ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2025 року Справа № 903/207/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Бучинська Г.Б.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Володимир-Волинського Управління Державної казначейської служби України у Волинській області на рішення Господарського суду Волинської області від 11 червня 2025 року по справі №903/207/25, повний текст рішення складено 20 червня 2025 року (суддя І. О. Якушева)

за позовом Акціонерного товариства УкрСиббанк

до відповідача 1 Володимирського відділу державної виконавчої служби у Володимирському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління юстиції

до відповідача 2 Володимир-Волинського Управління Державної казначейської служби України у Волинській області

про стягнення з Державного бюджету України коштів у розмірі 31833 грн 53 коп.

Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до частин 2, 10 статті 270, частини 13 статті 8 та частини 3 статті 252 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство УкрСиббанк (надалі- Позивач) звернулось до Господарського суду Волинської області з позовом до Володимирського відділу державної виконавчої служби у Володимирському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління юстиції (надалі Відповідач 1), Володимир-Волинського Управління Державної казначейської служби України у Волинській області (надалі Відповідач 2) про стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України завданої матеріальної шкоди в розмірі 31833 грн 53 коп..

В обгрунтування своїх позовних вимог Позивач посилається на те, що головний державний виконавець Нововолинського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів; на даний період правонаступником якого є Відповідач 1) ОСОБА_1 у листах зазначив недостовірну інформацію про стягнення з ОСОБА_2 як з поручителя на рахунок Позивача за виконавчим провадженням № 51666026 в рахунок погашення боргу 41 794 грн 07 коп. та стверджував, що з ОСОБА_2 на користь Позивача фактично було стягнуто лише 9960 грн 54 коп.. Позивач зазначив, що з отриманих відповідей Нововолинського відділу ДВС у Володимирському районі Волинської області, ГУ ПФУ у Волинській області, з відомостей з облікових систем Позивача вбачається, що сума фактично стягнутих з ОСОБА_2 коштів у ВП № 51666026 становить 10695 грн 80 коп., з них: 9960 грн 54 коп. перераховано банку, 735 грн 26 коп. - перераховано до державного бюджету як виконавчий збір, а також те, що інших коштів, окрім коштів у розмірі 9960 грн 54 коп., до Позивача не надходило.

З позиції Позивача він, з огляду на зазначене, поніс витрати у розмірі сплачених коштів на користь ОСОБА_2 31833 грн 53 коп. (41794 грн 07 коп. 9960 грн 54 коп.), які не повинен був нести, якби Нововолинський міський відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) надав достовірну інформацію про розмір перерахованих банку коштів.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції Відповідач 2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідач 2 вказав, що станом на момент подачі позову і прийняття рішення по справі № 903/207/25 Господарським судом Волинської області відсутнє рішення, яким було б визнано рішення, дію чи бездіяльність державного виконавця Політей Ю.А. протиправною. Матеріали справи № 903/207/25 не містять жодних доказів, які б підтверджували протиправність (неправомірність) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця Нововолинського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Політей Ю.А..

Судом першої інстанції не взято до уваги доводи Відповідача 2, що згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, долученого до позовної заяви, відомості включені ЄДР за частиною першою статті 358 КК України щодо можливих протиправних дій відносно Позивача не лише державним виконавцем Політей Ю.А., але й громадянином ОСОБА_2 , який фактично отримав кошти у сумі 41794 грн 07 коп.. Тобто, у разі підтвердження факту надмірного стягнення коштів з Позивача є особа, яка ці кошти отримала, однак судом першої інстанції дану обставину справи залишено поза увагою та прийнято рішення, згідно з яким тягар відшкодування шкоди покладено на з Державний бюджет України.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 11 червня 2025 року позов задоволено.

Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив, зокрема з того, що головним державним виконавцем Відповідача 1 Політей Ю. А. у листі №2905 від 2 січня 2021 року вказано недостовірну інформацію про стягнення з ОСОБА_3 на користь Позивача 41794 грн 07 коп., в той час, коли фактично було стягнуто лише 9960 грн 54 коп., що визначено судом незаконним та протиправним, оскільки порушує приписи статті 4 Закону України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання, частини 1 статті 18 Закону України Про виконавче провадження, згідно з якими державний виконавець повинен здійснювати свою професійну діяльність сумлінно, дотримуватися принципів: верховенства права; законності; справедливості, неупередженості та об`єктивності. Таким чином, суд першої інстанції виснував, що внаслідок надання Відповідачем 1 недостовірної інформації про розмір стягнутої з ОСОБА_2 на користь Позивача суми коштів у виконавчому провадженні №51666026, Позивачу завдано шкоду, яка полягає в тому, що Позивач сплатив 41791 грн 07 коп. замість того, щоб сплатити 9960 грн 54 коп..

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 31 липня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача 2 та запропоновано Позивачу, Відповідачу 1 в строк протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали надати до відділу канцелярії та документообігу суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його надсилання Відповідачу 2.

6 серпня 2025 року через підсистему «Електронний суд» від представника Позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу Відповідача 2, в якому Позивач просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Позивач вказав, що зазначення в повідомленнях №2905 від 2 січня 2021 року та №30951 від 1 квітня 2022 року головним державним виконавцем Нововолинського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Політей Ю.А. недостовірної суми стягнення з ОСОБА_2 у розмірі 41 794 грн 07 коп., в той час як фактично стягнуто лише 10 695 грн 80 коп. є незаконним та протиправним оскільки порушує вимоги статті 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання», частини 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» та пункту 5 частини 1 статті 24 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Вказує, що оскільки з Позивача стягнуто 41794 грн 07 коп. саме на підставі несумлінно підготовлених та недостовірних за змістом повідомлень головного державного виконавця Відповідача 1 за №2905 від 2 січня 2021 року та №30951 від 1 квітня 2022 року, то такими протиправними діями державного виконавця завдана матеріальна шкода Позивачу на суму 31 833 грн 53 коп., а саме в розмірі різниці суми між зазначеною у неправдивих повідомленнях та тою, що в подальшому за запитом Позивача підтверджена органом ДВС, як така, що стягнута з боржника ОСОБА_2 . Позивачем.

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до частини 1 статті 270 ГПК України: у суду апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Згідно частини 2 статті 270 ГПК України: розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Частиною 3 статті 270 ГПК України передбачено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

В силу дії частини 10 статті 270 ГПК України: апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно частини 13 статті 8 ГПК України: розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Разом з тим, суд констатує, що види справ, що не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження визначені в частині 4 статті 247 ГПК України.

Суд констатує, що дана справа № 903/207/25 не підпадає під дані винятки.

Водночас, суд констатує, що згідно статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", з 1 січня 2025 року встановлено прожитковий мінімуму на одну працездатну особу в розмірі 3028 грн Відтак, максимальна ціна позову, що підлягає під дію частини 10 статті 270 ГПК України складає 302800 грн 00 коп. (що є більшою сумою, ніж сума позовних вимог в даній справі).

З огляду на вищевказане, колегія апеляційного господарського суду дослідивши матеріали справи на предмет їх підставності та предметності в розрізі вимог частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, ухвалила рішення здійснювати розгляд даної скарги без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, в такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно, ухвалою суду від 31 липня 2025 року повідомлено сторін про те, що розгляд справи №903/207/25 проводитися в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи, постанова по даній справі буде виготовлена до 29 вересня 2025 року включно.

Відтак, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що в задоволенні апеляційної скарги Відповідача 2 слід відмовити, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

При цьому апеляційний господарський суд виходить з наступного.

