВЕСТ" і приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Т. М. не скористалися правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

Розгляд справи Верховним Судом

8. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.07.2025 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2025 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2025 у справі № 910/8416/23 та призначено розгляд справи в судовому засіданні на 09.09.2025.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.09.2025 в зв`язку з перебуванням судді Дроботової Т. Б. на лікарняному визначено такий склад колегії суддів: Чумак Ю. Я. - головуючий, Багай Н. О., Зуєв В. А.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

9. Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право комунальної власності Київради на спірну земельну ділянку загальною площею 0,7824 га (категорія земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення; цільове призначення - 12.04 для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства - для експлуатації та обслуговування автостоянки) зареєстровано 27.02.2020.

10. 23.06.2022 Київрада прийняла рішення № 4864/4905, яким передала ОК "РЕМТОРГСЕРВІС-ІНВЕСТ" в оренду на 15 років спірну земельну ділянку для експлуатації та обслуговування автостоянки (код виду цільового призначення - 12.04 для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства) на АДРЕСА_1 із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно, право власності Кооперативу на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.12.2021 (номер запису про право власності 45543040) та 13.12.2021 (номери запису про право власності 45730702, 45730013) (категорія земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, заява ДЦ від 23.12.2021 № 64035-01-03, справа № 439445819).

11. На виконання оспорюваного рішення 20.12.2022 між Міськрадою (орендодавець) та Кооперативом (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Т. М., зареєстрований в реєстрі за № 600 (далі - договір), за умовами пунктів 1.1, 2.1, 3.1 якого орендодавець на підставі рішення Київради від 23.06.2022 № 4864/4905 передає, а орендар приймає в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку (далі - об`єкт оренди), визначену цим договором, для експлуатації та обслуговування автостоянки, яка перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва в особі Київради. Об`єктом оренди відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, рішення № 4864/4905 та цього договору є земельна ділянка з такими характеристиками: кадастровий номер :62:701:0030; місце розташування - АДРЕСА_1 ; категорія земель - землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення; цільове призначення - 12.04 для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства (для експлуатації та обслуговування автостоянки); розмір (площа) - 0,7824 га. Договір укладено на 15 років.

На підставі оспорюваного рішення від 20.12.2022 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано за ОК "РЕМТОРГСЕРВІС-ІНВЕСТ" право оренди спірної земельної ділянки.

12. Процедурі передачі Київрадою в оренду Кооперативу спірної земельної ділянки за рішенням № 4864/4905 передувало набуття відповідачем-2 у власність трьох об`єктів нерухомого майна загальною площею 196,9 м2, розташованих на АДРЕСА_1 , а саме: гаража № 91 загальною площею 21,3 м2, гаража № НОМЕР_2 загальною площею 104,9 м2, гаража № НОМЕР_5 загальною площею 70,7 м2, що підтверджується наявною в матеріалах справи інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

13. Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 14.07.2017 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на гараж № НОМЕР_1 загальною площею 21,3 м2 на АДРЕСА_1 . Право власності на зазначений об`єкт нерухомого майна зареєстровано за вказаною особою на підставі виданої відповідачем-2 довідки від 25.06.2017 № 91 про членство ОСОБА_1 у Кооперативі та внесення таким членом Кооперативу пайового внеску в повному обсязі.

09.12.2021 зареєстровано за ОК "РЕМТОРГСЕРВІС-ІНВЕСТ" право власності на зазначений об`єкт нерухомого майна на підставі акта приймання-передачі від 06.12.2021 № 3396, 3397 як на цільовий внесок ОСОБА_1 - члена кооперативу.

14. 21.11.2017 на підставі технічного паспорту від 14.11.2017 № 14/1117-1 і довідки від 13.11.2017 № 111, виданої відповідачем-2, зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на гараж № НОМЕР_2 загальною площею 104,9 м2 на АДРЕСА_1 .

17.12.2021 зареєстровано за ОК "РЕМТОРГСЕРВІС-ІНВЕСТ" право власності на зазначений об`єкт нерухомого майна на підставі акта приймання-передачі від 13.12.2021 № 3445, 3446 як на цільовий внесок ОСОБА_2 - члена кооперативу.

15. 21.11.2017 за ОСОБА_2 на підставі технічного паспорту від 14.11.2017 № 14/1117-2 та довідки від 13.11.2017 № 112, виданої Кооперативом, зареєстровано право власності на гараж № НОМЕР_5 загальною площею 70,7 м2 на АДРЕСА_1 .

17.12.2021 зареєстровано за ОК "РЕМТОРГСЕРВІС-ІНВЕСТ" право власності на зазначений об`єкт нерухомого майна на підставі акта приймання-передачі від 13.12.2021 № 3447, 3448 як на цільовий внесок ОСОБА_2 - члена кооперативу.

16. Як убачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 73873740, на підставі договору купівлі-продажу від 24.11.2016 № 1428 зареєстровано право власності ОСОБА_4 на гараж № НОМЕР_3 загальною площею 96,4 м2 на АДРЕСА_1 .

17. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 102950051, на підставі договору купівлі-продажу від 07.11.2017 № 1204 зареєстровано право власності ОСОБА_3 на гараж № НОМЕР_6 загальною площею 54,8 м2 на АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 102951973, на підставі договору купівлі-продажу від 07.11.2017 № 1207 зареєстровано право власності ОСОБА_3 на гараж № НОМЕР_7 загальною площею 101,2 м2 на АДРЕСА_1 .

18. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 102024057, на підставі довідки від 23.10.2017 № 12, виданої відповідачем-2, зареєстровано право власності ОСОБА_5 на гараж № НОМЕР_8 загальною площею 138,3 м2 на АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 102022688: на підставі довідки від 23.10.2017 № 11, виданої Кооперативом зареєстровано право власності ОСОБА_5 на гараж № НОМЕР_4 загальною площею 114,6 м2 на АДРЕСА_1 .

Позиція Верховного Суду

19. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.

20. В основу рішення про відмову в задоволенні позову покладено висновок місцевого та апеляційного господарського суду про те, що Київрада передала відповідачу-2 в оренду спірну земельну ділянку для експлуатації та обслуговування автостоянки (код виду цільового призначення - 12.04 для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства) в зв`язку з набуттям Кооперативом права власності на нерухоме майно (три гаражі), а не для будівництва, обслуговування та ремонту об`єктів дорожнього сервісу, що не суперечить її цільовому призначенню. При цьому прокурор належними і допустимими доказами не довів як порушення Київрадою принципу раціонального використання землі шляхом надання земельної ділянки надмірною площею (7824 м2) в порівнянні з площею належного ОК "РЕМТОРГСЕРВІС-ІНВЕСТ" нерухомого майна (196,9 м2), якого стало підставою для надання земельної ділянки Кооперативу поза процедурою аукціону, так і необхідності використання відповідачем-2 земельної ділянки у меншому розмірі.

Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України

21. Колегія суддів вважає зазначений висновок судів передчасним, у зв`язку з чим убачає підстави для скасування оскаржуваних судових рішень і передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції та водночас погоджується з доводами скаржника в частині неврахування апеляційним судом: 1) висновку щодо застосування положень абзацу 13 частини 2 статті 134 ЗК України та абзацу 9 статті 1 Закону України "Про автомобільні дороги" в подібних правовідносинах (у контексті того, що для експлуатації та обслуговування автостоянки, тобто об`єкта дорожнього сервісу, право оренди на земельну ділянку набувається виключно на конкурентних засадах), викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.07.2020 у справі № 910/9028/19, від 09.09.2021 і від 12.11.2024 у справі № 910/9049/20, від 07.12.2021 у справі № 910/23595/17, від 24.09.2024 у справі № 910/21998/21 та в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.11.2023 у справі № 638/1297/21; 2) висновків щодо застосування норм статей 375, 376 ЦК України та статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" в подібних правовідносинах (у контексті визначення правового режиму самочинного будівництва, його наслідків та його зв`язку з питаннями права власності на землю, зокрема, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини 2 статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини 4 цієї статті), викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 23.06.2020 у справі № 680/214/16, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08.08.2024 у справі № 569/11522/19 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 910/15993/16, від 13.03.2019 у справі № 910/22575/17, від 29.09.2021 у справі № 910/15989/16, від 16.11.2021 у справі № 916/3200/17 (916/2791/13), від 04.07.2023 у справі № 910/16848/21, від 10.01.2024 у справі № 916/619/22, від 20.02.2024 та від 26.06.2024 у справі № 910/15124/19; 3) висновку щодо застосування положень статті 376 ЦК України в подібних правовідносинах (у контексті того, що належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно), викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.02.2024 та від 26.06.2024 у справі № 910/15124/19, від 12.03.2024 у справі № 904/3504/22 та в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31.07.2024, з огляду на нижченаведене.

22. Згідно з частиною 1 статті 134 ЗК України (в редакції, чинній на час прийняття Київрадою оспорюваного рішення та укладення договору оренди 20.12.2022) земельні ділянки державної чи комунальної власності продаються або передаються в користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) окремими лотами на конкурентних засадах (на земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.

23. Відповідно до абзаців 2, 13 частини 2 статті 134 ЗК України не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі: розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб; будівництва, обслуговування об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, мультимодальних терміналів, об`єктів зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу).

24. Абзацом 9 статті 1 Закону України "Про автомобільні дороги" передбачено, що об`єкти дорожнього сервісу - спеціально облаштовані місця для зупинки маршрутних транспортних засобів, майданчики для стоянки транспортних засобів, майданчики відпочинку, видові майданчики, автозаправні станції, пункти технічного обслуговування, мотелі, готелі, кемпінги, торговельні пункти (у тому числі малі архітектурні форми), автозаправні комплекси, складські комплекси, пункти медичної та технічно-евакуаційної допомоги, пункти миття транспортних засобів, пункти приймання їжі та питної води, автопавільйони, а також інші об`єкти, на яких здійснюється обслуговування учасників дорожнього руху та які розміщуються на землях дорожнього господарства або потребують їх використання для заїзду та виїзду на автомобільну дорогу.

25. Ухвалюючи постанову від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (предмет позову - визнання незаконним та скасування рішення Київради про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю "Енерджі-ВМ" (далі - ТОВ "Енерджі-ВМ") земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування СТО з об`єктами дорожнього сервісу), якою було залишено без змін постанову суду апеляційної інстанції про задоволення позову, Велика Палата Верховного Суду в пунктах 24 і 67 зазначеної постанови виснувала про те, що спірним рішенням Київрада надала ТОВ "Енерджі-ВМ" земельну ділянку в оренду на позаконкурентній основі для будівництва, експлуатації та обслуговування СТО з об`єктами дорожнього сервісу не лише для експлуатації та обслуговування об`єктів нерухомого майна, а не для оформлення права на земельну ділянку під розташованим на ній об`єктом нерухомого майна. Водночас відповідно до частини 2 статті 124, абзацу 13 частини 2 статті 134 та частин 1, 2 статті 135 ЗК України земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) для будівництва, експлуатації та обслуговування СТО з об`єктами дорожнього сервісу підлягали продажу виключно на земельних торгах.

