ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 року

м. Київ

cправа № 918/988/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,

секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,

розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕАР»

на рішення Господарського суду Рівненської області від 11.02.2025 (суддя Пашкевич І. О.) та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.05.2025 у справі

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕАР»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Поліський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України»,

про стягнення 256 291,11 грн та виселення із займаного приміщення,

(у судове засідання з`явилися представники: позивача - Власюк О. О., третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Багацький Є. Г.),

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст і підстави позовних вимог

1.1. Регіональне відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях звернулося до Господарського суду Рівненської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕАР» (далі - ТОВ «ВЕАР») про стягнення 256 291,11 грн, з яких: 86 899,45 грн заборгованість з орендної плати; 169 391,66 грн - неустойка за неповернення орендованого майна та виселення із займаного приміщення - будівлі консервного цеху, площею 1 492,80 грн, що розташована за адресою: Рівненська обл., смт. Рокитне, вул. Шевченка, 16 та перебуває на балансі Філії «Рокитнівське господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, як орендар за Договором оренди державного майна від 11.02.2015 допустив прострочення сплати орендної плати за таким Договором (зі змінами) понад три місяці (в загальному розмірі 86 899 грн 45 коп.), що стало підставою для ініціювання зі сторони орендодавця розірвання правочину. Незважаючи на припинення дії договору оренди, відповідач продовжує користування об`єктом оренди, що стало підставою для нарахування неустойки, заявленої до стягнення, а також пред`явлення позовної вимоги про виселення відповідача.

1.2. Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕАР» подало зустрічний позов до відповідачів Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях, Філії «Рокитнівське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про внесення змін до договору.

Господарський суд Рівненської області ухвалою від 21.01.2025 закрив провадження у справі в частині зустрічних позовних вимог до Філії «Рокитнівське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України». Ухвалою від 04.02.2025 Господарський суд Рівненської області зустрічний позов залишив без розгляду.

2. Фактичні обставини справи, встановлені судами

2.1. Як установили суди попередніх інстанцій і свідчать матеріали справи, 11.02.2015 між РВ ФДМ України по Рівненській та Житомирській областях (орендодавець) та ТОВ «ВЕАР» (орендар) було укладено Договір оренди державного майна № 1297-2015, відповідно до п.1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно: будівля консервного цеху, площею 1 492,80 кв.м., що розташована за адресою: Рівненська обл., смт. Рокитне, вул. Шевченка, 16 та будівля складських приміщень, площею 592,1 кв.м, що розташована за адресою: Рівненська обл., смт.Рокитне, вул. Шевченка, 2-Е; об`єкти перебувають на балансі Державного підприємства «Рокитнівський лісгосп» балансоутримувача (т. 1, а. с. 8-10).

В подальшому, 16.03.2015 сторони підписали Акт прийому-передачі нерухомого майна (т. 1, а. с. 11):

- будівля консервного цеху, площею 1 492,80 кв.м., що розташована за адресою: Рівненська обл., смт Рокитне, вул. Шевченка, 16

- будівля складських приміщень, площею 592,1 кв.м, що розташована за адресою: Рівненська обл., смт Рокитне, вул. Шевченка, 2-Е.

В Акті від 16.03.2015 вказано, що Об`єкти перебувають на балансі Державного підприємства «Рокитнівський лісгосп» балансоутримувача; вартість об`єктів визначена згідно із звітом про незалежну оцінку і станом на 30.11.2014 складає 904 770 грн (без ПДВ). Майно передається в оренду з метою виробничих потреб товариства (інше використання майна).

Пізніше, Договором від 26.03.2018 про внесення змін до Договору оренди державного майна № 1297-2015 від 11.02.2015, пункти 1.1 та 3.1 Договору від 11.02.2015 викладено у новій редакції, а дію Договору від 11.02.2015 продовжено до 16.02.2020 (т. 1, а. с. 13-14).

Договором від 17.02.2020 про внесення змін дію Договору від 11.02.2015 продовжено до 16.02.2021 (т. 1, а. с. 15).

ТОВ «ВЕАР» звернулося до позивача із листом від 25.02.2021, в якому просило продовжити термін дії Договору оренди державного майна №1297-2015 від 11.02.2015 (т. 1, а. с. 16).

Регіональне відділення наказом № 673 від 02.07.2021 вирішило оголосити аукціон на продовження Договору від 11.02.2015 (т. 1, а. с. 17).