Як встановлено місцевим та апеляційними судами між Позивачем та ОСОБА_4 (надалі - Позичальник) укладено договір про надання споживчого кредиту №0 від 5 липня 2007 року, відповідно до якого Позивач надав Позичальнику кредитні кошти, а Позичальник зобов`язався щомісячно повертати кредит та сплачувати проценти у порядку, встановленому кредитним договором.

На забезпечення виконання кредитних зобов`язань за вказаним кредитним договором між Позивачем та ОСОБА_2 укладено договір поруки від 5 липня 2007 року.

У зв`язку з невиконанням Позичальником кредитних зобов`язань Позивач звернувся до Нововолинського міського суду Волинської області з позовом про стягнення у солідарному порядку заборгованості за вказаним договором з позичальника ОСОБА_4 та поручителя ОСОБА_2 ..

Заочним рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 28 травня 2015 року постановлено стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь Позивача за договором кредиту №0 від 5 липня 2007 року 12518 долларів США 32 центів заборгованості за тілом кредиту, 1321 долларів США 80 центів заборгованості за відсотками за користування кредитом, а всього 13 840 долларів 12 центів заборгованості за кредитом, що еквівалентно 316 690 грн 08 коп., пеню в сумі 7221 грн 32 коп. та з кожного з відповідачів по 1619 грн понесених Позивачем судових витрат.

На виконання зазначеного заочного рішення Нововолинським міським судом Волинської області 16 листопада 2015 року було видано виконавчий лист № 165/1051/15-ц та 14 липня 2016 року Нововолинським міським відділом державної виконавчої служби Західного міжрегінального управління Міністерства юстиції України щодо ОСОБА_2 відкрито виконавче провадження АСВП №51666026 про стягнення з ОСОБА_2 на користь Позивача заборгованості у розмірі 316 690 грн 08 коп., пені у розмірі 7221 грн 32 коп. та з кожного з відповідачів по 1619 грн понесених банком судових витрат, що підтверджується копією постанови про відкриття виконавчого провадження №51666026 (а.с. 25).

В подальшому ОСОБА_2 оскаржив заочне рішення Нововолинського міського суду Волинської області 16 листопада 2015 року.

Рішенням Волинського апеляційного суду від 21 січня 2021 року заочне рішення від 28 травня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_2 кредитної заборгованості та судового збору скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у позові Позивача до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

8 червня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про поворот виконання рішення суду.

Ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 24 листопада 2021 року його заяву було задоволено. В порядку повороту виконання заочного рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 28 травня 2015 року (яке скасовано в частині вимог до ОСОБА_2 постановою Волинського апеляційного суду від 21 січня 2021 року), стягнуто з Позивача на користь ОСОБА_2 41794 грн 07 коп. (а.с. 21-22)

Постановою Волинського апеляційного суду від 12 квітня 2022 року вказана ухвала залишена в силі (а.с. 23-25).

Суди дійшли висновку про стягнення з Позивача 41794 грн 07 коп. на підставі наданого ОСОБА_2 повідомлення головного державного виконавця Нововолинського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (правонаступником якого є Відповідач 1) ОСОБА_1 №2905 від 2 січня 2021 року та № 30951 від 1 квітня 2022 року, в яких зазначено, що на виконання частково скасованого судом апеляційної інстанції заочного рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 28 травня 2015 року на рахунок Позивача в рахунок погашення боргу перераховано 41794 грн 07 коп., стягнутих саме з ОСОБА_2 .

Лист головного державного виконавця Нововолинського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Політей Ю. А. № 2905 від 9 лютого 2021 року про стягнення з ОСОБА_2 на рахунок Позивача за виконавчим провадженням № 51666026 в рахунок погашення боргу 41794 грн 07 коп. вказано, що оригінали довідок № 2905 від 2 січня 2021 року та № 30951 від 1 квітня 2022 року знаходяться у справі № 165/1051/15-ц, провадження № 22-ц/802/186/22, що зберігається у Нововолинському міському суді Волинської області.