Схожі за змістом висновки викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.07.2020 у справі № 910/9028/19 (предмет позову - визнання незаконним і скасування рішення Київради про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю "Інтерлайт Компані" земельної ділянки для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель і об`єктів дорожнього сервісу на вул. Петра Вершигори у Дніпровському районі м. Києва, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки), від 09.09.2021 і від 12.11.2024 у справі № 910/9049/20 (предмет позову - визнання незаконним та скасування рішення Київради про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю "Оска 1" земельної ділянки для експлуатації та обслуговування автостоянки на вул. Оноре де Бальзака, 16-24 у Деснянському районі міста Києва та визнання недійсним договору оренди земельної ділянки), від 07.12.2021 у справі № 910/23595/17 (предмет позову - визнання незаконним і скасування рішення Київради про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю "ВТП Лангора" земельної ділянки для обслуговування та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу із знесенням в межах червоних ліній будівель і споруд та влаштування в`їздів, виїздів на вул. Сирецькій, 33 у Подільському районі м. Києва, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки), від 24.09.2024 у справі № 910/21998/21 (предмет позову - визнання незаконним та скасування рішення Київради про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю "Ремточпідшипник" (далі - ТОВ "Ремточпідшипник") земельної ділянки для експлуатації та обслуговування автостоянки на АДРЕСА_2 та визнання недійсним договору оренди земельної ділянки) та в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.11.2023 у справі № 638/1297/21 (предмет позову - визнання незаконним та скасування рішення Харківської міської ради щодо надання земельної ділянки комунальної власності Басяєву К. О. для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі (шиномонтаж)), тобто зі спорів, що виникли з подібних земельних правовідносин.

26. Так, у постанові від 01.07.2020 у справі № 910/9028/19 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду сформулював висновок про те, що спірним рішенням Київради від 06.12.2018 та укладеним на його підставі договором земельну ділянку надано в оренду поза конкурсом не лише для експлуатації та обслуговування вищевказаних об`єктів нерухомого майна, а й для експлуатації та обслуговування об`єктів дорожнього сервісу (автомобільної стоянки).

27. У свою чергу, погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позовів у справах №№ 910/23595/17, 910/21998/21, 910/9049/20, Верховний Суд у постановах від 07.12.2021, від 24.09.2024, від 12.11.2024 виходив із того, що земельні ділянки згідно з оспорюваними рішеннями надавалися суб`єктам господарювання з метою експлуатації та обслуговування автостоянки як об`єкта дорожнього сервісу, а не для обслуговування об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, об`єктів зв`язку та дорожнього господарства, тому право на їх оренду відповідно до частини 2 статті 134 ЗК України юридичні особи могли набути виключно на конкурентних засадах.

28. Водночас у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.11.2023 у справі № 638/1297/21 міститься уточнюючий висновок про те, що в спірних правовідносинах діє спеціальне правило щодо об`єктів дорожнього сервісу, а не загальне правило щодо усіх інших об`єктів нерухомості, розташованих на земельній ділянці.

29. Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

30. Відповідно до підпункту "в" пункту 3 частини 1 статті 282 ГПК України у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції мають бути зазначені мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

31. Згідно з частиною 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

32. Ураховуючи наведені вище правові висновки, Верховний Суд зауважує на тому, що всупереч положенням статей 86, 269, 282 ГПК України судами першої та апеляційної інстанцій належним чином не спростовано доводи прокурора про те, що відповідачу-2 спірну земельну ділянку надано передусім для експлуатації та обслуговування автостоянки, яка в розумінні абзацу 9 статті 1 Закону України "Про автомобільні дороги" належить до об`єктів дорожнього сервісу, в зв`язку з чим не виключається наявність достатніх підстав вважати, що право оренди спірної земельної ділянки відповідно до частини 2 статті 134 та частин 1, 2 статті 135 ЗК України Кооператив міг набути виключно на конкурентних засадах.

Адже в спірних правовідносинах дослідженню підлягають докази щодо того, чи є спірна земельна ділянка, яка передана Київрадою Кооперативу за оспорюваними рішенням та договором оренди, об`єктом дорожнього сервісу, про особливості продажу якого, або права на нього і зауважено в частині 2 статті 134 ЗК України. Тобто судами не з`ясовано, чи відповідає спірна земельна ділянка тим же ознакам, які є властивими об`єкту дорожнього сервісу, визначення якого міститься в статті 1 Закону України "Про автомобільні дороги", на чому наголошує прокурор.

33. Колегія суддів зауважує, що саме надання відповіді на те, чи може вважатися спірна земельна ділянка об`єктом дорожнього сервісу (відкритою автостоянкою), надасть можливість як оцінити, яким саме чином мають застосовуватися положення частини 2 статті 134 ЗК України, так і погодитися або спростувати доводи прокурора, якими аргументована позовна заява.

34. Крім того, судами попередніх інстанцій залишено поза увагою, що матеріали справи не містять жодних доказів оформлення за фізичними особами ОСОБА_1 і ОСОБА_2 як попередніми власниками трьох гаражів (№ 91 загальною площею 21,3 м2, № 111 загальною площею 104,9 м2, № 112 загальною площею 70,7 м2) права власності або права користування спірною земельною ділянкою, тоді як в актах приймання-передачі від 06.12.2021, від 13.12.2021, від 13.12.2021, на підставі яких Кооператив набув право власності на зазначені гаражі, також відсутнє посилання на право користування земельною ділянкою, на якій розташовано об`єкти нерухомості.