31.08.2021 було проведено аукціон № LLP001-UA-696, переможцем якого стало ТОВ «ВЕАР» (т. 1, а. с. 18-19).

Наказом Регіонального відділення № 966 від 14.09.2021 затверджено протокол електронного аукціону (т. 1, а. с. 20).

24.09.2021 Договором про внесення змін було продовжено дію Договору від 11.02.2015 за результатами електронного аукціону (шляхом викладення в новій редакції; т. 1, а. с. 21-28).

Згідно з п. 9.1. Умов Договору від 24.09.2021 місячна орендна плата становить: 26 753 грн 74 коп. (без ПДВ).

Розмір авансового внеску орендної плати: 2 місячні орендні плати - 53 507 грн 48 коп. (без ПДВ). (п. 10.1. Умов Договору).

Сума забезпечувального депозиту: 2 місячні орендні плати, але в будь-якому разі у розмірі не меншому, ніж розмір мінімальної заробітної плати станом на перше число місяця, в якому укладається цей договір - 53 507 грн 48 коп. (без ПДВ). (п. 11 Умов Договору).

Згідно з п. 12.1. Умов Договору - строк Договору від 24.09.2021 - 5 років з дати набрання чинності цим договором.

Відповідно до п.12.7.1. Договору від 24.09.2021, договір може бути достроково припинений на вимогу орендодавця, зокрема, якщо орендар допустив прострочення сплати орендної плати на строк більше трьох місяців або сумарна заборгованість з орендної плати більша, ніж плата за три місяці.

Згідно п.12.8. Договору від 24.09.2021, про наявність однієї з підстав для дострокового припинення договору з ініціативи орендодавця, передбачених пунктом 12.7 цього договору, орендодавець або балансоутримувач повідомляє орендареві та іншій стороні договору листом. У листі повинен міститись опис порушення і вимогу про його усунення в строк не менш як 15 та не більш як 30 робочих днів з дати реєстрації листа (у строк п`яти робочих днів, якщо порушення стосується прострочення сплати орендної плати або перешкоджання у здійсненні орендодавцем або балансоутримувачем контролю за використанням майна). Лист пересилається на адресу електронної пошти орендаря і поштовим відправленням із повідомленням про вручення і описом вкладення за адресою місцезнаходження орендаря, а також за адресою орендованого майна.

Якщо протягом встановленого у приписі часу орендар не усунув порушення, орендодавець надсилає орендарю лист, у якому повідомляє орендареві про дострокове припинення договору на вимогу орендодавця. У листі зазначається підстава припинення договору, посилання на вимогу про усунення порушення, а також посилання на обставини, які свідчать про те, що порушення триває після закінчення строку, відведеного для його усунення.

Договір вважається припиненим на п`ятий робочий день після надіслання орендодавцем або балансоутримувачем орендарю листа про дострокове припинення цього договору. Орендодавець надсилає орендарю лист про дострокове припинення цього договору електронною поштою, а також поштовим відправленням із повідомленням про вручення і описом вкладення за адресою місцезнаходження орендаря, а також за адресою орендованого майна. Дата дострокового припинення цього Договору на вимогу Орендодавця встановлюється на підставі штемпеля поштового відділення на поштовому відправленні орендодавця.

10.01.2023 Актом про заміну сторони у договорі оренди державного майна від 11.02.2015, балансоутримувача замінено новим балансоутримувачем Філією «Рокитнівського лісового господарства» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (т. 1, а. с. 29).

Пізніше, позивач направив на ім`я відповідача за адресою місцезнаходження орендованого майна та на адресу балансоутримувача лист-повідомлення №11-02.1-0819 від 04.03.2024, яким повідомило відповідача та балансоутримувача про наявність підстав для дострокового припинення договору оренди державного майна №1297-2015 від 11.02.2015 з ініціативи орендодавця, передбаченої пунктом 12.7 Договору про внесення змін, а саме прострочення сплати орендної плати на строк більше трьох місяців та сумарної заборгованості з орендної плати більшої, ніж плата за три місяці, де зазначено, що ТОВ «ВЕАР» необхідно сплатити зазначену у листі заборгованість протягом п`яти робочих днів з дати реєстрації цього листа (т. 1, а. с. 30-33).

