УХВАЛА

09 вересня 2025 року

м. Київ

cправа № 917/51/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,

секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Опішнянської селищної ради

на рішення Господарського суду Полтавської області від 18.12.2024 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 31.03.2025 у справі

за позовом заступника керівника Полтавської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Полтавської обласної військової (державної) адміністрації

до: 1) Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області,

2) Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Слобожанський лісовий офіс»

про визнання незаконними та скасування наказів, рішення, скасування державної реєстрації земельної ділянки, усунення перешкод в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою.

У судовому засіданні взяв участь прокурор - Годлевська-Коновалова А. В.

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року Заступник керівника Полтавської обласної прокуратури (далі - Прокурор) звернувся до суду в інтересах Полтавської обласної військової (державної) адміністрації (далі - Полтавської ОВА та/або позивач) до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Полтавській області та/або відповідач-1) та Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області (далі - Селищна рада та/або відповідача-2) з позовом, в якому просив:

- визнати незаконним та скасувати наказ ГУ Держгеокадастру у Полтавській області від 15.11.2019 № 10587-сг «Про затвердження документації із землеустрою» яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності на території Попівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області в частині формування земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :00:060:0006 (далі - наказ від 15.11.2019 № 10587-сг);

- визнати незаконним та скасувати наказ ГУ Держгеокадастру у Полтавській області від 26.11.2020 № 5-отг «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» у частині передачі Селищній раді у комунальну власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності з кадастровим номером :00:060:0006 (далі - наказ від 26.11.2020 № 5-отг);

- визнати незаконним та скасувати рішення Селищної ради від 03.12.2020 «Про затвердження акта приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність» у частині затвердження акта приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність від 26.11.2020 та прийняття у комунальну власність Опішнянської селищної об`єднаної територіальної громади в особі Селищної ради земельної ділянки з кадастровим номером :00:060:0006 (далі - рішення від 03.12.2020);

- витребувати з незаконного володіння Селищної ради у власність Полтавської ОВА земельну ділянку з кадастровим номером :00:060:0006;

- скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :00:057:0006 з одночасним припиненням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо зазначеної земельної ділянки.

Позовні вимоги узагальнено обґрунтовані тим, що передача земельної ділянки з кадастровим номером :00:060:0006 (далі - спірна земельна ділянка) із державної власності у комунальну відбулася з порушенням вимог земельного та лісового законодавства, оскільки вказана земельна ділянка входить до земель, переданих державному лісогосподарському підприємству в постійне користування у 2001 та 2003 роках.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 18.12.2024 у справі № 917/51/24 (суддя Погрібна С. В.) позов задоволено частково; визнано незаконним та скасовано наказ від 15.11.2019 № 10587-сг про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності на території Попівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області в частині формування земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :00:060:0006; визнано незаконним та скасовано наказ від 26.11.2020 № 5-отг у частині передачі Селищній раді у комунальну власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності з кадастровим номером :00:060:0006; визнано незаконним та скасовано рішення від 03.12.2020 у частині затвердження акта приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність від 26.11.2020 та прийняття у комунальну власність Опішнянської селищної об`єднаної територіальної громади в особі Селищної ради земельної ділянки з кадастровим номером :00:060:0006; скасовано у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :00:057:0006 з одночасним припиненням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо зазначеної земельної ділянки; в іншій частині позовних вимог відмовлено; стягнуто з ГУ Держгеокадастру у Полтавській області на користь Полтавської обласної прокуратури 5368,00 грн витрат зі сплати судового збору; стягнуто з Селищної ради на користь Полтавської обласної прокуратури 5368,00 грн витрат зі сплати судового збору.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з підстав того, що цільове призначення спірної земельної ділянки, яка частково відноситься до земель лісогосподарського призначення не передбачає можливості її відведення до категорії земель сільськогосподарського призначення та передання в комунальну власність за наказом ГУ Держгеодастру у Полтавській області, що, в свою чергу, свідчить про наявність підстав як для її повернення на користь Полтавської ОВА з незаконного володіння Селищної ради, так і для скасування її державної реєстрації в Державному земельному кадастрі, що разом із негаторною вимогою є належним способом захисту порушеного права держави, оскільки таке скасування припиняє фактичне володіння Селищної ради спірною земельною ділянкою.

Разом з тим, суд першої інстанції відмовив Прокурору у задоволенні вимоги про повернення спірної земельної ділянки, у зв`язку з тим, що незаконно сформована спірна земельна ділянка частково накладається на землі державного лісового фонду, отже лише частина спірної земельної ділянки є власністю держави, інша її частина належить до земель комунальної власності. За таких обставин повернення усієї спірної земельної ділянки у власність держави порушуватиме право комунальної власності Селищної ради на частину земельної ділянки, а часткове її повернення неможливе у зв`язку з її сформованістю як єдиного об`єкта цивільних прав.

