ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2025 р.м. ХарківСправа № 922/2438/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Пономаренко Т.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Ковальової Ніни Михайлівни ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 )
до Харківського квартирно-експлуатаційне управління (61024, м. Харків, вул. Григорія Сковороди, 61; )
про стягнення заборгованості
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

16.07.2025 Фізична особа-підприємець Ковальова Ніна Михайлівна звернулась до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Харківського квартирно-експлуатаційне управління, в якій просить суд стягнути з Харківського Квартирно-експлуатаційного управління на користь Фізичної особи підприємця Ковальової Ніни Михайлівни заборгованість з відшкодування витрат за спожиту та розподілену електроенергію за Договором про відшкодування витрат за спожиту електричну енергію та за послуги розподілу електричної енергії №1703 від 06.11.2024 року у розмірі 6 071,30 грн., а також стягнути з відповідача судові витрати.

Позов обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором про відшкодування витрат за спожиту електричну енергію та за послуги розподілу електричної енергії №1703 від 06.11.2024 в частині відшкодування використаної електричної енергії.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 18.07.2025 прийнято позовну заяву Фізичної особи-підприємця Ковальової Ніни Михайлівни до Харківського квартирно-експлуатаційне управління про стягнення заборгованості до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі №922/2438/25. Вирішено розгляд справи №922/2438/25 здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

30.07.2025 через кабінет Електронного суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.№17636 від 30.07.2025).

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 21.08.2025 прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи відзив представника Фізичної особи-підприємця Ковальової Ніни Михайлівни Шевченка А.В. (вх.№17636 від 30.07.2025) на позовну заяву.

У відзиві представник відповідача зазначив, що КЕВ м. Харків проти задоволення позовної заяви заперечує, позовну заяву вважаємо необґрунтованою. КЕВ м. Харків на заперечує, проти того, що укладало договір №171 від 05.04.2024, але відповідно до п.3.3 підставою для відшкодування відповідачем за В/Ч комунальних послуг є укладені договори на відшкодування окремо за кожним видом наданих комунальних послуг за відповідним пакетом документів. Позивач не звертався в 2024 році до КЕВ м. Харків з відповідним пакетом документів на відшкодування за жовтень 2024 року, чим позбавив себе можливості вчасно отримати відшкодування за отримані військовою частиною комунальні послуги.

Також, як зазначив представник відповідача, Квартирно-експлуатаційний відділ міста Харків є бюджетною установою, яка в своїй діяльності фінансується із державного бюджету, та є розпорядником бюджетних коштів виключно в рамках взятих на себе зобов`язань бюджетного періоду.

На думку представника відповідача, не має вини в діях відповідача в тому, що позивач не звертався за відшкодуванням у встановлені розумні строки, коли відповідач мав можливість оплатити за взятими на себе зобов`язаннями по договору інакше як за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Згідно з частиною 3 зазначеної статті судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України.

Відповідно до частини 1, пункту 10 частини 3 статті 2 та частини 2 статті 114 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Основними засадами (принципами) господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом, а строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Відповідно до статті 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Процесуальні документи у цій справі направлялись всім учасникам судового процесу, що підтверджуються інформацією з КП "Діловодство спеціалізованого суду" про доставку електронного листа в електронний кабінет.

Таким чином, всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог, а також судом надано сторонам достатньо часу для звернення із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.

Приймаючи до уваги належне повідомлення відповідача про розгляд даної справи, а також враховуючи наявність у матеріалах справи достатньої кількості документів для розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про її розгляд за наявними матеріалами.

Згідно з ч.4 ст.240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне.

05.04.2024 між Фізичною особою - підприємцем Ковальовою Ніною Михайлівною, як балансоутримувачем (Сторона-1), з однієї сторони, Військовою частиною НОМЕР_2 , як користувачем ( НОМЕР_3 ) з другої сторони, та Харківським Квартирно-експлуатаційним управлінням, як платником (Сторона-З), було укладено договір спільного тимчасового безоплатного користування №171 (далі - Договір).

Згідно п.1.1 Договору, Сторона-1 надає Стороні-2 можливість на спільне тимчасове безоплатне користування нерухомим майном (приміщення загальною площею 87кв.м., розташоване на земельній ділянці 0,2га, за адресою: Харківська область, Куп`янський район, Село Василенкове, вул. Журавська,1.

