РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.09.2025Справа № 910/6401/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Маринченка Я.В., розглянувши матеріали справи

за позовом Державного підприємства «Охтирський комбінат хлібопродуктів»

до Державного агентства резерву України

про стягнення 1009041,60 грн.

Без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Охтирський комбінат хлібопродуктів» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного агентства резерву України про стягнення 1009041,60 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами Договору відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву № юр-2зб/360-2009 від 14.01.2009 року в частині своєчасного відшкодування витрат позивача із зберігання матеріальних цінностей (зерна), внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у вказаній сумі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.06.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Визначено відповідачу строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження протягом 5 днів з дня вручення даної ухвал, для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали, та для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо такі будуть подані) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив. Визначено позивачу строк для подання відповіді на відзив протягом 5 днів з дня його отримання.

Вказана ухвала була отримана відповідачем 06.06.2025, що підтверджується Повідомленням про доставку процесуального документа до електронного кабінету Державного агенства резерву України.

Проте Державне агенство резерву України в установлений строк відзиву на позов не подало, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не направило.

Таким чином, суд вказує на те, що відповідач не був обмежений у своїх процесуальних правах надати відзив через канцелярію суду або шляхом його направлення на адресу суду поштовим відправленням, відтак, приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, суд дійшов висновку, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до ч.9 ст.165, ч.2 ст.178, ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України, а неподання відповідачем відзиву на позов не перешкоджає вирішенню справи по суті за наявними в ній матеріалами.

Положеннями ч.9 ст.165 ГПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Беручи до уваги належне повідомлення відповідача про розгляд даної справи, а також враховуючи наявність достатньої кількості документів для її розгляду по суті, суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 14 січня 2009 року між Державним комітетом з державного матеріального резерву України, правонаступником якого є Державне агентство резерву України (далі також - комітет, відповідач) та Державним підприємством "Охтирський комбінат хлібопродуктів" (далі також - зберігач, позивач) укладено договір відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву № юр-2зб/360-2009 (надалі - договір), предметом якого згідно п. 1.1 є зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву (далі - цінності) без користування ними зберігачем, що здійснюється у зерносховищах зберігача.

Комітет передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно зі специфікацією у кількості та за вартістю згідно з актом форми Р-16. Передбачені цим договором форми актів затверджуються комітетом (п. 1.2. договору).

Розділами 2 - 8 договору сторони погодили права та обов`язки зберігача, обов`язки комітету, порядок проведення розрахунків, відповідальність сторін та інші умови тощо.

Суд зазначає, що за приписами статті 631 Цивільного кодексу України, час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Згідно пункту 7.3. договору, даний договір набирає чинності з моменту його підписання і діє протягом всього строку зберігання цінностей.

Окрім цього сторонами вносились зміни до умов договору, зокрема, в частині розміру та порядку відшкодування витрат зберігача, шляхом укладення додаткових угод № 26 від 27.04.2021 та № 27 від 27.04.2021.

Вказаний договір та додаткові угоди підписано уповноваженими представниками держрезерву та зберігача і скріплено печатками юридичних осіб.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором зберігання, який підпадає під правове регулювання норм глави 66 Цивільного кодексу України.

У відповідності до частини 1 статті 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Такий договір згідно з частиною першою статті 937 Цивільного кодексу України укладається у письмовій формі.

Згідно зі статтею 938 Цивільного кодексу України, зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Відповідно до статті 942 Цивільного кодексу України, зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Порядок формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1997 №1129, зокрема, пункт 4 містить аналогічні положення щодо розміщення запасів матеріальних цінностей державного резерву Держрезервом на підприємствах, в установах і організаціях системи державного резерву, а також на інших підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності на договірних умовах.

На підприємствах, в установах і організаціях, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву (далі - відповідальні зберігачі), розміщення матеріальних цінностей забезпечується Держрезервом виходячи з критеріїв економічної доцільності, наявності у цих зберігачів необхідних для зберігання продукції умов, доцільності територіального розташування зберігачів тощо. Договори з відповідальними зберігачами укладаються Держрезервом на період, не менший за встановлений термін зберігання продукції до її освіження або заміни (п. 5 вказаного порядку).

Згідно з пунктів 2.1., 2.6. договору, зберігач зобов`язаний вживати заходи для належного зберігання цінностей відповідного виду, проводити освіження (поновлення) та заміну цінностей на продукцію аналогічного асортименту і якості самостійно без залучення додаткових коштів з поданням комітетові акта форми Р-17 протягом 3 днів здійснення операції.

Відповідно до п. 2.2. договору, цінності, що закладаються на відповідальне зберігання, повинні відповідати державним стандартам та вимогам, які затверджуються комітетом.

В свою чергу, можливість зберігання зернових культур підприємством позивача та наявність у нього відповідних нежитлових будівель та споруд підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії САВ № 948702, від 28.08.2008.