У цьому листі від 04.03.2024 (трек-номер відправлення 228 від 04.03.2024) РВ ФДМУ повідомило орендаря (ТОВ «ВЕАР») та балансоутримувача (Філію «Рокитнівського лісового господарства» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України»), що ТОВ «ВЕАР» необхідно сплатити заборгованість 101 474 грн 30 коп. та 21 690 грн 76 коп. пені протягом п`яти робочих днів з дати реєстрації цього листа.

Оскільки орендар не усунув порушення, позивач листом №11-02.1-0962 від 18.03.2024, який було надіслано і за адресою реєстрації відповідача, і за адресою майна, і на адресу балансоутримувача повідомлено орендаря про дострокове припинення Договору оренди державного майна №1297-2015 від 11.02.2015 та додано зразок Акта повернення з оренди нерухомого /іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності - на двох аркушах (т. 1, а. с. 34-35).

Вказаний лист № 11-02.1-0962 від 18.03.2024 (трек-номер відправлення 50 від 18.03.2024) ТОВ «ВЕАР» отримано не було, що підтверджується довідкою Укрпошти на поштовому конверті про повернення. Повідомлення повернулося за зворотною адресою 20.03.2024.

Крім того, матеріали господарської справи містять копії:

- Договору купівлі-продажу від 08.07.2024 об`єкта малої приватизації - складського нежилого приміщення загальною площею 592,1 кв. м, за адресою Рівненська обл., Сарненський р-н, смт Рокитне, вул. Шевченка, 2е за результатами електронного аукціону без умов, укладеного між позивачем та ТОВ «Північ Ресурс Логістик» із Актом приймання передачі (т. 1, а. с. 36-38);

- інформаційного повідомлення про продаж об`єкта малої приватизації -окремого майна, приміщення консервного цеху загальною площею 1492, 8 кв.м..за адресою: Рівненська обл., Сарненський р-н, смт Рокитне, вул. Шевченка, 16 (т. 1, а. с. 122-124).

Також, ТОВ «ВЕАР» оспорював дійсність Договору від 24.09.2021, яким було внесено зміни щодо продовження основного Договору від 11.02.2015 за результатами аукціону (шляхом викладення в новій редакції), оскільки, серед іншого, був переконаний, що орендодавець повинен був відмовити у продовженні договору оренди в зв`язку з порушенням процедури подачі заяви.

Господарський суд Рівненської області рішенням від 28.05.2024 у справі №918/312/24 відмовив в позові ТОВ «ВЕАР» до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях та Філії «Рокитнівське лісове господарство «Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про визнання недійсним договору про внесення змін до договору оренди державного майна №1297-2015 від 11.02.2015 щодо продовження договору за результатами аукціону (шляхом викладення в новій редакції).

Як вказує позивач, при зверненні до суду із цим позовом, за відповідачем рахується заборгованість по Договору оренди в сумі 256 291 грн 11 коп., з яких 86 899 грн 45 коп. заборгованості з орендної плати та 169 391 грн 66 коп. неустойки.

Окрім того, станом на момент пред`явлення позову, відповідач не повернув один з об`єктів оренди - будівлю консервного цеху, площею 1 492, 80 кв. м, що розташована за адресою: Рівненська обл., смт Рокитне, вул. Шевченка, 16.

3. Короткий зміст судових рішень у справі

3.1. Рішенням Господарського суду Рівненської області від 11.02.2025 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕАР» на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях 86 899 грн 45 коп. основного боргу, 166 739 грн 06 коп. неустойки. Виселено Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕАР» із займаного приміщення - будівля консервного цеху, площею 1 492, 80 кв. м., що розташована за адресою: Рівненська обл., смт Рокитне, вул. Шевченка, 16, що перебуває на балансі Філії «Рокитнівське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України». В решті позовних вимог про стягнення 2 652 грн 60 коп. неустойки відмовлено.

Рішення аргументоване тим, що матеріалами справи підтверджується заборгованість ТОВ «ВЕАР» із орендної плати за Договором в сумі 86 899 грн 45 коп. Доказів спростування означеної заборгованості, зокрема доказів оплати основного боргу у розмірі 86 899 грн 45 коп. за Договором відповідачем не надано.