Пунктом 10.1 Договору, з урахування Додаткової Угоди №1 до нього, встановлено, він розпочинає свою дію з моменту підписання та діє до 31.12.2025.

За Актом приймання-передачі нерухомого майна згідно Договору безкоштовного використання, 05.04.2024 позивач передав а Сторона 2 прийняла у користування нежитлові приміщення зазначені у п. 1.1. Договору. В цьому ж акті сторони зафіксували показники лічильників електричної енергії.

Відповідно до умов пункту 2.1 Договору користувач вступає в спільне тимчасове користування нерухомим майном у термін зазначений в Договорі та Акті приймання-передачі.

Пунктом 3.2 Договору, сторони передбачили, що саме платник несе зобов`язання з відшкодування балансоутримувачу всіх витрат за комунальні послуги, які були отриманні користувачем за час дії цього Договору.

За змістом пункту 4.7. Договору до обов`язків користувача віднесено обов`язок укласти із Стороною 1 та Стороною 3 договори на відшкодування спожитих комунальних послуг окремо за кожним видом комунальних послуг.

В силу зазначеного вище положення Договору, між Харківським Квартирно-експлуатаційним управлінням, як платником (Сторна1), Фізичною особою - підприємцем Ковальовою Ніною Михайлівною (Сторона-2), Військовою частиною НОМЕР_2 , як користувачем ( НОМЕР_4 ) було укладено договір про відшкодування витрат за спожиту електричну енергію та за послуги розподілу електричної енергії №1703 від 06.11.2024 (далі - Договір про відшкодування).

Відповідно до п.1.1 Договору про відшкодування, Сторона 2 забезпечує постачання електричної енергії, що використовується Стороною 3, а Сторона 1 відшкодовує витрати понесені Стороною 2 з оплати електричної енергії, яка була спожита Стороною, за встановленими тарифами в терміни передбачені даним договором.

Пунктом 1.2 Договору про відшкодування встановлено, що відшкодування витрат за спожиту електричну енергію здійснюється відповідно до показників лічильників або розрахунку згідно Договору на безкоштовне тимчасове використання приміщення від 05.04.2024року №171.

Згідно з п.1.2 Договору про відшкодування, запланований обсяг споживання та розподілу електричної енергії за період квітень-вересень 2024 року, складає 2050 кВт/год.

Вартість постачання електричної енергії визначалась сторонами у п. 2.1 Договору про відшкодування.

Загальна вартість договору за умовами п.2.2, становить 17 841,80 грн.

Додатковою угодою до Договору про відшкодування, встановлений новий запланований обсяг споживання та розподілу електричної енергії за період квітень-жовтень 2024 року, та складає 2631 кВт/год.

Відповідно змінена вартість постачання електричної енергії, яка визначалась сторонами у п.2.1 Договору про відшкодування.

Загальна вартість договору за умовами додаткової угоди до Договору про відшкодування становить 23 913,10 грн.

Згідно з п.3.6 Договору про відшкодування, оплата за цим договором здійснюється на підставі належним чином оформленого акту виконаних робіт (наданих послуг) протягом 30 календарних днів (за умови надходження бюджетних коштів на рахунок Сторони 1 за відповідним кодом видатків).

На виконання Договору про відшкодування Стороною 2 та Стороною 3 був складений Акт виконаних робіт (наданих послуг) на підтвердження того, що в період з 01.10.2024 по 31.10.2024 сума відшкодування витрат за спожиту та розподілену електроенергію складає 6071,30 грн.

Вказана сума електропостачання також підтверджується Актом про обсяги розподіленої електричної енергії та Актом приймання-передачі електричної енергії за жовтень 2024 року, надані позивачу Приватним акціонерним товариством "Харківенергозбут".

