ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17.09.2025 Справа №905/700/25

Господарський суд Донецької області у складі

судді Лободи Т.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справу

за позовом Акціонерного товариства "Акцент-Банк", м. Дніпро, код 14360080,

до ОСОБА_1 , м. Слов`янськ Донецької області, РНОКПП НОМЕР_1 ,

про стягнення 220 387,36 грн,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Акцент-Банк" звернулось до Господарського суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Кредитним договором № N20.22. від 06.05.2021 в загальній сумі 220 387,36 грн, з якої 130 606,47 грн заборгованості за кредитом, 43 360,89 грн заборгованості за процентами, 37 920,00 грн заборгованості за винагородою, 1 000,00 грн штрафу (фіксована складова) та 7 500,00 грн штрафу (змінна складова).

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за кредитним договором № N20.22. від 06.05.2021 щодо своєчасної сплати кредиту, процентів та винагороди, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка є предметом стягнення за позовом.

На запит суду з Єдиного державного демографічного реєстру щодо ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) отримана відповідь № 1568169 від 14.07.2025 про те, що за вказаними параметрами особу не знайдено.

Господарський суд Донецької області ухвалою від 14.07.2025 зобов`язав Державну міграційну службу України у строк протягом п`яти днів з моменту отримання цієї ухвали надіслати на електронну адресу суду (з обов`язковим підписанням всіх документів кваліфікованим електронним підписом) інформацію про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи ОСОБА_1 .

Господарський суд Донецької області ухвалою від 14.07.2025 зобов`язав Міністерство соціальної політики України у строк протягом п`яти днів з моменту отримання цієї ухвали надати відомості про реєстрацію в якості внутрішньо переміщеної особи фізичної особи ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), а також інформацію про Управління праці та соціального захисту населення, яким було здійснено реєстрацію про взяття на облік такої особи.

17.07.2025 до суду надійшла відповідь Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України вих. №6.2-8791/6-25 від 17.07.2025 про те, що згідно з інформацією, яка міститься у відомчій інформаційній системі ДМС, місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано 23.12.2009 за адресою: АДРЕСА_1 .

Господарський суд Донецької області ухвалою від 21.07.2025 прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі № 905/700/25; розгляд справи вирішив здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами; встановив сторонам строки для подання заяв по суті справи.

31.07.2025 від Міністерства соціальної політики, сім`ї та єдності України надійшла відповідь, в якій повідомлено, що станом на 29.07.2025 згідно з відомостями, внесеними до ЄІБД ВПО, Малахова Ольга Петрівна перебуває на обліку внутрішньо переміщених осіб, адреса фактичного проживання такої особи з 27.02.2024 є АДРЕСА_2 .

З метою повідомлення позивача про розгляд даної справи суд копію ухвали від 21.07.2025 направив до його електронного кабінету в системі "Електронний суд". Згідно довідки про доставку електронного листа ухвала суду від 21.07.2025 в електронному вигляді доставлена до електронного кабінету позивача 21.07.2025.

З огляду на відсутність у відповідача електронного кабінету в системі "Електронний суд", суд з метою повідомлення відповідачки про розгляд даної справи копію ухвали від 21.07.2025 направив за місцем її реєстрації, однак вказана ухвала повернута до суду без вручення з відміткою поштового відділення від 26.07.2025 "адресат відсутній за вказаною адресою".

Після отримання від Мінсоцполітики інформації про адресу фактичного місця проживання відповідачки, суд копію ухвали від 21.07.2025 направив на таку адресу. Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення ухвалу суду від 21.07.2025 відповідачка отримала 02.08.2025.

Суд вжив також додаткові альтернативні способи повідомлення відповідачки про відкриття провадження у справі, а саме направив ухвалу суду від 21.07.2025 на електронну адресу відповідачки, відомості про яку містяться в матеріалах справи.

Згідно довідки про доставку електронного листа ухвала суду від 21.07.2025 в електронному вигляді доставлена до електронної скриньки відповідачки 21.07.2025.

Таким чином, суд вжив всі необхідні та можливі заходи для належного повідомлення відповідача про відкриття провадження у справі та про розгляд судової справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Приймаючи до уваги те, що суд вжив всі залежні від нього заходи для належного повідомлення учасників справи про розгляд судової справи, суд дійшов висновку, що сторони були належним чином повідомлені про відкриття провадження у справі та розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження.

