ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
У Х В А Л А
23.09.2025 Справа № 905/981/25
З дотриманням приписів ст.6 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, для розгляду справи №905/981/25 визначено суддю Чернову О.В.
Розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ОК РІТЕЙЛ ГРУП», м. Краматорськ Донецької області про видачу судового наказу, суд зазначає про таке.
Відповідно до статті 147 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатом розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу.
Згідно з статтею 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Приписами частини 2 статті 12 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.
Отже, відповідно до приписів статей 12 та 148 Господарського процесуального кодексу України, судовий наказ може бути виданий лише за вимогами про стягнення грошових коштів, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо. Тобто заявлені у заяві про видачу судового наказу вимоги повинні відповідати презумпції безспірності вимог заявника.
За загальним правилом, при розгляді вимог в порядку наказного провадження суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті (п.7 ч.1 ст.155 Господарського процесуального кодексу України).
Водночас, підставою для відмови у видачі наказу є, зокрема, встановлення судом обставин, що з поданої заяви про видачу судового наказу не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги.
Така підстава для відмови у видачі судового наказу свідчить про наявність у суду обов`язку здійснити певний аналіз обґрунтованості вимог заявника на предмет наявності/порушення його права.
Однак, такі повноваження суду в межах наказного провадження є обмеженими, враховуючи функціональне призначення інституту наказного провадження та принцип пропорційності господарського судочинства (ст.15 Господарського процесуального кодексу України).
Так, у випадку встановлення судом обставин, які свідчать про необґрунтованість вимог заявника у певній частині, мають місце обставини, які свідчать про відсутність безспірності вимог, що є обов`язковою умовою наказного провадження, а отже суд повинен відмовити у видачі наказу з таких підстав.
При цьому, наявність спору про право, яке є підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу, вирішується суддею у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Наявність спору можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб`єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб`єктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги. Крім того, мають ураховуватися обставини, якщо із доданих документів вбачається, що боржник заперечує, не визнає або оспорює свій обов`язок перед заявником (кредитором); із доданих документів вбачається пропуск позовної давності. Така вимога може бути вирішена лише у позовному провадженні. Разом із тим лише той факт, що договірні зобов`язання не виконуються, без обґрунтування причин, не вважається наявністю спору про право.
Таким чином, для задоволення заяви про видачу судового наказу, суд повинен перевірити виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу, на підставі викладених у ній обставин та доданих до заяви доказів. Звертаючись із заявою про видачу судового наказу, повинен в тому числі подати документи, що свідчать про безспірність його вимог.
Так, між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОК РІТЕЙЛ ГРУП» (орендар) та Фізичною особою-підприємцем Василегою Людмилою Павлівною (орендодавець) укладено договір оренди №Б-01/10-23 Ор від 01.10.2023 (договір).
Отже, виходячи зі змісту п. 4.7 договору, вбачається, що гарантійний платіж є способом забезпечення виконання зобов`язань, який зараховується за останній місяць оренди.
Одночасно, договір №Б-01/10-23 Ор від 01.10.2023 не містить умов повернення гарантійного платежу, у тому числі, у випадку дострокового розірвання договору.
Відповідно до ст. 570 Цивільного кодексу України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Таким чином, оскільки передбачений у п. 4.7 договору гарантійний платіж виконує забезпечувальну функцію, то такій платіж не є авансом, який виконує лише платіжну функцію.
Згідно з п. 571 Цивільного кодексу України Якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором. У разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.
З огляду на викладене, враховуючи, що гарантійний платіж за своєю правовою природою є завдатком, який виконує забезпечувальну функцію, беручи до уваги відсутність у договорі №Б-01/10-23 Ор від 01.10.2023 умов повернення такого гарантійного платежу, суд дійшов висновку, що для встановлення наявності у заявника як орендаря суб`єктивного права на повернення такого гарантійного платежу, необхідним є встановлення обставин відсутності порушень умов договору оренди зі сторони орендаря, зокрема, відсутності заборгованості з орендної плати.
Однак, будь-яких доказів належного виконання орендарем своїх зобов`язання за договором матеріали заяви про видачу судового наказу не містять.
За приписами п. 8 ч. 1 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.
Таким чином, подані матеріали заяви не свідчать про наявність суб`єктивного права у заявника та безспірність його вимог, у зв`язку з чим у видачі судового наказу слід відмовити, тому заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ОК РІТЕЙЛ ГРУП», м. Краматорськ Донецької області не підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 2 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.
Суд звертає увагу заявника, що відповідно до ст. 153 Господарського процесуального кодексу України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої ст. 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.
Відповідно до ч. 2 ст. 151 Господарського процесуального кодексу України у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.
Керуючись статтями 147, 150, 152, 153, 154, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд
Роз`яснити стягувачу, що за приписами частини 1 статті 153 Господарського процесуального кодексу України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктом 8 частини 1 статті 152 Господарського процесуального кодексу України не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою після усунення її недоліків або в порядку спрощеного позовного провадження.
Ухвала складена та підписана 23.09.2025.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Східного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги у строк, встановлений статтею 256 Господарського процесуального кодексу України в порядку.

Суддя О.В. Чернова