Як пояснював Позивач у процесі судового розгляду справи №903/207/25 в місцевому господарському суді головний державний виконавець Нововолинського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Політей Ю. А. у вказаних листах зазначив недостовірну інформацію про стягнення з ОСОБА_2 як з поручителя на рахунок Позивача за виконавчим провадженням № 51666026 в рахунок погашення боргу 41 794 грн 07 коп., а також стверджував, що з ОСОБА_2 на користь Позивача фактично стягнуто лише 9960 грн 54 коп..

Позивач вважає, що з отриманих відповідей Нововолинського відділу ДВС у Володимирському районі Волинської області, ГУ ПФУ у Волинській області, з відомостей з облікових систем Позивача вбачається, що сума фактично стягнутих з ОСОБА_2 коштів у ВП № 51666026 становить 10695 грн 80 коп., з них: 9960 грн 54 коп. - перераховано банку, 735 грн 26 коп. - перераховано до державного бюджету як виконавчий збір.

Постанова головного державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м.Київ) Савченко Ю.Й. від 8 березня 2023 року в ВП № 70991404 про закінчення виконавчого провадження з примусового стягнення коштів з Позивача на користь ОСОБА_2 надана Позивачем як доказ виконання ухвали Нововолинського міського суду Волинської області від 24 листопада 2021 року про стягнення з Позивача на користь ОСОБА_2 41794 грн 07 коп..

При цьому Позивач вказує, що поніс витрати у розмірі сплачених коштів на користь ОСОБА_2 в сумі 31833 грн 53 коп. (41794 грн 07 коп. 9960 грн 54 коп.), які, як вважає Позивач не повинен був нести, якби орган виконання надав достовірну інформацію про розмір перерахованих банку коштів.

28 березня 2024 року Позивач звернувся до відділення поліції №1 у м.Нововолинськ із заявою про скоєння кримінального провадження державним виконавцем Відповідача 1 Політей Ю. А. Після неодноразових скарг Позивача 27 червня 2024 року у Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження 0000139, копія витягу якого приєднано до позовної заяви. Позивач у позовній заяві пояснює, що досудове розслідування триває досі, а матеріали виконавчого провадження вилучені Володимирським РВП ГУНП у Волинській області.

Вважаючи свої права порушеними, Позивач звернувся з позовом до господарського суду про стягнення з Відповідача 2 матеріальної шкоди у розмірі 31833 грн 53 коп., що на його переконання завдана протиправними діями Відповідача 1 Політей Ю. А..

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У відповідності до статті 1174 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 1174 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Стаття 1166 Цивільного кодексу України регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в межах позадоговірних (деліктних) зобов`язань. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

З наведеного випливає, що шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України, збитками є: втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта правопорушника. Щоб стягнути завдані потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Необхідною умовою для притягнення Держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов у межах розгляду господарської справи має довести позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі статті 1174 Цивільного кодексу України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року в справі №910/6355/20 (провадження №12-41гс21), з метою єдності судової практики та усунення невірного тлумачення відповідних висновків Верховного Суду зазначила, що законодавство не містить обмежень у засобах доказування обставин, які можуть свідчити про протиправність діянь державного виконавця, зокрема закон не передбачає попереднього ухвалення судового рішення про визнання протиправними відповідних дій, рішень чи бездіяльності державного виконавця при здійсненні виконавчого провадження як єдиного допустимого доказу на підтвердження існування підстав для відшкодування завданих такими діяннями збитків.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що преюдиціальне значення у справі надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють лише обставини, які належали до предмета доказування у відповідній справі, безпосередньо досліджувались і встановлювались у ній судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Враховуючи доводи апеляційної скарги щодо того, що матеріали справи № 903/207/25 не містять жодних доказів, які б підтверджували протиправність (неправомірність) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця Відповідача 1 Політей Ю.А., та оцінюючи оспорюване судове рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суду зауважує таке.

У пункті 7.10 постанови від 1 вересня 2020 року в справі №907/29/19 (провадження №12-17гс20) Велика Палата Верховного Суду вже зазначала, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо.