11.08.2025 через систему "Електронний суд" надійшло два екземпляри відзиву на позовну заяву та докази направлення його позивачу.

13.08.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву, який був направлений засобами поштового зв`язку.

Тексти вказаних відзивів на позовну заяву є ідентичними.

У відзиві на позов представник ОСОБА_1 заперечує проти позовних вимог в повному обсязі, просить суд відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування заперечень зазначає про безпідставність нарахування боргу за винагороду, оскільки умови кредитного договору про сплату винагороди за користування кредитом суперечать вимогам статей 345, 346 ГК України та статей 1054, 1056-1 ЦК України, посилається на позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 16.11.2016 у справі №6-1746цс16, від 12.07.2018 у справі №910/11436/16, від 10.10.2019 у справі №904/8902/17. Також зазначає про безпідставність нарахування позивачем штрафних санкцій з тих підстав, що до ч. 2 ст. 9-2 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" за невиконання чи неналежне виконання внутрішньо переміщеною особою, визначеною частиною першою цієї статті, зобов`язань за кредитним договором та /або договором позики не нараховується неустойка (штраф, пеня). Крім того, посилаючись на ч. 1 ст. 9-2 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", зазначає про незаконне нарахування заборгованості за процентами. Також зазначає, що внаслідок настання форс-мажорних обставин сторона кредитного договору не несе відповідальності за невиконання зобов`язань за договором (або за часткове невиконання цих зобов`язань).

Таким чином, всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог та судом дотримано, під час розгляду справи, обумовлені чинним ГПК України процесуальні строки для звернення із заявами по суті справи та іншими заявами з процесуальних питань.

За висновками суду в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань державну реєстрацію фізичної особи-підприємця Малахової Ольги Петрівни, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 , припинено за її рішенням 27.04.2022.

Відповідно до статті 52 Цивільного кодексу України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598 - 609 Цивільного кодексу України, статей 202-208 Господарського кодексу України, ч. 9 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Отже, даний спір належить до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як фізичної особи-підприємця не припинились.

Між Акціонерним товариством "Акцент-Банк" (Банк) та Фізичною особою-підприємцем Малаховою Ольгою Петрівною (Позичальник) укладений Кредитний договір № N20.22. від 06.05.2021 (далі - кредитний договір), відповідно до якого банк за наявності вільних грошових коштів зобов`язується надати Позичальнику кредит у вигляді згідно з п. А.1 цього Договору, з лімітом та на цілі, зазначені у п. А.2 цього Договору, не пізніше 5 днів з моменту, зазначеного у третьому абзаці п. 2.1.2 цього Договору, в обмін на зобов`язання Позичальника щодо повернення кредиту, сплати процентів, винагороди, в обумовлені цим Договором терміни.

Строковий кредит (далі - "кредит") надається Банком у безготівковій формі шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок Позичальника з подальшим перерахуванням за цільовим призначенням.

Відповідно до п. А.1.-А.3 кредитного договору сторонами погоджено вид кредиту - строковий кредит; ліміт договору - 150 000,00 грн на фінансування поточної діяльності. Термін повернення кредиту 03.05.2024. Позичальник здійснює погашення кредиту та процентів щомісячно ануїтетними (однаковими) платежами в розмірі та в строки згідно з Графіком платежів (Додаток № 1 цього Договору). Ануїтетний платіж включає в себе погашення частини основної суми кредиту та процентів за його користування.

Пунктом А.3 договору також передбачено, що згідно зі статтями 212, 651 Цивільного кодексу України у випадку порушення Позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених цим Договором, Банк на свій розсуд, починаючи з 31-го дня порушення будь-якого із зобов`язань, має право змінити умови цього Договору, встановивши інший термін повернення кредиту. При цьому Банк направляє Позичальнику письмове повідомлення із зазначенням дати терміну повернення кредиту. У випадку непогашення Позичальником заборгованості за цим Договором у термін, зазначений у повідомленні, уся заборгованість, починаючи з наступного дня дати, зазначеної у повідомленні, вважається простроченою. У випадку погашення заборгованості у період до закінчення 30 днів (включно) з моменту порушення будь-якого із зобов`язань, кінцевим терміном повернення кредиту є 03 травня 2024 року.

Згідно з п. 4.1 кредитного договору за користування кредитом у період з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення кредиту згідно з п.п. 1.2, 2.2.3,2.2,14, 2.3.2, 2.4.1 цього Договору Позичальник сплачує проценти у розмірі, зазначеному у п. А.6 цього Договору.