Згідно Інструкції про оформлення операцій з матеріальними цінностями державного матеріального резерву, затвердженої Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 24.09.2012 № 1042, оформлення операцій закладення матеріальних цінностей до державного резерву здійснюється на підставі, зокрема, приймального акта за формою № Р-16 - у разі закладення матеріальних цінностей підприємствами - відповідальними зберігачами або підприємствами, що належать до сфери управління Держрезерву (готується підприємством - відповідальним зберігачем або підприємством, що належить до сфери управління Держрезерву, самостійно).

Як встановлено судом за матеріалами справи та сторонами не заперечувалось, у період вересень 2008 року - грудень 2010 року позивачем згідно приймальних актів (зберігальних зобов`язань) (Форми Р-16) № 14 від 17.09.2008, № 15 від 26.09.2008, № 13 від 18.10.2010, № 14 від 18.10.2010, № 15 від 22.10.2010, № 17 від 29.10.2010, № 20 від 01.11.2010, № 21 від 03.11.2010, № 25 від 08.11.2010, № 26 від 08.11.2010, № 27 від 15.11.2010, № 28 від 15.11.2010, № 29 від 22.11.2010, № 32 від 09.12.2010, № 33 від 13.12.2010, копії яких наявні в матеріалах справи, було прийнято на зберігання від відповідача зерно пшениці врожаю 2006, 2010, 2018 років.

Доказів наявності заперечень щодо обсягу та факту передачі відповідачем матеріальних цінностей (зерна), а також повного та належного виконання позивачем умов договору в частині прийняття на відповідальне зберігання цінностей державного резерву суду не надано.

Як визначено частиною 1 статті 946 Цивільного кодексу України, плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Відшкодування витрат на зберігання регулюється статтею 947 Цивільного кодексу України, згідно приписів якої витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання.

Якщо виникають витрати (надзвичайні витрати), які сторони не могли передбачити при укладенні договору зберігання, вони відшкодовуються понад плату, яка належить зберігачеві.

Відповідно до пункту 3 договору, комітет зобов`язаний: відшкодовувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах асигнувань, передбачених на ці цілі. Контролювати додержання умов зберігання цінностей, їх наявність та якісний стан.

Відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) із зберігання цінностей здійснюється пропорційними частками за узгодження між комітетом та зберігачем. У разі коли комітет вважає за можливе, відрахування суми втрат проводиться частинами протягом року (п. 4.2 договору).

В свою чергу, пунктом 2 Порядку № 532 визначені обов`язки зберігача, серед яких, зокрема: обов`язок вживати заходів для належного зберігання цінностей відповідного виду; надсилати Держрезерву акти форми Р-16 (форми № 1); проводити відпуск цінностей тільки за нарядами Держрезерву; подавати Держрезерву разом з річним звітом (форма № 12) подавати кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей на наступний рік згідно з додатком 2 тощо.

За умовами пункту 2.7 договору, зберігач зобов`язаний, зокрема, щороку подавати комітетові до 15 січня року, наступного за звітним, звіт по формі № 1 станом на 1 січня, до 15 липня року, наступного за звітним - інформацію про результати перевірки якості і умов зберігання цінностей, а також про відповідність цінностей цілям, для яких вони призначені, за формою, встановленою комітетом, станом на 01 липня.

Відповідно пункту 4.1 договору, вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Додатковою угодою від 27.04.2021 № 26 сторони договору внесли зміни до пункту 4.1 правочину, виклавши його у новій редакції, за якою Держрезерв відшкодовує витрати зберігача, пов`язані з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, а саме зерна, виходячи з розрахунку - 30,00 грн. (у т.ч. ПДВ) за тонно-місяць зберігання фактичної кількості матеріальних цінностей, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок зберігача.

У пункті 2 цієї додаткової угоди № 26 від 27.04.2021 до договору сторони погодили, що її умови застосовуються до відносин, які виникли до моменту її підписання, і діють з 01.01.2021 року до 31.12.2021 року.

Крім того, у додатковій угоді № 27 від 27.04.2021 до договору сторони погодили розмір коштів на відшкодування витрат зберігача на утримання матеріальних цінностей державного резерву на 2021 рік в сумі 2 421 699,84 грн (з ПДВ) та передбачили, що оплата здійснюється на підставі актів на відшкодування витрат за зберігання зерна державного резерву.

Також за змістом пункту 3 додаткової угоди № 27 від 27.04.2021 до договору її умови застосовуються до відносин, які виникли до моменту її підписання, і діють з 01.01.2021 до 31.12.2021.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 532, сума витрат, що підлягає відшкодуванню, визначається з урахуванням вимог цього Порядку на кожен рік і сплачується пропорційними частками за узгодженням між Держрезервом та відповідальним зберігачем. Сума витрат, що підлягає відшкодуванню, визначається з урахуванням: умов зберігання матеріальних цінностей державного резерву; середнього розміру суми витрат; розміру складських приміщень, майданчиків, холодильних камер, резервуарів, підземних сховищ, де зберігаються матеріальні цінності державного резерву; обсягу додаткових витрат з обслуговування таких цінностей.