Отже, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що ухвалення попереднього судового рішення про визнання протиправними дій (бездіяльності) державного виконавця не є обов`язковим для вирішення іншої справи, у якій розглядаються позовні вимоги про відшкодування збитків (шкоди), завданих такими діяннями, оскільки законодавство не містить обмежень у засобах доказування обставин, що можуть свідчити про протиправність діянь державного виконавця, а суд може самостійно встановити наявність чи відсутність складу відповідного цивільного правопорушення, яке стало підставою для звернення до суду, шляхом оцінки наданих сторонами доказів.

З огляду на наведену позицію Великої Палати Верховного Суду, колегія апеляційного господарського суду вважає безпідставними доводи Відповідача 2 про те, що для стягнення шкоди з Відповідача 1 має бути судове рішення про визнання незаконними рішення або дій державного виконавця Відповідача 1 Політей Ю. А..

Колегія констатує, що за існуючих обставин позивач має надати докази, які, на його думку, свідчать про протиправність дій державного виконавця, а суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу відповідного цивільного правопорушення, яке стало підставою для такого звернення до суду, шляхом оцінки наданих позивачем доказів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України Про виконавче провадження.

В силу дії частини першої статті 80 Закону України Про державну службу, матеріальна та моральна шкода, заподіяна фізичним та юридичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державних службовців під час здійснення ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави.

Водночас колегія суду бере до уваги і те, що Конституційним Судом України у рішенні від 3 жовтня 2001 року в справі № 1- 36/2001 (справа про відшкодування шкоди державною) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими особами і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

На підтвердження того, що відділ державної виконавчої служби (правонаступником якого є Відповідач 1) перерахував Позивачу лише 9960 грн 54 коп. Позивач посилається на наступні обставини і докази:

· на запит Позивача листом від 5 червня 2023 року Нововолинський відділ ДВС у Володимирському районі Волинської області повідомив, що з моменту відкриття ВП № 51666026 з 14 липня 2016 року з ОСОБА_2 стягнуто всього 10 695 грн 80 коп., з них: 735 грн 26 коп. державним виконавцем перераховано як виконавчий збір, будь-яких інших стягнень із ОСОБА_2 не здійснювалось. Стягнення проводилося з пенсійних виплат боржника. З метою встановлення повної суми стягнення до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області державним виконавцем було направлено запит. Згідно з відповіддю ГУ ПФУ у Волинській області від 26 грудня 2022 року станом на 1 січня 2021 року з пенсії ОСОБА_2 борг утримано в сумі 10695 грн 80 коп., з них: 735 грн 26 коп. державним виконавцем перераховано до Державного бюджету України як виконавчий збір. На підтвердження наведених обставин Позивач посилається на лист Нововолинського відділу ДВС у Володимирському районі Волинської області від 5 червня 2023 року, лист ГУ ПФУ у Волинській області від 26 грудня 2022 року, на платіжні доручення від 19 травня 2020 року, 21 квітня 2020 року, 15 вересня 2020 року, 11 червня 2020 року, 13 жовтня 2020 року, 20 травня 2019 року, 25 травня 2019 року, 18 квітня 2019 року, 6 березня 2019 року, 24 грудня 2019 року, 19 листопада 2019 року;

· на запит Позивача отримано відповідь від 14 березня 2023 року ГУ ПФУ у Волинській області про стягнуті кошти з пенсії ОСОБА_2 у ВП № 51666026 від 19 березня 2018 року, згідно з якою станом на 1 лютого 2021 року з пенсії ОСОБА_2 згідно із зазначеною постановою за період з квітня 2018 року по січень 2021 року борг утримано в загальній сумі 10 695 грн 80 коп.. Кошти в сумі 1 742 грн 40 коп. (за період з квітня 2018 року по вересень 2018 року) перераховано на користь Позивача. Кошти в сумі 8 953 грн 40 коп. (за період з жовтня 2018 року по січень 2021 року) перераховано на рахунок Нововолинського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів.)". Лист Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 14 березня 2023 року;

· згідно з відомостями з облікових систем банку на рахунок банку в рахунок виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 надійшли кошти у розмірі 10 695 грн 80 коп. Інших коштів не надходило.