Пунктом А.6 кредитного договору встановлено, що за користування кредитом позичальник сплачує фіксовані проценти у розмірі 20,90% річних.

Відповідно до п.А.7 кредитного договору у випадку порушення Позичальником будь-якого із грошових зобов`язань та при реалізації права Банку, передбаченого п. А.З цього Договору, Позичальник сплачує Банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми залишку непогашеної заборгованості за кожен день прострочки. Сплата пені здійснюється з дня, наступного за датою, передбаченою повідомленням.

Згідно з п.А.8 нарахування процентів за користування Кредитом здійснюється щоденно, виходячи з фактичних залишків заборгованості за позичковим рахунком, фактичної кількості днів у місяці, 360 днів у році, та процентної ставки, передбаченої Договором. При цьому день видачі та день повернення Кредиту вважаються одним днем (метод визначення днів для нарахування процентів "факт/360"). Якщо ануїтетний платіж не буде здійснено у відповідну дату згідно з Графіком платежу, то заборгованість за Кредитом та/або процентами вважається простроченою на наступний день.

Відповідно до п.п. 2.2.2-2.2.3. договору, позичальник зобов`язується сплатити проценти за користування кредитом відповідно до п.п. 4.1, 4.2, 4.3 цього договору; повернути кредит у терміни, встановлені п.п.1.2, 2.2.14., 2.3.2. цього договору.

Згідно з пунктом 2.2.5. договору позичальник зобов`язується сплатити банку винагороду відповідно до п.п. 2.3.5, 4.4, 4.5, 4.6, 4.13 цього договору.

Відповідно до пункту 4.5. договору позичальник сплачує банку винагороду за кредитне обслуговування згідно з п.А.10 цього договору.

Позичальник щомісячно сплачує Банку винагороду за кредитне обслуговування у розмірі 0,79% від суми зазначеного у п. А2 цього договору ліміту у поточну дату сплати процентів. Сплата винагороди здійснюється у гривні. Розрахунок здійснюється щоденно. Нарахування винагороди здійснюється у дату сплати (п.А.10 договору).

Відповідно до п. 4.7. договору у випадку, якщо дата погашення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки згідно з цим Договором припадає на вихідний або святковий день, зазначені платежі повинні бути здійснені у банківський день, що передує вихідному або святковому дню.

У п.5.8. договору сторони погодили, що у випадку порушення Позичальником термінів платежів по будь-якому із грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів, що спричинило звернення Банку до судових органів, Позичальник сплачує Банку штраф, що розраховується за наступною формулою: 1 000,00 гривень + 5 % від суми встановленого у п. А.2 цього Договору ліміту на цілі, відмінні від платежів для сплати за реєстрацію предметів застави у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

За умовами пунктів 6.1.-6.3. кредитного договору цей договір вважається укладеним з моменту підписання його сторонами. Цей договір у частині п. 4.4. цього договору набуває чинності з моменту підписання цього Договору, в решті частин - з моменту надання Позичальником розрахункових документів на використання кредиту у межах зазначених у них сум, та діє в обсязі перерахованих коштів до повного виконання зобов`язань сторонами за цим Договором. Цей Договір може бути змінений або розірваний за ініціативою однієї зі сторін у встановленому законом та цим Договором порядку.

Суд зазначає, що договір підписаний уповноваженим представником позивача та відповідачем без зауважень та застережень, а також скріплений печаткою позивача.

Додатком № 1 до кредитного договору № N20.22. визначено терміни повернення кредиту та сплати процентів, кінцевою датою якого є 03.05.2024, суму комісійних винагород 1 185,00 грн щомісячно, загальну суму, яка має бути сплачена позичальником у дату погашення кредиту, а також кредит, комісію та проценти разом, що становить 6 853,75 грн щомісячно (6 853,97 грн за останній місяць).

На виконання умов договору позивач 06.05.2021 надав відповідачу кредитні кошти в сумі 150 000,00 грн, що підтверджується меморіальним ордером № TR.17678921.29402.64999 від 06.05.2021. Факт отримання кредитних коштів не спростовується відповідачем.