Як стверджує позивач, відповідач (платник) має зобов`язання з відшкодування на користь позивача (балансоутримувача), використаних користувачем комунальних послуг (електричної енергії) за період з 01.10.2024 по 31.10.2024 у розмірі 6071,30 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до вимог ст.6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як було встановлено судом, 05.04.2024 між Фізичною особою - підприємцем Ковальовою Ніною Михайлівною, як балансоутримувачем (Сторона-1), з однієї сторони, Військовою частиною НОМЕР_2 , як користувачем ( НОМЕР_3 ) з другої сторони, та Харківським Квартирно-експлуатаційним управлінням, як платником (Сторона-З), було укладено договір спільного тимчасового безоплатного користування №171, згідно якого Сторона-1 надає Стороні-2 можливість на спільне тимчасове безоплатне користування нерухомим майном, а саме: приміщення загальною площею 87 кв.м., розташоване на земельній ділянці 0,2га, за адресою: Харківська область, Куп`янський район, Село Василенкове, вул. Журавська,1.

06.11.2024 між Харківським Квартирно-експлуатаційним управлінням, як платником (Сторна1), Фізичною особою - підприємцем Ковальовою Ніною Михайлівною (Сторона-2), Військовою частиною НОМЕР_2 , як користувачем (Сторона3) було укладено договір про відшкодування витрат за спожиту електричну енергію та за послуги розподілу електричної енергії №1703 від 06.11.2024, відповідно до п.1.1 Договору про відшкодування, Сторона 2 забезпечує постачання електричної енергії, що використовується Стороною 3, а Сторона 1 відшкодовує витрати понесені Стороною 2 з оплати електричної енергії, яка була спожита Стороною, за встановленими тарифами в терміни передбачені даним договором.

Позивач, звертаючись з даним позовом до суду, просить стягнути з відповідача заборгованість у вигляді понесених витрат з оплати послуг з електропостачання.

Відповідно до ч.1 ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положенням ч. 2 ст. 901 Цивільного кодексу України визначено, що положення глави 63 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно з ч.1 ст.903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Пунктами 1.1. та 3.2 договору спільного тимчасового безоплатного користування №171 від 05.04.2024 сторони погодили, що Сторона-1 надає Стороні-2 можливість на спільне тимчасове безоплатне користування нерухомим майном та саме платник несе зобов`язання з відшкодування балансоутримувачу всіх витрат за комунальні послуги, які були отриманні користувачем за час дії цього Договору.

Відтак, оскільки плата за саму діяльність балансоутримувача умовами договору не передбачена, за своєю правовою природою зазначений договір має ознаки договору про безоплатне надання послуг. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №916/770/19.

Згідно зі статтею 904 ЦК України за договором про безоплатне надання послуг замовник зобов`язаний відшкодувати виконавцеві усі фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Обов`язок відшкодувати виконавцеві всі фактичні витрати, необхідні для виконання договору про безоплатне надання послуг, ґрунтується на презумпції відплатності договорів про надання послуг.

Правовий аналіз наведених положень ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що договір надання послуг є двостороннім правочином, за яким обов`язку виконавця з надання певної послуги кореспондує обов`язок замовника з її оплати.

Під фактичними витратами слід розуміти грошові витрати або використання власних матеріалів і предметів виконавця з повним чи частковим їх споживанням, що здійснюються виконавцем для належного надання послуги. Тягар доведення відповідності понесених витрат, необхідних для виконання договору, лежить на виконавцеві. Виходячи з того, які витрати були понесені виконавцем (у грошовій чи натуральній формі), сторони за узгодженням можуть вирішити питання про відшкодування витрат у формі або грошової компенсації, або повернення речей такого самого роду і якості, відновлення їхніх властивостей. Оцінюючи фактично понесені витрати, слід враховувати тільки ті, які були необхідними для виконання укладеного договору. Жодних інших замовник виконавцеві не сплачує. Не підлягають відшкодуванню прибутки, яких виконавець міг би реально одержати при звичайних умовах, якби в цей час не здійснював виконання договору про надання безоплатних послуг.

Відтак, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази на предмет доведення відповідності понесених позивачем витрат, суд враховує, що заявлена позивачем до стягнення сума боргу розрахована на підставі наданих Приватним акціонерним товариством "Харківенергозбут" (постачальником універсальних послуг) Актів про обсяги розподіленої електричної енергії та приймання-передачі електричної енергії за жовтень 2024 року.

Разом з цим, Стороною 2 та Стороною 3 було складено Акт виконаних робіт (наданих послуг) на підтвердження того, що в період з 01.10.2024 по 31.10.2024 сума відшкодування витрат за спожиту та розподілену електроенергію складає 6071,30 грн.