Держрезерв на підставі аналізу статей витрат відповідальних зберігачів щороку визначає середній розмір суми витрат із зберігання матеріальних цінностей виходячи з розрахунку на 1 кв. метр складського приміщення (відкритого огородженого майданчика), 1 куб. метр холодильної камери, резервуара для зберігання нафтопродуктів, підземних газових сховищ, а також зберігання 1 тони зернових культур в зерносховищі.

На виконання умов договору за наслідками прийняття на зберігання від відповідача зерна пшениці позивачем надано Державному агентству резерву України в період грудень 2024 - квітень 2025 року послуги відповідального зберігання зерна, про що позивачем складені та підписані з боку зберігача акти на відшкодування витрат на зберігання зерна державного резерву: ; акт № 1 на відшкодування витрат за зберігання зерна державного резерву за період зберігання зерна 01.01.2025 - 31.01.2025 в 2 екз. та розрахунок нарахування витрат за зберігання зерна державного резерву за січень 2025 року; акт № 2 на відшкодування витрат за зберігання зерна державного резерву за період зберігання зерна 01.02.2025 - 28.02.2025 в 2 екз. та розрахунок нарахування витрат за зберігання зерна державного резерву за лютий 2025 року; акт № 3 на відшкодування витрат за зберігання зерна державного резерву за період зберігання зерна 01.03.2025 - 31.03.2025 в 2 екз. та розрахунок нарахування витрат за зберігання зерна державного резерву за березень 2025 року; акт № 4 на відшкодування витрат за зберігання зерна державного резерву за період зберігання зерна 01.04.2025 - 30.04.2025 в 2 екз. та розрахунок нарахування витрат за зберігання зерна державного резерву за квітень 2025 року.

Загальна вартість наданих позивачем відповідачу послуг відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву за вищенаведеними актами на відшкодування витрат на зберігання зерна державного резерву склала 1009041, 60 грн.

Разом з вказаними актами позивачем складалися звіти про наявність зерна державного резерву станом на 01.12.2024, 01.01.2025, 01.02.2025, 01.03.2025, 01.04.2025, 01.05.2025, зокрема, це:

- звіт про наявність зерна державного резерву станом на 01.12.2024, обліковий № 87-ДСК від 04.12.2024 року та супровідний лист ДП «Охтирський КХП» № 88 від 04.12.2024;

- звіт про наявність зерна державного резерву станом на 01.01.2025, обліковий № 1-ДСК від 08.01.2025 та супровідний лист ДП «Охтирський КХП» № 2 від 08.01.2025;

- звіт про наявність зерна державного резерву станом на 01.02.2025, обліковий № 3-ДСК від 06.02.2025 та супровідний лист ДП «Охтирський КХП» № 4 від 06.02.2025;

- звіт про наявність зерна державного резерву станом на 01.03.2025, обліковий № 5-ДСК від 07.03.2025 та супровідний лист ДП «Охтирський КХП» № 6 від 07.03.2025;

- звіт про наявність зерна державного резерву станом на 01.04.2025, обліковий № 7-ДСК від 08.04.2025 та супровідний лист ДП «Охтирський КХП» № 8 від 08.04.2025;

- звіт про наявність зерна державного резерву станом на 01.05.2025, обліковий № 9-ДСК від 06.05.2025 та супровідний лист ДП «Охтирський КХП» № 10 від 06.05.2025;

Заперечень щодо факту отримання вказаних звітів, а також щодо наведених у звітах даних про фактичну наявність зерна та дані оперативного обліку відповідачем суду не надано.

Як свідчать матеріали справи, позивач, з метою отримання плати за зберігання зернових культур за період грудень 2024 - квітень 2025 року надіслав відповідачу лист-вимогу № 100 від 06.05.2025 «Про сплату заборгованості по договору зберігання» (далі - Вимога № 100) у розмірі 1009041, 60 грн, акт звірки взаємних розрахунків між сторонами в 2-х екземплярах, що підтверджується описом вкладення у лист № 884, накладною та фіскальним чеком.

Однак, акти на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву Державним агентством резерву України не було підписано.

Доказів повернення зберігачу актів на відшкодування витрат за зберігання зерна державного резерву за період грудень 2024 - квітень 2025 року з зауваженнями та викладенням підстав їх не підписання, з мотивованою відмовою від підписання щодо кількості та/або якості наданих послуг відповідачем суду на час розгляду справи також не надано.