У зв`язку з тим, що відповідач свої зобов`язання по погашенню кредиту не виконав, грошові кошти згідно умов кредитного договору повністю не повернув, за даними позивача станом на 01.07.2025 за відповідачем утворилась заборгованість у сумі 220 387,36 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредитом у сумі 130 606,47 грн, заборгованості за процентами в сумі 43 360,89 грн, заборгованості за винагородою в сумі 37 920,00 грн, штрафу (фіксована складова) в сумі 1 000,00 грн та штрафу (змінна складова) в сумі 7 500,00 грн, що і зумовило звернення позивача з даним позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Проаналізувавши правовідносини між сторонами, які виникли з вищевказаного договору, суд дійшов висновку про те, що даний договір за своє правовою природою є кредитним договором.

Так, частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, у межах кредитного договору позичальник отримує кредитні кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернені позики.

Стаття 1049 ЦК України встановлює, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Суд встановив, що між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір № N20.22. від 06.05.2021, на виконання умов якого позивач надав відповідачу кредитні кошти в сумі 150 000,00 грн з терміном повернення 03.05.2024, що підтверджується меморіальним ордером. Таким чином, матеріалами справи підтверджено виконання позивачем своїх договірних зобов`язань.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Нормами статті 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За даними позивача відповідач порушив свої зобов`язання за кредитним договором, припинивши здійснювати платежі, які передбачені Графіком погашення. Станом на 01.07.2025 залишок не повернутих кредитних коштів складає 130 606,47 грн.

Суд зазначає, що у відзиві на позов відповідачкою не оспорюється ані факт укладення спірного кредитного договору, ані факт отримання коштів, ані розмір залишку не повернутих кредитних коштів, а також не наведено жодного аргументу на заперечення позовних вимог в цій частині.

Приймаючи до уваги вищенаведене, з огляду на умови кредитного договору № N20.22. від 06.05.2021, додатку № 1 до нього (графік погашення), суд дійшов висновку, що термін повернення відповідачем кредиту є таким, що настав.

Позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в заявленій сумі.

Окрім суми основної заборгованості, позивач заявляє до стягнення також заборгованість за процентами в сумі 43 360,89 грн, які нараховані за період з 07.05.2021 по 07.08.2024 (з урахуванням часткового погашення) та заборгованість за винагородою в сумі 37 920,00 грн за період з 01.06.2021 по 31.05.2025 (з урахуванням часткової сплати).

Щодо позовних вимог в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами суд зазначає, що за умовами ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісячно до дня повернення позики.

Частиною 2 ст. 1056-1 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 навела висновок про те, що припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 наведено висновки про те, що відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч.1 ст. 1048 Цивільного кодексу України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч. 1 ст.1050 Цивільного кодексу України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення ст.625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені ст.625 Цивільного кодексу України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Велика Палата Верховного Суду наголосила, що вона вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України та охоронна норма ч. 2 ст.625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст.625 Цивільного кодексу України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Отже, за правомірне користування кредитними коштами (в межах строку дії кредитного договору) стягуються проценти на підставі ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України, а за неправомірне користування кредитними коштами (поза межами строку дії кредитного договору) - на підставі положень ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 5, 6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Враховуючи умови кредитного договору № N20.22. від 06.05.2021 відповідачка мала обов`язок повернути всю заборгованість за договором до 03.05.2024.

Однак в позовній заяві банк зазначає, що кредит надано строком до 03.09.2024. Суд зазначає, що позивач не надав доказів погодження сторонами іншого терміну повернення кредиту , а саме 03.09.2024, за спірним кредитним договором.

З доданого до позову розрахунку заборгованості вбачається, що відсотки за користування кредитними коштами фактично нараховані по 07.08.2024.

Беручи до уваги те, що кінцевий термін погашення кредиту 03.05.2024 (згідно умов кредитного договору), за відсутності доказів погодження сторонами іншого строку повернення кредитних коштів, належним є нарахування процентів за період до 03.05.2024 у сумі 42 750,12 грн.

Відповідач не спростовує вимоги позивача в цій частині.

Стосовно тверджень відповідачки про неправомірність стягнення заборгованості за процентами з посиланням на ст. 9-2 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 9-2 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", на які посилається відповідачка у відзиві на позовну заяву, загальна сума процентів за кредитним договором та/або договором позики, боржником за яким є внутрішньо переміщена особа, яка у період після дати початку тимчасової окупації залишила або покинула своє місце проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України або у період після 14 квітня 2014 року залишила або покинула своє місце проживання на території проведення антитерористичної операції та/або в районі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, не може перевищувати суми процентів, нарахованої протягом строку, на який надавався кредит (позика), за мінімальною ставкою, визначеною договором.