Більше того, з матеріалів справи вбачається, що право комунальної власності Київради на спірну земельну ділянку зареєстровано лише 27.02.2020, що додатково підтверджує відсутність у попередніх власників гаражів будь-яких прав на таку земельну ділянку станом на час державної реєстрації за ними права власності на вказане нерухоме майно (упродовж липня-листопада 2017 року).

Схожого висновку дійшов Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду в постанові від 24.09.2024 у справі № 910/21998/21, виходячи зі встановлених судами попередніх інстанцій обставин придбання ТОВ "Ремточпідшипник" у ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 14.03.2017 нерухомого майна - гаража № 1 площею 46,1 м2 за адресою: м. Київ, вул. Оноре де Бальзака, 55-а, який розташований в Гаражному кооперативі "РЕМТОРГСЕРВІС", (автокооперативі по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва).

35. Наведеним спростовується передчасний висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що Київрада передала відповідачу-2 в оренду спірну земельну ділянку для експлуатації та обслуговування автостоянки (код виду цільового призначення - 12.04 для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства) в зв`язку з набуттям Кооперативом права власності на нерухоме майно (три гаражі), а не для обслуговування та ремонту об`єктів дорожнього сервісу, що не суперечить її цільовому призначенню.

36. Водночас при ухваленні оскаржуваних судових рішень судами попередніх інстанцій не було враховано як усталені висновки щодо застосування норм статей 375, 376 ЦК України та статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" в подібних правовідносинах (у контексті визначення правового режиму самочинного будівництва, його наслідків та його зв`язку з питаннями права власності на землю, зокрема, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини 2 статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини 4 цієї статті), викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 23.06.2020 у справі № 680/214/16, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18, в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08.08.2024 у справі № 569/11522/19, та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 910/15993/16, від 13.03.2019 у справі № 910/22575/17, від 29.09.2021 у справі № 910/15989/16, від 16.11.2021 у справі № 916/3200/17 (916/2791/13), від 04.07.2023 у справі № 910/16848/21, від 10.01.2024 у справі № 916/619/22, від 20.02.2024 та від 26.06.2024 у справі № 910/15124/19, так і висновок щодо застосування положень статті 376 ЦК України в подібних правовідносинах (у контексті того, що належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно), викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.02.2024 та від 26.06.2024 у справі № 910/15124/19, від 12.03.2024 у справі № 904/3504/22 та в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31.07.2024.

37. Так, у пунктах 6.23- 6.33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, висновки в якій є схожими за змістом із висновками, викладеним у постановах від 23.06.2020 у справі № 680/214/16, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, та на неврахування яких посилався скаржник, зазначено таке:

"6.23. За положеннями частини першої статті 376 ЦК України (у редакції, чинній станом на час звернення до суду із цим позовом) житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

6.24. У силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

6.25. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України). Також за рішенням суду на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК України).

6.26. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

6.27. За статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

6.28. Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України).

6.29. Стаття 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.

6.30. Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

6.31. Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

6.32. При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.

6.33. Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті".

38. Крім того, не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункти 92- 94), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 35), від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 (пункт 103)).

Схожі за змістом висновки викладено в постановах в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08.08.2024 у справі № 569/11522/19, та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 910/15993/16, від 13.03.2019 у справі № 910/22575/17, від 29.09.2021 у справі № 910/15989/16, від 16.11.2021 у справі № 916/3200/17 (916/2791/13), від 04.07.2023 у справі № 910/16848/21, від 10.01.2024 у справі № 916/619/22, від 20.02.2024 та від 26.06.2024 у справі № 910/15124/19

39. У свою чергу, в пунктах 104, 105, 110- 113 постанови від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала про таке:

"104. Визнання права власності в порядку частини третьої або п`ятої статті 376 ЦК України призводить до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна - або особі, яка здійснила самочинне будівництво, надається земельна ділянка у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно як обов`язкова умова для визнання права власності на таке майно (частина третя статті 376 ЦК України); або право власності на самочинно збудоване нерухоме майно визнається за особою - власником земельної ділянки (частина п`ята статті 376 ЦК України).

105. Отже, застосування положень частини третьої або п`ятої статті 376 ЦК України призводить до вирішення спору між особою - власником земельної ділянки та особою, що здійснила самочинне будівництво, і, зокрема, захищає права власника земельної ділянки.

110. Тобто відповідно до приписів частин третьої та п`ятої статті 376 ЦК України як особа, що здійснила самочинне будівництво, так і власник земельної ділянки, на якій здійснили самочинне будівництво, можуть набути самочинно збудоване майно у власність. Однак для цього їм необхідно дотримуватись чіткого алгоритму дій, передбаченого в зазначеній статті.

111. Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 ЦК України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 ЦК України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.

112. За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.

113. Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно".

Схожі за змістом висновки викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.02.2024 та від 26.06.2024 у справі № 910/15124/19, від 12.03.2024 у справі № 904/3504/22 та в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31.07.2024.

40. Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності (див. пункт 123 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).

Державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту (схожий висновок викладено в пункті 7 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18).

41. Натомість, ураховуючи зазначені правові висновки Верховного Суду в їх сукупності, колегія суддів вважає, що на порушення вимог статей 86, 236, 269, 282 ГПК України суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки та належним чином не відхилили доводи скаржника про те, що: 1) спірна земельна ділянка ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОК "РЕМТОРГСЕРВІС-ІНВЕСТ" або будь-яким іншим особам для будівництва спірних гаражів не надавалася, в зв`язку з чим спірне нерухоме майно є об`єктами самочинного будівництва; 2) спірну земельну ділянку надано орендарю не для експлуатації та обслуговування нерухомого майна (спірних гаражів), зареєстрованого за Кооперативом на праві власності, а для експлуатації та обслуговування об`єкта дорожнього сервісу - автостоянки, внаслідок чого судами не враховано, що орендар не набув право вимагати визнання за ним права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на підставі положень частини 3 статті 376 ЦК України.