В свою чергу відповідач ані факту споживання електричної енергії у жовтні 2024 року у встановлених обсягах, ані наявності заборгованості з оплати послуг електропостачання у загальному розмірі 6071,30 грн. не заперечує.

Однак Харківське квартирно-експлуатаційне управління стверджує, що відповідач є бюджетною установою, яка в своїй діяльності фінансується із державного бюджету, та є розпорядником бюджетних коштів виключно в рамках взятих на себе зобов`язань бюджетного періоду, а відтак відповідач не має вини в діях відповідача в тому, що позивач не звертався за відшкодуванням у встановлені розумні строки, коли відповідач мав можливість оплатити за взятими на себе зобов`язаннями по договору інакше як за рішенням суду.

Згідно з вимогами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч.2 ст.530 ЦК України).

Згідно з п.3.6 Договору про відшкодування, оплата за цим договором здійснюється на підставі належним чином оформленого акту виконаних робіт (наданих послуг) протягом 30 календарних днів (за умови надходження бюджетних коштів на рахунок Сторони 1 за відповідним кодом видатків).

З огляду на умови Договору відшкодування, строк оплати за фактично спожиту електричну енергію за жовтень 2024 року є таким, що настав.

У відповідності до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, що передбачено частиною першою статті 612 ЦК України.

Разом з тим, частиною першою статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Посилання відповідача на відсутність у нього, як бюджетної установи, необхідного фінансування та бюджетних асигнувань суд вважає безпідставним та таким, що не може бути підставою для відмови в задоволенні позову.

Статтею 617 Цивільного кодексу України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності, як відсутність у боржника необхідних коштів.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 01 грудня 2004 року № 20-р/2004, від 09 липня 2007 року №6-рп/2007).

Зокрема, в Рішенні від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. Інакше всі негативні наслідки відсутності такого механізму покладаються на державу.

З огляду на зміст статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейський суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні в справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (пункт 26).

ЄСПЛ у пункті 48 рішення від 30 листопада 2004 року у справі «Бакалов проти України» та в пункті 40 рішення від 18 жовтня 2005 року у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» зазначив, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року у справі №911/4249/16 відхилила твердження скаржника про відсутність його обов`язку здійснити розрахунок з позивачем за надані особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, телекомунікаційні послуги у період з 01 січня 2015 року до 01 січня 2016 року через те, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» не було передбачено кошти на ці видатки, оскільки в особи виникає певне право, а в держави - відповідне цьому праву фінансове зобов`язання не із закону про Державний бюджет України та похідних від нього актів (бюджетний розпис, кошторис тощо), а з нормативно-правових актів, що регулюють відносини між особою та державою в певній сфері суспільних відносин.

Аналогічний правовий висновок про те, що сама собою відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання викладено, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі №3-77гс17, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справах №925/246/17, №925/974/17, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі №12-46гс18. Зважаючи на викладене, Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав для відступу від цих висновків Верховного Суду України та Верховного Суду.

Відтак, з урахуванням вимог статті 617 Цивільного кодексу України та правових висновків, викладених в рішеннях Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, у даному випадку, не виправдовує бездіяльність відповідача і не є підставою для звільнення його від відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1,2,3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на зазначене, беручи до уваги принцип змагальності сторін, враховуючи стандарт переваги більш вагомих доказів, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що суд задовольнив позов повністю, у відповідності ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати щодо сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі (з урахуванням коефіцієнта 0,8).

На підставі викладеного та керуючись статтями 4, 20, 73, 74, 86, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Фізичної особи-підприємця Ковальової Ніни Михайлівни до Харківського квартирно-експлуатаційне управління про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з Харківського квартирно-експлуатаційне управління (61024, м. Харків, вул. Григорія Сковороди, 61; ) на користь Фізичної особи-підприємця Ковальової Ніни Михайлівни ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ) заборгованість з відшкодування витрат за спожиту та розподілену електроенергію за договором про відшкодування витрат за спожиту електричну енергію та за послуги розподілу електричної енергії №1703 від 06.11.2024 у розмірі 6 071 (шість тисяч сімдесят одна) грн. 30 коп., а також суму витрат із сплати судового збору в розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено "16" вересня 2025 р.

Суддя Т.О. Пономаренко