За невиконання чи неналежне виконання внутрішньо переміщеною особою, визначеною частиною першою цієї статті, зобов`язань за кредитним договором та/або договором позики не нараховується неустойка (штраф, пеня), не настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та процентів річних від простроченої суми, не застосовуються інші санкції майнового характеру.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 9-2 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" не всі внутрішньо переміщені особи мають пільгу щодо сплати відсотків за кредитними договорами, що укладені ними.

Відповідно до ч. 6 ст. 9-2 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" положення частин першої - п`ятої цієї статті поширюються виключно на кредитні договори та договори позики, укладені:

до дати початку тимчасової окупації з позичальниками, які після зазначеної дати залишили або покинули своє місце проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України;

до 14 квітня 2014 року з позичальниками, які після зазначеної дати залишили або покинули своє місце проживання на території проведення антитерористичної операції та/або в районі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях.

Суд зазначає, що спірний кредитний договір укладений після 14.04.2014, а саме 06.05.2021.

За наявною у справі інформацією зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 . 11.04.2022 ОСОБА_1 була взята на облік як внутрішньо переміщена особа.

Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства розвитку громад та територій України №376 від 28.02.2025, Слов`янська міська територіальна громада з 24.02.2022 включена до переліку територій можливих бойових дій.

Враховуючи, що спірний кредитний договір було укладено в 2021 році, а м. Слов`янськ, з якого в 2022 році залишила своє місце проживання відповідачка, не є і не було тимчасово окупованою територією з 24.02.2022, то норми вищевказаного Закону не розповсюджуються на спірні правовідносини, у зв`язку з чим заперечення відповідачки в цій частині є безпідставними та не приймаються судом. Крім того суд звертає увагу на те, що норми Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" не звільняють певну категорію осіб від сплати відсотків за користування кредитними коштами, а лише надають можливість нараховувати такі відсотки за мінімальною ставкою, визначеною договором.

Враховуючи викладене позовні вимоги в частині стягнення процентів у сумі 42 750,12 грн за користування кредитними коштами підлягають задоволенню, в іншій частині стягнення процентів суд відмовляє, як необґрунтовано заявлені.

Щодо вимог про стягнення винагороди, суд зазначає, що правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами, регулюються самостійно сторонами, шляхом укладення договору. Сторони погодили умови договору щодо сплати винагороди та встановили відповідні зобов`язання з урахуванням загальних принципів цивільного законодавства.

У пункті А.10 кредитного договору сторони передбачили, що позичальник сплачує банку винагороду за кредитне обслуговування.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 629 Цивільного кодексу України), а в силу приписів статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Заперечуючи проти позовних вимог в частині стягнення винагороди, відповідачка зазначає, що визначена у договорі винагорода за своєю правовою природою є комісією банку і є платою за послуги банку, на умовах, визначених у договорі. Винагорода є доходом банку від проведення своєї банківської діяльності і поняття винагороди банку відсутнє у договірному законодавстві, внаслідок чого правова природа такої винагороди залежить від індивідуальної правової регламентації кожного банку. Вказує, що умови договору не містять детального опису послуги кредитного обслуговування. У відзиві посилається на позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 16.11.2016 у справі №6-1746цс16, від 12.07.2018 у справі №910/11436/16, від 10.10.2019 у справі №904/8902/17, відповідно до яких нарахування винагороди (комісії) за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок боржника є незаконною. Вважає, що умови кредитного договору про сплату винагороди за користування кредитом суперечать вимогам статей 345, 346 ГК України та статей 1054, 1056-1 ЦК України.

Стосовно вказаних заперечень суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частини друга та третя статті 6 ЦК України). Ці приписи визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором. За змістом частини третьої статті 6 ЦК України сторони у договорі на власний розсуд можуть урегулювати у договорі відносини, диспозитивно врегульовані в актах цивільного законодавства та не можуть відступати від імперативних його положень.

Отже, за своєю правовою природою кредитний договір є окремим видом цивільно-правових договорів, який визначає взаємні зобов`язання і відповідальність між комерційним банком і клієнтом з метою одержання останнім кредиту. Кредитний договір є консенсуальним, оплатним та двостороннім. Предметом кредитного договору є грошові кошти (кредит) в будь-якій валюті. Кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди по всім істотним умовам договору.

Тобто правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами, регулюються самостійно сторонами, шляхом укладення договору.