42. Крім того, суди першої та апеляційної інстанцій залишили поза увагою та не з`ясовували обставин: 1) щодо того, ким і коли здійснювалося будівництво спірного нерухомого майна, розташованого на спірній земельній ділянці; 2) дотримання вимог законодавства під час такого будівництва та набуття таким майном правового режиму нерухомого майна; 3) наявність відповідного погодження власника спірної земельної ділянки на будівництво на ній спірних гаражів.

43. За таких обставин суд касаційної інстанції наголошує на тому, що зазначеним вище усталеним правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду не відповідають покладені в основу оскаржуваних рішення та постанови (в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зобов`язання Кооперативу знести спірні гаражі як самочинно збудовані) висновки місцевого та апеляційного господарських судів про те, що: 1) у зв`язку з наданням Міськрадою Кооперативу спірної земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно на підставі правочинів, правомірність яких не спростовано, на підставі положень частини 3 статті 376 ЦК України ОК "РЕМТОРГСЕРВІС-ІНВЕСТ" набув право вимагати визнання за ним права власності на самочинно збудоване нерухоме майно; 2) зважаючи на положення частин 3- 5 статті 376 ЦК України, до моменту вирішення питання про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за відсутності доказів, які би спростовували правомірність набуття відповідачем-2 прав на землю під уже збудованим нерухомим майном, заявлений позов, спрямований на знесення самочинного будівництва, відповідно до вимог частини 4 статті 376 ЦК України та частини 2 статті 212 ЗК України задоволенню не підлягає.

44. Адже з матеріалів справи не вбачається, судами не встановлено та відповідачами не доведено того, чи до виникнення спору в цій справі зверталися фізичні особи ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (попередні власники спірного майна), Кооператив та Київрада до суду з вимогами про визнання права власності на спірні гаражі як самочинно збудоване нерухоме майно на підставі положень частин 3 і 5 статті 376 ЦК України відповідно з метою легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно.

45. Разом з тим відповідно до частини 3 статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

46. Таким чином, у розумінні норми частини 3 статті 376 ЦК України особою, яка може претендувати на визнання в судовому порядку права власності на об`єкт самочинного будівництва, є саме забудовник чужої земельної ділянки, а не Кооператив, який, як достовірно встановлено судами, набув право власності на спірні гаражі лише в грудні 2021 року, тобто вже після державної реєстрації права власності на них за фізичними особами ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в липні-листопаді 2017 року.

Викладеним повністю спростовується висновок апеляційного суду про те, що в зв`язку з наданням Міськрадою Кооперативу спірної земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно на підставі правочинів, правомірність яких не спростовано, на підставі положень частини 3 статті 376 ЦК України ОК "РЕМТОРГСЕРВІС-ІНВЕСТ" набув право вимагати визнання за ним права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

47. Отже, зазначена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, отримала часткове підтвердження під час касаційного провадження, оскільки суд апеляційної інстанції переглянув рішення місцевого господарського суду не відповідно, а всупереч висновкам щодо застосування положень статей 134, 135 ЗК України, статей 375, 376 ЦК України, статті 1 Закону України "Про автомобільні дороги" та статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" в подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 23.06.2020 у справі № 680/214/16, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 910/15993/16, від 13.03.2019 у справі № 910/22575/17, від 01.07.2020 у справі № 910/9028/19, від 09.09.2021 і від 12.11.2024 у справі № 910/9049/20, від 29.09.2021 у справі № 910/15989/16, від 16.11.2021 у справі № 916/3200/17 (916/2791/13), від 07.12.2021 у справі № 910/23595/17, від 04.07.2023 у справі № 910/16848/21, від 10.01.2024 у справі № 916/619/22 від 12.03.2024 у справі № 904/3504/22, від 20.02.2024 та від 26.06.2024 у справі № 910/15124/19, від 24.09.2024 у справі № 910/21998/21 та в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.11.2023 у справі № 638/1297/21, від 31.07.2024 у справі № 212/43/20, від 08.08.2024 у справі № 569/11522/19.

Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті 287 ГПК України

48. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суд має у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог норм процесуального права щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Таким чином, суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, які містяться в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, із урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

49. Усупереч вимогам статей 86, 236, 269, 282 ГПК України суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки доводам прокурора про недослідження зібраних у справі доказів, зокрема, інформаційної довідки Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київради (КМДА) від 23.06.2022 та пояснювальної записки від 04.01.2022 до проєкту оспорюваного рішення, згідно з якими спірна земельна ділянка раніше перебувала в оренді Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації для експлуатації та обслуговування автостоянки на підставі договору оренди від 16.12.2003, строк дії якого закінчився 16.12.2003, тоді як у подальшому ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОК "РЕМТОРГСЕРВІС-ІНВЕСТ" або будь-яким іншим особам для будівництва нерухомого майна (гаражів) спірна земельна ділянка не надавалася, в зв`язку з чим розташовані на ній гаражі № НОМЕР_1 площею 21,3 м2, № НОМЕР_2 площею 104,9 м2, № НОМЕР_5 площею 70,7 м2 є об`єктами самочинного будівництва;

50. Крім того, суди не надали належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, які стосуються державної реєстрації іншими фізичними особами ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ) права власності на 5 об`єктів нерухомого майна (гаражі НОМЕР_10, АДРЕСА_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_8 ), ймовірно розташованих на спірній земельній ділянці (на АДРЕСА_1 ), тоді як в силу положень статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України в разі розташування на спірній земельній ділянці нерухомого майна, що перебуває у власності інших осіб, які вочевидь також мають законний інтерес в оформленні права користування земельною ділянкою, Київрада не могла надавати спірну земельну ділянку в оренду виключно Кооперативу.