Відтак, дослідивши надані Позивачем докази суд апеляційної інстанції констатує, що головний державний виконавець Відповідача 1 Політей Ю. А., здійснюючи повноваження у виконавчому провадженні № 51666026, надав інформацію про розмір стягнутих з ОСОБА_2 і перерахованих Позивачу коштів, яка не підтверджується первинними доказами.

Відповідно до статті 7 Закону України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів державними виконавцями є керівники органів державної виконавчої служби, їхні заступники, головні державні виконавці, старші державні виконавці, державні виконавці органів державної виконавчої служби. Державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до положень статті 4 Закону України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів державний виконавець та приватний виконавець повинні здійснювати свою професійну діяльність сумлінно, не розголошувати в будь-який спосіб професійну таємницю, поважати інтереси стягувачів, боржників, третіх осіб, не принижувати їхню гідність, дотримуватися принципів: верховенства права; законності; незалежності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; обов`язковості виконання рішень; диспозитивності; гласності та відкритості виконавчого провадження та його фіксування технічними засобами; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Згідно із частиною 1 статтею 13 Закону України Про виконавче провадження під час здійснення виконавчого провадження виконавець учиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, унесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим законом та іншими нормативно-правовими актами.

В силу дії частини 1 статті 18 Закону України Про виконавче провадження виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно й в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Зазначення головним державним виконавцем Органу виконання (правонаступником котрого є Відповідач 1) ОСОБА_1 у листі №2905 від 2 січня 2021 року недостовірної інформації про стягнення з ОСОБА_3 на користь Позивача 41794 грн 07 коп., в той час, коли фактично стягнуто лише 9960 грн 54 коп., є незаконним та протиправним, оскільки порушує приписи статті 4 Закону України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання, частини 1 статті 18 Закону України Про виконавче провадження, згідно з якими державний виконавець повинен здійснювати свою професійну діяльність сумлінно, дотримуватися принципів: верховенства права; законності; справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Таким чином, внаслідок надання Відповідачем 1 недостовірної інформації про розмір стягнутої з ОСОБА_2 на користь Позивача суми коштів у виконавчому провадженні №51666026, Позивачу завдано шкоду, яка полягає в тому, що Позивач сплатив 41791 грн 07 коп. замість того, щоб сплатити 9960 грн 54 коп..

Відтак на підставі статті 1174 Цивільного кодексу України підлягає до задоволення вимога Позивача про стягнення з Державного бюджету України на користь Позивача 31833 грн 53 коп. (41794 грн 07 коп. 9960 грн 54 коп.) шкоди, яка завдана юридичній особі незаконними діями Нововолинського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегінального управління Міністерства юстиції України під час примусового виконання виконавчого листа №165/1051/15-ц від 4 листопада 2022 року.

Що ж до доводів Відповідача 2 про те, що існує інше рішення суду, яким встановлено факт стягнення з ОСОБА_2 на користь Позивача 41794 грн 07 коп., то колегія суду звертає увагу апелянта на те, що рішення суду у цивільній справі, яким на підставі первинних доказів було б встановлено факт стягнення з ОСОБА_2 на користь Позивача 41794 грн 07 коп., відсутнє та що саме не доведено належними і допустимими доказами реальності його існування.