Що ж до заяви відповідача-2 про застосування наслідків спливу позовної давності суд зазначив, що спірну земельну ділянку згідно з актом приймання-передачі передано у комунальну власність Селищної ради 26.11.2020. Враховуючи строк початку перебігу позовної давності та продовження законом такого строку на час дії карантину та воєнного стану в Україні, строк звернення до суду Прокурора з позовом у цій справі не пропущено.

Переглянувши дану справу в апеляційному порядку, Східний апеляційний господарський суд (Россолов В. В. - головуючий, судді: Склярук О. І., Хачатрян В. С.) постановою від 31.03.2025 рішення місцевого суду залишив без змін.

Не погодившись із судовими рішеннями, Селищна рада звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить їх скасувати.

Підставою касаційного оскарження визначено приписи 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), у зв`язку з тим, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували ряд норм Цивільного, Земельного і Лісового кодексів України та не врахували висновків Верховного Суду щодо правильного застосування таких норм у подібних правовідносинах, які викладено у постановах від 26.07.2022 у справі № 911/1068/21, від 16.12.2021 у справі № 904/5445/20, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 07.11.2018 у справі № 575/476/16-ц, у справі № 922/1491/21 (постанову не зазначає), від 24.12.20214 у справі № 6-212цс14, від 01.06.2021 у справі № 925/929/19, у справі № 990/102/22 (постанову не зазначає).

Доводи касаційної скарги узагальнено зводяться до помилковості висновків судів про доведеність Прокурором обставин віднесення частини спірної земельної ділянки до земель лісового фонду державної власності, а також до неправомірності самостійного «поновлення» Прокуророві пропущеної позовної давності без наведення ним причин поважності такого пропуску.

Прокурор надіслав на адресу суду відзив, у якому він висловив свої заперечення щодо задоволення касаційної скарги, оскільки скаргу вважає необґрунтованою та безпідставною. Окремо звертає увагу на нерелевантність посилань скаржника у скарзі на судову практику Верховного Суду. З оскарженими рішеннями погоджується та просить залишити їх без змін.

18.06.2025 до суду касаційної інстанції надійшов відзив відповідача-1, в якому він не висловлює своєї позиції щодо аргументів скаржника, а наводить власні доводи щодо наявності правових підстав для касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій, хоча заявником касаційної скарги не являється.

26.06.2025 заява Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (далі - ДП «Ліси України») про заміну філії у цій справі, а саме філію «Полтавське лісове господарство» ДП «Ліси України» замінити на філію «Слобожанський лісовий офіс» ДП «Ліси України», яку судом задоволено.

08.08.2025 на адресу суду надійшло клопотання ДП «Ліси України» про розгляд справи за відсутності представника третьої особи. Крім цього, у вказаному клопотання ДП «Ліси України» просить суд касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення та постанову - без змін.

Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, а також матеріали справи, Верховний Суд відхиляє ці доводи, а обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, у наведеному випадку не підтвердилися з огляду на таке.

Так, підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі стали положення пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Згідно із вказаним пунктом підставами касаційного оскарження судових рішень, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Тобто, відповідно до положень згаданої норми, касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових:

(1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду;

(2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який було сформульовано у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема і пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

При цьому, з-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

Подібність правовідносин суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Водночас суд касаційної інстанції зазначає, що слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Враховуючи наведене, проаналізувавши обставини правовідносин у даній справі та у справах, на неврахування правових висновків в яких посилається скаржник у касаційній скарзі, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що правовідносини у порівнюваних справах не є подібними, а тому підстави для здійснення касаційного провадження у цій справі з покладенням в основу правових висновків із постанов суду касаційної інстанції, на які посилається Селищна рада відсутні з огляду на таке.

У справі № 911/1068/21 суди розглядали спір про визнання недійсним рішення комісії Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз», яке оформлене відповідним протоколом щодо нарахування споживачеві вартості необлікованого обсягу природного газу.

У справі № 904/5445/20 суди розглядали спір про стягнення заборгованості, пені та інфляційних втрат заявлені у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань зі своєчасної оплати поставленого природного газу за договором купівлі-продажу природного газу.

У справі № 922/1491/21 суди розглядали спір про визнання права власності на майно та витребування майна з незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та визнання недійсним договору. Більше того, суд касаційної інстанції взагалі не ухвалював постанов у зазначеній справі, а постановляв ухвали про закриття касаційного провадження та про повернення касаційних скарг.

Звідси предмет позову, підстави позову, нормативно правове регулювання правовідносин та сама суть вказаних справ та справи № 917/51/24 неподібні.

У справі № 6-212цс14 суди дійсно розглядали спір про визнання незаконним і скасування розпорядження, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з підстав її віднесення до земель лісового фонду державної власності.