Адже в оскаржуваних рішенні та постанові містяться взаємосуперечливі висновки з цього приводу.

51. Так, суд першої інстанції в рішенні від 26.02.2025 дійшов висновку про те, що, враховуючи розміщення на спірній земельній ділянці нерухомого майна Кооперативу та інших фізичних осіб, вимога про повернення земельної ділянки та приведення її в придатний для подальшого використання стан, порушує право власності відповідача-2 та інших фізичних осіб на нерухоме майно, що свідчить про неефективність обраного позивачем способу захисту.

52. Водночас апеляційний суд у постанові від 10.06.2025 не підтверджує факт знаходження на спірній земельній ділянці майна нерухомого майна, яке належить згаданим фізичним особам, оскільки, не спростовуючи вищенаведений висновок місцевого господарського суду, зазначає лише про те, що на земельній ділянці розміщене нерухоме майно відповідача-2, тому вимога про повернення земельної ділянки та приведення її у придатний для подальшого використання стан, порушує право власності Кооперативу на нерухоме майно.

53. Наведене в сукупності свідчить про неповне з`ясування судами фактичних обставин справи, що, в свою чергу, свідчить про необхідність скасування оскаржуваних рішення та постанови та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

54. Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.

55. Оскільки зазначені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 ГПК України, отримали часткове підтвердження під час касаційного провадження, а саме суд апеляційної інстанції переглянув рішення місцевого господарського суду не відповідно, а всупереч висновкам щодо застосування положень статей 134, 135 ЗК України, статей 375, 376 ЦК України, статті 1 Закону України "Про автомобільні дороги" та статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" в подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 23.06.2020 у справі № 680/214/16, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 910/15993/16, від 13.03.2019 у справі № 910/22575/17, від 01.07.2020 у справі № 910/9028/19, від 09.09.2021 і від 12.11.2024 у справі № 910/9049/20, від 29.09.2021 у справі № 910/15989/16, від 16.11.2021 у справі № 916/3200/17 (916/2791/13), від 07.12.2021 у справі № 910/23595/17, від 04.07.2023 у справі № 910/16848/21, від 10.01.2024 у справі № 916/619/22 від 12.03.2024 у справі № 904/3504/22, від 20.02.2024 та від 26.06.2024 у справі № 910/15124/19, від 24.09.2024 у справі № 910/21998/21 та в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.11.2023 у справі № 638/1297/21, від 31.07.2024 у справі № 212/43/20, від 08.08.2024 у справі № 569/11522/19, то колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржувані рішення та постанову - скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Щодо інших доводів касаційної скарги

56. Разом з тим колегія суддів відхиляє доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій: 1) висновку щодо застосування норм статей 134, 135 ЗК України в подібних правовідносинах (у контексті того, що у разі законного набуття права власності на об`єкти нерухомості, які розташовані на земельній ділянці, особа може набути на неконкурентних засадах право користування земельною ділянкою лише для експлуатації та обслуговування таких об`єктів нерухомості), викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.10.2022 у справі № 910/5210/20, від 12.11.2024 у справі № 910/9049/20, від 24.09.2024 у справі № 910/21998/21; 2) висновку щодо застосування положень норм статей 116, 120, 124 ЗК України в подібних правовідносинах (у контексті того, що розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування розміщеного на ній майна, не є безмежним, оскільки в будь-якому випадку обумовлюється наявною у власника необхідністю використовувати майно за цільовим призначенням, у зв`язку з чим такий розмір визначається з урахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил), викладеного в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.02.2018 у справі № 910/4528/15-г, від 09.04.2020 у справі № 910/2942/19, від 31.03.2021 у справі № 922/1431/20, від 11.08.2021 у справі № 922/443/20; 3) викладеного в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.03.2021 у справі № 922/1323/20, від 01.04.2021 у справі № 910/10500/19 висновку про те, що землекористувач і відповідний орган не позбавлені можливості визначати площу земельної ділянки, необхідної для обслуговування розміщених на ній будівель та споруд, шляхом розробки (затвердження, погодження) нового проєкту землеустрою чи технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки з відповідним обґрунтуванням необхідності збільшення чи зменшення її площі з урахуванням незмінності цільового та функціонального призначення; 4) висновків щодо застосування норм статей 375, 376 ЦК України та статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" в подібних правовідносинах (у контексті визначення правового режиму самочинного будівництва, його наслідків та його зв`язку з питаннями права власності на землю, зокрема, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини 2 статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини 4 цієї статті), викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, з огляду на таке.

57. Виходячи зі змісту положень пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України, підставою касаційного оскарження рішення місцевого господарського суду та/або постанови суду апеляційної інстанції є застосування останнім норми матеріального чи процесуального права без урахування висновку щодо застосування цієї норми права в подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

58. Стосовно визначення, що саме вважати правовим висновком Верховного Суду, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що чинний ГПК України оперує поняттям "висновок" у різних значеннях, зокрема таких, як: умовивід суду; висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а також викладений у постанові Верховного Суду висновок по суті позовних вимог, вимог апеляційної або касаційної скарги; складова резолютивної частини судового рішення.

59. За змістом статей 314, 315 ГПК України, постанова, прийняттям якої завершується перегляд судових рішень у касаційному порядку, складається із вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин; у мотивувальній частині рішення, зокрема, зазначаються висновки за результатами розгляду касаційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд, а в резолютивній частині відповідний висновок суду касаційної інстанції по суті вимог касаційної скарги і позовних вимог.