Законодавство України надає сторонам можливість укладати договори в яких містяться елементи різних договорів, так звані, "змішані договори".

На кожну із сторін, яка підписує договір, покладається обов`язок узгодження всіх спірних питань, які виникають під час укладення договору, до моменту його підписання, та самостійного аналізу можливих негативних наслідків при підписанні такого договору, а також кожна сторона не позбавлена права відмовитись від підписання договору, якщо його умови чи частина суперечить інтересам сторони або нормам чинного законодавства.

Як встановив суд, між сторонами було укладено Кредитний договір № N20.22. від 06.05.2021, яким погоджено всі істотні умови договору, зокрема, вид кредиту, ліміт договору, термін повернення кредиту, розмір, умови сплати процентів та винагороди за кредитне обслуговування.

Додатком № 1 до кредитного договору № N20.22. визначено терміни повернення кредиту та сплати процентів, кінцевою датою якого є 03.05.2024, суму комісійних винагород 1 185,00 грн щомісячно, загальну суму, яка має бути сплачена позичальником у дату погашення кредиту, а також кредит, комісію та проценти разом, що становить 6 853,75 грн щомісячно (6 853,97 грн за останній місяць).

Вказаний кредитний договір та всі додатки до нього були підписані сторонами та скріплені печаткою банку, що свідчить про те, що банк та позичальник домовились про те, що за користування кредитом та за кредитне обслуговування позичальник сплачує банку як проценти, так і винагороду.

Тобто такі зобов`язання узгоджені сторонами, що здійснювали господарську діяльність на власний ризик, дотримані принципи свободи договору.

Отже, на час укладення договору позичальник був ознайомлений зі змістом договору, про що свідчить його підпис, не звертався до банку щодо роз`яснень положень договору чи надання іншої інформації з приводу виконання зобов`язань і не заявляв про те, що йому незрозумілі умови кредитного договору.

Сторони погодили умови договору щодо сплати винагороди та встановили відповідні зобов`язання з урахуванням загальних принципів цивільного законодавства.

Незгода позичальника з умовою договору про нарахування та сплату винагороди на стадії виконання, за відсутності зауважень щодо змісту та умов договору під час його укладення, не є підставою для визначення умов договору такими, що не підлягають виконанню під час вирішення спору про стягнення заборгованості за цим договором, оскільки суперечать принципам цивільного законодавства.

Фактично, позичальник, підписуючи кредитний договір, погодився на нарахування до обов`язкового платежу фіксованої винагороди за кредитне обслуговування.

Суд також вважає безпідставними посилання відповідача на висновки Верховного Суду України у справі № 6-1746цс16 та Верховного Суду у справах № 910/11436/16, 904/8902/17.

Викладені у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 6-1746цс16 висновки стосуються особливостей регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту. Оскільки у цій справі було встановлено, що відповідно до умов кредитного договору банк видав позичальнику (фізичній особі) кредит на споживчі цілі, то особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України "Про захист прав споживачів".

На відміну від справи № 6-1746цс16 у даній справі кредит надавався фізичній особі - підприємцю на фінансування поточної діяльності, між сторонами не укладалися договори про надання споживчих кредитів, тобто у спірних правовідносинах позичальник не є споживачем, відповідно відсутні підстави для застосування правових норм, що регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", яка визначає підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача та закріплює поняття "несправедливі умови договору".

Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.07.2018 у справі № 910/11436/16 прийнята у справі про банкрутство та містить висновки про те, що справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником, розглядаються господарським судом, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство зазначеного боржника. Подібних правовідносин у даній справі № 905/700/25 не встановлено.

Щодо висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 904/8902/17, то суд зазначає, що предмет спору та фактичні правовідносини сторін, які були предметом розгляду у вказаній справі не є релевантними для справи, яка розглядається.

Матеріально-правовою вимогою у справі № 904/8902/17, за наслідками вирішення якої Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду ухвалено постанову від 10.10.2019, є визнання частково недійсним кредитного договору від 16.03.2011 № 4Д11108И, укладеного між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ПАТ "Авіаційна компанія "Дніпроавіа", з урахуванням змін та доповнень, в частині встановлення винагороди за користування кредитом. Вказаний спір розглядався в межах справи про банкрутство за заявою іншого кредитора - ТОВ "Галтера". В межах справи № 904/8902/17 оспорювався кредитний договір, в якому винагорода була визначена саме за користування кредитом в розмірі, що визначається відповідною формулою. У справі № 904/8902/17 суд встановив, що встановлена в договорі винагорода (комісія) значно (майже утричі) перевищує розмір отриманого кредиту, судом здійснені висновки щодо порушення вимог принципу справедливості, добросовісності і розумності, і сплата винагороди (комісії) в установленому спірним договором порядку та розмірі не відповідає вимогам розумності та справедливості договору, передбаченим в ст. 627 ЦК України.