Також, взявши до уваги неповернення відповідачем об`єкта оренди позивачу після закінчення строку дії договору, суд дійшов висновку, що у позивача виникло право вимагати від відповідача сплату неустойки у розмірі подвійної плати за користування об`єктом оренди, а як наслідок підставність вимоги про стягнення з відповідача неустойки. Перевіривши розрахунок неустойки, суд встановив помилку, допущену позивачем при розрахунку періоду нарахування неустойки, а тому дійшов висновку про часткове задоволення позову в цій частині. Задовольняючи позов в частині виселення відповідача суд вказав про припинення договору та відсутність в матеріалах справи акта приймання-передачі (повернення) спірного майна позивачу.

3.2. Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.05.2025 у справі № 918/988/24 рішення Господарського суду Рівненської області від 11.02.2025 скасовано в частині стягнення 4 917 грн 25 коп. основного боргу, 42 грн 28 коп. судового збору. Ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові.

Рішення Господарського суду Рівненської області від 11.02.2025 у справі № 918/988/24 змінено в мотивувальній та резолютивній частинах щодо стягнення сум основного боргу та неустойки на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях. В решті рішення залишено без змін, викладено пункти 2, 5 його резолютивної частини в редакції:

Постанова аргументована тим, що стягненню із відповідача підлягає основна заборгованість в розмірі 81 982,20 грн і в цьому випадку вказана сума підлягає до стягненню не на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях, як про це вказано в оскарженому рішенні суду першої інстанції, а в дохід держави, на рахунок, вказаний в п. 14 Умов Договору.

Договір оренди від 24.09.2021 припинився на п`ятий робочий день після надіслання орендодавцем орендарю листа від 18.03.2024 про дострокове припинення цього договору. П`ятим робочим днем після надіслання листа від 18.03.2024 - є 25.03.2024.

Невиконання наймачем передбаченого ч. 1 ст. 785 ЦК України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі у разі припинення договору є порушенням умов договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України такої форми майнової відповідальності, як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19.07.2023 у справі № 924/746/22, від 19.10.2021 у справі № 922/4268/20.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували, що відповідач вживав хоча б якихось заходів щодо виконання свого зобов`язання повернути об`єкт оренди позивачу після закінчення строку дії договору. Жодної причини неможливості виконати свій обов`язок щодо повернення об`єкта оренди Відповідачем суду не обґрунтовано.

Аргументи відповідача про те, що умови договору оренди ставлять відповідача у залежність від дій балансоутримувача щодо повернення об`єкта оренди, які останній не здійснив (виготовлення акта про повернення майна, надання його для підписання орендареві, огляд майна), не свідчать про наявність підстав для звільнення орендаря від обов`язку повернення майна чи про наявність підстав для його звільнення від сплати неустойки за неповернення майна.

Законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом повернення об`єкта договору оренди, тобто з моментом підписання акта приймання-передачі.

Посилання відповідача про те, що продаж орендованого майна, без належного повернення об`єктів оренди, суперечить умовам Договору оренди від 24.09.2021, є помилковими оскільки відповідач після припинення такого договору мав повернути майно орендодавцю, що передбачено як самим Договором оренди, так і нормами законодавства, наведеними вище.

Неповернення відповідачем орендованого майна не перебуває в зв`язку із можливістю реалізації такого майна позивачем у порядку, встановленому законом. Питання щодо правомірності проведення аукціону з продажу майна в 2024 році не входить до кола обставин, що підлягають встановленню судом при розгляді спору у справі № 918/988/24.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1. ТОВ «ВЕАР» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Підставами касаційного оскарження є пункти 2, 4 частини другої статті 287- ГПК України.

4.2. Заявник вважає, що наявні підстави для відступу від висновку, щодо застосування статті 785 ЦК України, викладеного у постановах Верховного Суду від 19.07.2023 у справі № 924/746/22, від 19.10.2021 у справі № 922/4268/20 і врахованого судом апеляційної інстанції.

На думку скаржника, відповідний висновок неправильно застосований до правовідносин між позивачем та відповідачем, адже об`єкт був повернутий відповідачу, хоч і не було підписано відповідний акт приймання- передачі.

До позовної заяви не було долучено документів на підтвердження того, що Балансоутримувачем направлялись будь-які документи, в тому числі листи з відповідними актами повернення орендованого майна до Договору оренди з метою їх підписання.

На думку ТОВ «ВЕАР» приміщення вважалось переданим Орендодавцю з дати опублікування оголошення про аукціон вищевказаного приміщення. Враховуючи відповідні повідомлення на електронному майданчику, відповідач вважав, що жодні дії вчиняти не потрібно, так як без належного повернення об`єктів позивач не мав права виставляти відповідне майно на продаж.