При цьому, як встановлено судом, позивачем виконано обов`язок щодо пред`явлення відповідачеві документів, які підтверджують виконання позивачем своїх зобов`язань з надання послуг по зберіганню матеріальних цінностей державного резерву за договором, зокрема, актів на відшкодування витрат за зберігання зерна державного резерву, звітів про наявність зерна державного резерву та розрахунків нарахування витрат на зберігання.

За таких обставин суд доходить висновку, що Державним підприємством "Охтирський комбінат хлібопродуктів" виконані прийняті на себе на підставі укладеного між сторонами Договору зобов`язання зі зберігання цінностей державного резерву - зерна.

В свою чергу, доказів вжиття відповідачем у спірний період заходів щодо перевірки наявності та якісного стану матеріальних цінностей, контролю додержання зберігачем умов їх зберігання, а також зауважень в частині неналежного зберігання цінностей зберігачем матеріали справи не містять.

Згідно з додатковою угодою № 27 від 27.04.2021 до договору оплата витрат зберігача за зберігання цінностей державного резерву здійснюється на підставі актів на відшкодування витрат за зберігання зерна державного резерву.

Отже, передбаченому умовами договору обов`язку зберігача щодо вжиття заходів для належного зберігання цінностей відповідного виду та надання необхідних звітів кореспондує передбачений Договором обов`язок Держрезерву з відшкодування зберігачу витрат (з урахуванням ПДВ) на утримання цінностей, згідно актів на відшкодування витрат за зберігання зерна державного резерву.

Тобто, з огляду на умови договору та за відсутності доказів щодо наявності зауважень (недоліків) до наданих документів, суд вважає вказані підписані в односторонньому порядку позивачем акти на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей та звіти про витрати на зберігання зерна державного резерву такими, що погоджені Державним агентством резерву України, та є доказом належного виконання позивачем своїх зобов`язань щодо своєчасного та повного виконання обумовлених договором послуг зі зберігання матеріальних цінностей, отже доходить висновку про можливість вважати вказані в цих актах та звітах послуги зі зберігання матеріальних цінностей державного резерву в період квітень - грудень 2023 року такими, що позивачем надані в повному обсязі та відповідно до умов договору.

Вказаний факт за відсутності будь - яких претензій держрезерву щодо обсягу, змісту та вартості витрат на зберігання на час отримання актів та звітів, а також ненадання сторонами жодних доказів наявності мотивованої відмови відповідача від їх погодження дає змогу стверджувати про наявність у відповідача зобов`язання зі сплати витрат за зберігання цінностей державного резерву, а у позивача відповідного права вимагати такої оплати.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Проте, як зазначено позивачем в позовній заяві та встановлено судом, всупереч умовам Договору відповідач не здійснив відшкодування позивачу витрат на зберігання цінностей державного резерву за грудень 2024 - квітень 2025 року в обсязі, зазначеному в актах на відшкодування витрат в загальному розмірі 1006041,60 грн.

У відповідності до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, є зобов`язанням.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

При цьому, оскільки умовами спірного договору сторонами не було погоджено строку, протягом якого відповідач повинен відшкодувати витрати із зберігання цінностей державного резерву (зерна), то застосуванню підлягають приписи ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України.

Наразі, як встановлено судом, зазначено позивачем та відповідачем не заперечувалось, Державним агентством резерву України отримано Вимогу № 100, однак, вказана вимога залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та зазначено позивачем в позовній заяві, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також положенням договору відповідач свої зобов`язання щодо відшкодування позивачу як зберігачу 1009041, 60 грн. витрат на зберігання зерна державного резерву за грудень 2024 - квітень 2025 року не виконав, в результаті чого у Державного агентства резерву України утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним договором у зазначеному вище розмірі, яку останній просив стягнути в поданій суду позовній заяві.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу або ж письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів,

Факт не підписання Державним агентством резерву України актів на відшкодування витрат, направлених позивачем, за відсутності вмотивованої відмови від їх підписання, не спростовує обставин понесення позивачем таких витрат на зберігання, а відтак не може бути підставою для відмови від сплати на користь позивача відшкодування витрат на зберігання зерна державного резерву.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов`язань за договором у встановлений строк в частині відшкодування витрат на зберігання матеріальних цінностей державного резерву за період грудень 2024 - квітень 2025 року, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 100941,60 грн заборгованості з відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей державного резерву підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Державного агентства резерву України (01024, місто Київ, вулиця Євгена Чикаленка, будинок 28/9 ідентифікаційний код 37472392) на користь Державного підприємства "Охтирський комбінат хлібопродуктів" (42700, Сумська область, місто Охтирка, вулиця Армійська, будинок 11, ідентифікаційний код 00956 (один мільйон дев?ять тисяч сорок один) грн 60 коп. основного боргу та 12108 (дванадцять тисяч сто вісім) грн 50 коп. судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено: 18.09.2025.

Суддя Я.В. Маринченко