З огляду на викладене висновком щодо застосування норми права в подібних правовідносинах якраз і є висновок за результатами розгляду касаційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд, а також висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, та який має міститися в мотивувальній частині постанови суду касаційної інстанції.

Аналогічні висновки викладено в пунктах 48- 51 ухвали Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2024 про повернення справи № 911/1095/22 Верховному Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду для розгляду.

60. З урахуванням доктринального тлумачення поняття "висновок щодо застосування норми права" можна виснувати, що Верховний Суд має повноваження щодо перевірки того, чи наявний взагалі в постанові (постановах), на які посилається скаржник, висновок щодо застосування норми права, тоді як аналіз того, чи є висновок саме висновком щодо застосування норми права, можна визначити за такими критеріями: 1) висновок щодо застосування норми права повинен містити посилання на конкретну норму (норми) матеріального або процесуального права; 2) такий висновок повинен не буквально повторювати норму права, а розширювати чи тлумачити її зміст, або усувати законодавчу прогалину; 3) висновок повинен бути абстрактним та універсальним, тобто застосовним до інших випадків у подібних правовідносинах; 4) висновок щодо застосування норми права необхідно відрізняти від правової оцінки суду.

61. У зв`язку з викладеним колегія суддів не бере до уваги твердження скаржника про неврахування судами викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.10.2022 у справі № 910/5210/20, від 12.11.2024 у справі № 910/9049/20, від 24.09.2024 у справі № 910/21998/21 висновку щодо застосування норм статей 134, 135 ЗК України в подібних правовідносинах, а саме про те, що в разі законного набуття права власності на об`єкти нерухомості, які розташовані на земельній ділянці, особа може набути на неконкурентних засадах право користування земельною ділянкою лише для експлуатації та обслуговування таких об`єктів нерухомості, оскільки в зазначених постановах насправді не міститься такого правового висновку Верховного Суду.

62. Що стосується аргументів скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування положень норм статей 116, 120, 124 ЗК України в подібних правовідносинах (у контексті того, що розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування розміщеного на ній майна, не є безмежним, оскільки в будь-якому випадку обумовлюється наявною у власника необхідністю використовувати майно за цільовим призначенням, у зв`язку з чим такий розмір визначається з урахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил), викладеного в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункти 68, 69) та в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.04.2020 у справі № 910/2942/19, а також викладеного в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.03.2021 у справі № 922/1323/20, від 01.04.2021 у справі № 910/10500/19 висновку про те, що землекористувач і відповідний орган не позбавлені можливості визначати площу земельної ділянки, необхідної для обслуговування розміщених на ній будівель та споруд, шляхом розробки (затвердження, погодження) нового проєкту землеустрою чи технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки з відповідним обґрунтуванням необхідності збільшення чи зменшення її площі з урахуванням незмінності цільового та функціонального призначення, то суд касаційної інстанції наголошує на тому, що:

1) в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 та в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.04.2020 у справі № 910/2942/19 взагалі не міститься відповідного правового висновку;

2) зміст оскаржуваних рішення та постанови переконливо свідчить про те, що місцевий та апеляційний господарські суди при ухваленні оскаржуваних рішення та постанови якраз врахували висновки щодо застосування положень норм статей 116, 120, 124 ЗК України (щодо недопустимості істотного (в десятки та сотні разів) перевищення площі земельної ділянки над площею, зайнятою будівлями та спорудами, розташованими на ній), викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункти 68, 69) та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 922/1431/20, від 11.08.2021 у справі № 922/443/20.

63. Зокрема сам по собі факт перевищення площі відведеної земельної ділянки над площею, займаною об`єктами нерухомості та необхідною для їх обслуговування, не може бути самостійною підставою для визнання такої передачі землі незаконною та задоволення відповідного позову. У зв`язку з цим, оскаржуючи законність передачі земельної ділянки у користування з мотивів неспівмірності площі відведеної земельної ділянки порівняно з площею будівлі, розташованої на цій земельній ділянці, саме позивач повинен належними і допустимими доказами довести розмір земельної ділянки, який є дійсно необхідним для обслуговування та експлуатації розміщеного на землі майна, що відповідає принципу диспозитивності господарського судочинства, закріпленого в статті 14 ГПК України.

Тобто саме прокурор мав довести очевидну неспівмірність між об`єктом нерухомого майна та розміром земельної ділянки, яка виділялась для обслуговування такого об`єкта. Процес доведення в цьому випадку може здійснюватися з урахуванням, але не виключно: цільового та функціонального призначення об`єкта нерухомого майна; фактичного землекористування, яке склалось на момент придбання такого майна; Державних будівельних норм (за їх наявності) щодо мінімальних розмірів земельної ділянки (з огляду на вимоги санітарного, архітектурного, екологічного, протипожежного законодавства тощо); вимог раціонального землекористування; існуючої містобудівної документації; інших істотних факторів.

64. Однак, як достовірно встановлено судами, прокурором не доведено належними і допустимими доказами необхідності використання відповідачем-2 земельної ділянки в меншому розмірі, наданої для обслуговування нерухомого майна, що має визначатися виходячи з площі нерухомого майна, його функціонального використання та інших умов відповідно до норм містобудування та санітарних норм і правил, яка, на думку позивача, є завищеною.