Скаржник вважає, що відсутні підстави для застосування неустойки, так як об`єкт вважається повернутим Орендодавцю з травня 2024 року при опублікуванні інформаційного повідомлення про аукціон.

4.4. У відзивах на касаційну скаргу позивач і третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача вказують на безпідставність доводів скаржника та просять залишити без змін оскаржені судові рішення.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

5.2. Відповідно до статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

5.3. Щодо підстави оскарження, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України

В межах цієї підстави касаційного оскарження скаржник посилається на те, що необхідно відступити від висновку, щодо застосування статті 785 ЦК України, викладеного у постановах Верховного Суду від 19.07.2023 у справі № 924/746/22, від 19.10.2021 у справі № 922/4268/20 і врахованого судом апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, згідно з пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: 1) суд апеляційної інстанції застосував норму права у подібних правовідносинах з урахуванням висновку Верховного Суду, викладеного у постанові; 2) скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від такого висновку.

У цьому контексті Суд враховує, що відступленням від висновку є повна відмова Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизація попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм.

Обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію «якість закону»), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.

Відповідно, причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту. Водночас з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання. Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, який є сталим і послідовним щодо причин для відступу.

Проте, звертаючись з касаційною скаргою на підставі пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник вмотивовано не обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у зазначених ним постановах Верховного Суду, не навів змістовного обґрунтування мотивів і причин необхідності для відступлення.

Доводи відповідача у межах цієї підстави касаційного оскарження фактично стосуються неправильного, на його думку, застосування судом апеляційної інстанції висновку Верховного Суду, а належних доводів які б вказували на помилковість саме висновку Верховного Суду, касаційна скарга не містить.

Аргументи касаційної скарги зосереджені на запереченні обставин, встановлених судами попередніх інстанцій, щодо неповернення спірного майна після припинення договору, які за своїм змістом стосуються необхідності переоцінки доказів, які вже оцінені судами і вказане не належить до повноважень Верховного Суду відповідно до приписів статті 300 ГПК України.

З огляду на наведене, підстава касаційного оскарження, визначена пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, також не знайшла свого підтвердження.

Верховний Суд зазначає, що з огляду на принцип диспозитивності виключно скаржником визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстави для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктами, 2 частини другої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.

5.4. Щодо підстави оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України

Так, скаржник вказує, що наявні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень, зокрема внаслідок недослідження судами доказів, з огляду на що Суд відзначає таке.

У контексті наведеного Верховний Суд зазначає, що відповідно до частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

Відхиляючи доводи позивача щодо неповноти з`ясування судом обставин справи, колегія суддів касаційної інстанції акцентує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "суду факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

За змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді не дослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

Така правова позиція є послідовною та сталою і викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постановах від 12.10.2021 у справі №905/1750/19, 20.05.2021 у справі № 905/1751/19, від 12.10.2021 у справі №905/1750/19, від 20.05.2021 у справі №905/1751/19, від 02.12.2021 у справі №922/3363/20, від 16.12.2021 у справі №910/18264/20 та від 13.01.2022 у справі №922/2447/21 тощо.

Проте, як уже зазначалося, під час здійснення касаційного провадження у цій справі з підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, Верховним Судом встановлено необґрунтованість підстав касаційного оскарження у цій частині.

За таких обставин, Суд відхиляє доводи касаційної скарги у цій частині.

Інших доводів саме в межах підстав касаційного оскарження, які б зумовлювали необхідність скасування оскаржених судових рішень, касаційна скарга не містить.

5.7. Зважаючи на викладене, оскільки доводи скаржника щодо неправильного застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права не знайшли підтвердження, колегія суддів не убачає підстав для скасування судових рішень у справі № 918/988/24.

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги та норми права, якими керувався суд

6.1. За змістом пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.2. Відповідно до частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.3. Ураховуючи викладене, зважаючи на зазначені положення законодавства, оскаржені у справі судові рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

7. Розподіл судових витрат

7.1. Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржувані рішення, то відповідно до статті 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору необхідно покласти на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕАР» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Рівненської області від 11.02.2025 (у редакції постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.05.2025) та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.05.2025 у справі № 918/988/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