Верховний Суд України у постанові від 24.12.2024 у вказаній справі № 6-212цс14 виснував про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України.

Водночас у зв`язку із тим, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги матеріали, які мають значення для правильного визначення правового режиму спірної земельної ділянки, Верховний Суд України направив справу № 6-212цс14 на новий розгляд, що свідчить про неподібність фактичних обставин зі справою № 917/51/24, в якій суди попередніх інстанцій чітко встановили, що спірна земельна ділянка входить до масиву земель, переданих державному лісогосподарському підприємству рішенням Полтавської обласної ради від 31.10.2001 «Про надання земель лісового фонду, які перебували у користуванні колишніх колективних сільськогосподарських підприємств» і розпорядженням голови Зіньківської РДА від 02.04.2003 № 165, яким затверджено проєкт відведення земельних ділянок під заліснення Полтавському державному лісогосподарському підприємству об`єднання «Полтаваліс» для ведення лісового господарства та надано у постійне користування земельні ділянки, розташовані, зокрема, на території Попівської сільської ради 38,5 га, з них пасовищ - 38,5 га.

Аналогічні зауваження колегія суддів висловлює і щодо доводів касаційної скарги, які спираються на висновки Верховного Суду, наведені у постанові від 30.04.2024 у справі № 913/50/22 (у касаційній скарзі ця постанова прямо не зазначена, але цитує скаржник висновки саме з неї). Так, у справі № 913/50/22 суд касаційної інстанції виходив із фактичних обставин не завершення процедури відведення земельної ділянки державному підприємству, в той час як у цій справі № 917/51/24 такі обставини місця не мають. Цитовані ж скаржником мотиви суду касаційної інстанції із постанови від 30.04.2024 про відхилення аргументів Прокурора, висновками Верховного Суду щодо застосовування правових норм не являються, а тому підставою касаційного оскарження судових рішень бути не можуть.

У справі № 925/929/19 суди розглядали спір про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства та передачі земельної ділянки в оренду, а також визнання недійсним договору оренди землі з підстав передачі в оренду спірної ділянки без проведення земельних торгів та з порушенням встановленого порядку зміни цільового призначення земель.

Звідси предмет позову, підстави позову, нормативно правове регулювання правовідносин та сама суть вказаної справи та справи № 917/51/24 неподібні.

У справі № 990/102/22 Велика Палата Верховного Суду розглядала апеляційну скаргу фізичної особи на ухвалу Касаційного адміністративного суду про повернення позовної заяви і висловлювалася щодо застосування установленого статтею 122 КАС України шестимісячного строку звернення до адміністративного суду.

Враховуючи означене, цитовані скаржником висновки Великої Палати Верховного Суду від 08.12.2022 із вказаної справи взагалі не являються підставою для касаційного оскарження судових рішень у справі № 917/51/24.

Наведені ж Селищною радою висновки із постанов Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 07.11.2018 у справі № 575/476/16-ц стосуються правовідносин, які формуються в обставинах пропуску позовної давності, в той час як у даній справі № 917/51/24 таких обставин суди не встановили. Колегія суддів у цій частині зауважує, що скаржник безпідставно ототожнює поновлення судом за заявою сторони пропущеного процесуального строку, встановленого законом з інститутом позовної давності, яка не є процесуальним строком.

Суд касаційної інстанції також відмічає, що для спростування будь-якого висновку, наведеного у оскаржуваних рішеннях, скаржник мав навести не особисті міркування щодо незаконності та необґрунтованості цих рішень, а довести, який саме висновок Верховного Суду щодо застосування конкретної норми права у подібних відносинах не врахували суди попередніх інстанцій з урахуванням встановлених ними обставин справи. Незгода скаржника з рішеннями судів попередніх інстанцій або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться в рішеннях, не свідчить про їх незаконність.

Наведене узгоджується із висновками, викладеними Верховним Судом в ухвалі від 20.08.2025 у справі № 917/52/24, ухваленої у подібних правовідносинах.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

Умови прийнятності касаційної скарги за змістом норм законодавства можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23.10.1996; «Brualla Gomes de la Torre v. Spain» від 19.12.1997).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Зважаючи на те, що постанови суду касаційної інстанції, на які посилається Селищна рада у касаційній скарзі в обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, для касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій, прийняті касаційним судом у неподібних справі № 917/51/24 правовідносинах, колегія суддів Верховного Суду, на підставі наведеного вище пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, дійшла висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Селищної ради на рішення Господарського суду Полтавської області від 18.12.2024 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 31.03.2025 у цій справі.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Опішнянської селищної ради на рішення Господарського суду Полтавської області від 18.12.2024 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 31.03.2025 у справі № 917/51/24 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