У даній справі предметом позову є стягнення винагороди за кредитне обслуговування в погодженому сторонами розмірі, договір є чинним, розмір винагороди був встановлений у договорі у фіксованому розмірі, а саме 1 185,00 грн щомісяця, він є зрозумілим та не є надмірно великим по відношенню до суми отриманого кредиту. Доказів звернення відповідачки до банку з вимогою змінити умови договору, звернення до суду з вимогою про визнання частини умов договору недійсними тощо матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У статті 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Суд зазначає, що враховує аналогічні висновки, які викладені в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.03.2021 у справі № 904/2073/19, та які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору.

Одночасно, суд зазначає, що нарахування винагороди за кредитне обслуговування також можливе лише в межах строку кредитування, ні договір, ні чинне законодавство не містять положень щодо можливості нарахування винагороди понад строку кредитування, а саме після 03.05.2024.

З урахуванням наданого позивачем розрахунку та з урахуванням часткових сплат задоволенню підлягають вимоги в частині стягнення винагороди в загальній сумі 3 0810,00 грн, яка нарахована по 30.04.2024, в решті вимог в цій частині суд відмовляє з наведених підстав.

Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення штрафу (фіксована складова) у сумі 1 000,00 грн та штрафу (змінна складова) у сумі 7 500,00 грн, нарахованих на підставі п. 5.8 кредитного договору № N20.22. від 06.05.2021, суд зазначає таке.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

У пункті 5.8. договору сторони погодили, що у випадку порушення позичальником термінів платежів по будь-якому із грошових зобов`язань передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів, що спричинило звернення банку до судових органів, позичальник сплачує банку штраф, що розраховується за наступною формою: 1000,00грн +5% від суми встановленого у п.А.2 цього договору ліміту на цілі, відмінні від платежів для сплати за реєстрацію предметів застави у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

24.02.2022 Указом Президента України №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" було постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022.

Воєнний стан в Україні неодноразово продовжено Указами Президента України, на даний час в Україні діє воєнний стан.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" №2120-IX від 15.03.2022 було доповнено Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України пунктом 18.

Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Враховуючи приписи п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України та те, що штраф нарахований відповідачу позивачем після 24.02.2022 у період дії воєнного стану, відповідач звільняється від нарахованих позивачем штрафів, а вимоги в частині стягнення штрафу (фіксована складова) у сумі 1 000,00 грн та штрафу (змінна складова) у сумі 7 500,00 грн задоволенню не підлягають.

Стосовно тверджень відповідачки про нездійснення сплати за наявності форс-мажорних обставин, суд звертає увагу на те, що форс-мажорні обставини не звільняють сторін договору від виконання зобов`язань і не змінюють строків такого виконання, цей інститут спрямований виключно на звільнення сторони від негативних наслідків, а саме від відповідальності за невиконання чи прострочення виконання зобов`язань на період існування форс-мажору. Як вже встановив суд, відповідачка звільнена від відповідальності за прострочення виконання нею грошового зобов`язання за кредитним договором в силу закону, що не звільняє від обов`язку виконання основного зобов`язання, визначеного умовами договору.

Пунктом 5 частини 1 статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, суд дійшов висновку, що судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме витрати по сплаті судового збору в сумі 3 062,50 грн підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, в іншій частині судовий збір залишається за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись 1-5, 10, 11, 12, 20, 73-80, 86, 129, 233, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації : АДРЕСА_3 , місце реєстрації як внутрішньо переміщеної особи : АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства "Акцент-Банк" (49074, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Батумська, буд. 11, код 14360080) заборгованість за тілом кредиту за Кредитним договором № N20.22. від 06.05.2021 у сумі 130 606,47 грн, заборгованість за процентами в сумі 42 750,12 грн, заборгованість за винагородою в сумі 30 810,00 грн та витрати зі сплати судового збору в сумі 3 062,50 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається в строки та в порядку, визначені статтями 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 17.09.2025.

Суддя Т. О. Лобода