Наявні ж заперечення скаржника з цього приводу зводяться виключно до намагання здійснити переоцінку доказів у справі, проте відповідно до імперативних положень частини 2 статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

65. Таким чином, висновок суду першої інстанції в частині недоведеності значного перевищення площі спірної земельної ділянки над площею розташованих на ній спірних гаражів відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункти 68, 69) та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 922/1431/20, від 11.08.2021 у справі № 922/443/20, а суд апеляційної інстанції фактично переглянув рішення місцевого господарського суду відповідно до зазначених правових висновків, на неврахуванні яких (висновків) помилково наголошує скаржник.

66. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено в пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

При цьому на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (такий правовий висновок наведено в пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).

67. Суд касаційної інстанції відхиляє твердження скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій як висновку щодо застосування норм статей 116, 120, 124 ЗК України в подібних правовідносинах (у контексті того, що розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування розміщеного на ній майна, не є безмежним, оскільки в будь-якому випадку обумовлюється наявною у власника необхідністю використовувати майно за цільовим призначенням, у зв`язку з чим такий розмір визначається з урахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил), викладеного в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.02.2018 у справі № 910/4528/15-г, так і висновків щодо застосування норм статей 375, 376 ЦК України та статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" в подібних правовідносинах (у контексті визначення правового режиму самочинного будівництва, його наслідків та його зв`язку з питаннями права власності на землю, зокрема, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини 2 статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини 4 цієї статті), викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, оскільки за змістовим, суб`єктним і об`єктним критеріями спірні правовідносини в цій справі та зазначених справах не є подібними з огляду на істотні відмінності в фактичних обставинах таких спорів, пов`язаних з правами та обов`язками їх сторін, що зумовлює різний зміст спірних правовідносин і виключає застосування вказаних правових позицій як нерелевантних для вирішення цього господарського спору.

68. Так, на відміну від цієї господарської справи, в межах якої суди не врахували обставин надання спірної земельної ділянки для експлуатації та обслуговування автостоянки як об`єкта дорожнього господарства, ухвалюючи постанову від 09.02.2018 у справі № 910/4528/15-г, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду погодився з висновком суду першої інстанції про те, що Київрада в спірному рішенні від 23.10.2013 незаконно об`єднала в одне ціле земельну ділянку саме для нового будівництва та земельну ділянку саме для обслуговування та експлуатації житлового будинку.

69. Водночас у справі № 916/1608/18 вирішувався спір про зобов`язання Юридичного департаменту Одеської міської ради здійснити державну реєстрацію права власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Спектр" на павільйон як нерухоме майно і визнання права власності на нього на підставі статті 392 ЦК України, а Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.05.2020 погодилася з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні з мотивів його пред`явлення до неналежного відповідача, яким має бути Одеська міська рада як власник земельної ділянки під об`єктом нерухомості.

Як наслідок, у зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду взагалі не формулювала висновку щодо застосування норм статей 375, 376 ЦК України, які регулюють відносини визнання права власності на самочинне будівництво, а відтак скаржник не навів належного обґрунтування, яким чином врахування/неврахування висновку щодо застосування положень статті 392 ЦК України може вплинути, а тим більше спростувати висновки судів попередніх інстанцій в справі зі спору, що виник із інших земельних правовідносин.

70. У свою чергу, ухвалюючи постанову від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (предмет позову - визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення), якою було змінено мотивувальні частини судових рішень судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову, Велика Палата Верховного Суду цілком логічно не викладала висновку щодо застосування норм статей 375, 376 ЦК України, оскільки, виходячи зі встановлених судами обставин неукладеності оспорюваних договорів, виснувала про необхідність відмови в позові саме з підстав обрання власником земельних ділянок неефективного способу захисту прав, тоді як ефективним способом захисту прав позивача (фізичної особи) в зазначеній справі є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення земельних ділянок.

71. Таким чином, при розгляді цієї справи (№ 910/8416/23) та справ №№ 910/4528/15-г, 916/1608/18, 145/2047/16-ц суди виходили з різних фактичних обставин, що свідчить як про неоднакове правове регулювання правовідносин у зазначених справах, так і загалом про їх неподібність, та, як наслідок, виключає підстави для врахування відповідних правових позицій як нерелевантних для вирішення цього спору.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

72. Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

73. Згідно з частиною 4 статті 310 ГПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

74. За наведених обставин висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позову не відповідає положенням статей 86, 236, 269, 282 ГПК України, оскільки надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам з урахуванням фактичних підстав позовних вимог і заперечень проти них, суди дійшли передчасного висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог.

75. Отже, зазначені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 ГПК України, отримали часткове підтвердження під час касаційного провадження, що в розумінні пункту 1 частини 3 статті 310 цього Кодексу в сукупності з відсутністю всебічного, повного та об`єктивного дослідження судами зібраних у справі доказів є підставою для скасування оскаржуваних рішення та постанови і передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції, яким було допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

76. Під час нового розгляду справи місцевому господарському суду слід врахувати наведене, дослідити та об`єктивно оцінити аргументи учасників справи і всі зібрані у справі докази в їх сукупності, всебічно і повно з`ясувати фактичні обставини справи та залежно від встановленого ухвалити обґрунтоване і законне судове рішення.

Розподіл судових витрат

77. З огляду на те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а справа - передачі на новий розгляд, колегія суддів зазначає, що з урахуванням положень статті 129 ГПК України розподіл судових витрат у справі, в тому числі витрат на оплату послуг адвоката та судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг, має здійснити господарський суд, який прийматиме рішення по суті спору, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури задовольнити частково.

Рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2025 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2025 у справі № 910/8416/23 скасувати.

Справу № 910/8416/23 передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Я. Чумак

Судді Н. О. Багай

В. А. Зуєв