В матеріалах справи №903/207/25 міститься ухвала Нововолинського міського суду Волинської області від 24 листопада 2021 року, який розглядав заяву ОСОБА_2 про поворот виконання рішення суду в справі №165/1051/15-ц, котрою суд задовольнив її та в порядку повороту виконання заочного рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 28 травня 2015 року стягнув з Позивача на користь ОСОБА_2 41794 грн. 07 коп. Як вбачається з тексту ухвали суду від 24 листопада 2021 року, в межах розгляду заяви ОСОБА_2 у справі №165/1051/15-ц суд безпосередньо не досліджував первинні докази, на яких грунтувалося повідомлення органу державної виконавчої служби про стягнення з ОСОБА_2 на користь Позивача 41794 грн 07 коп., а дійшов висновку про стягнення 41794 грн 07 коп. лише (як вказано в ухвалі) на підставі довідки №2905 від 2 січня 2021 року Нововолинського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегінального управління Міністерства юстиції України (правонаступником котрого є Відповідач 1).

В той же час колегія наголошує, що доказами, наданими Позивачем під час розгляду справи №903/207/25, спростовується факт стягнення з ОСОБА_2 на користь Позивача саме 41794 грн 07 коп., а підтверджується лише 9960 грн 54 коп..

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Колегія суду враховує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду.

Відповідний правовий висновок викладений також і у постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 495/6187/16 (провадження № 61-8385св20), від 29 червня 2022 року у справі № 201/9398/20 (провадження № 61-11520св21), від 03 серпня 2022 року у справі № 461/5201/19 (провадження № 61-2271св22).

У постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21), від 14 вересня 2022 року у справі № 415/1009/21 (провадження № 61-18055св21), від 07 грудня 2022 року у справі № 461/9982/19 (провадження № 61-4162св22) зазначено, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення з Держави (Державного бюджету України) майнової шкоди, завданої позивачу протиправними рішеннями державного органу.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками згідно із частиною другої цієї статті є, зокрема, витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною першою статті 1166 Цивільного кодексу України унормовано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Утім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є необхідними для доказування у спорах про стягнення збитків.

Отже, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 чи статті 1174 Цивільного кодексу України.

Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує її інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у неодержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконане боржником.

Доведення факту наявності таких збитків та їх розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, а отже, доведенню підлягає факт того, що його протиправні дії є причиною, а збитки - наслідком такої протиправної поведінки.

У відповідності до пункту 114.1 статті 114 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент спірних правовідносин) особа, чиї права та/або законні інтереси порушено, має право на відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб.

Шкода, заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, відшкодовується державою за рахунок коштів державного бюджету незалежно від вини контролюючого органу, його посадових (службових) осіб.

Аналогічна правова позиція викладена також і у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року в справі №925/1196/18 та від 1 березня 2023 року в справі №925/556/21, в яких розглядалося питання про умови цивільної відповідальності держави за шкоду, завдану протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючого органу, які є застосовними також у цій справі.

Водночас колегія враховує, що у постанові від 16 червня 2021 року в справі № 910/14341/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду звертає увагу на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі № 910/23967/16 згідно якої кошти державного бюджету належать на праві власності державі з урахуванням чого боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є Держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Отже у аналогічних спорах відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідні органи державної влади, у даному випадку Відповідача 1 (оскільки Відповідач 1 є правонаступником).

Відповідно до підпункту 2 пункту 35, пункту 36 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою КМУ 3 серпня 2011 року № 845 казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. У разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку стягувачі подають документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду.

Отже територіальний орган Державної казначейської служби України є уповноваженим державою органом, що здійснює списання коштів державного бюджету на виконання судових рішень про відшкодування шкоди, заподіяної юридичним особам, внаслідок незаконних дій (бездіяльності).

При цьому до таких правовідносин відсутні вимоги про зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, номера (види) рахунків, з яких має бути здійснено стягнення (списання) коштів, зокрема, за вимогами до держави Україна.

Аналогічної позиції щодо стягнення шкоди завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами з Державного бюджету України дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у постанові № 920/715/17.

Тому резолютивна частина рішень у зазначених спорах не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання (схожий висновок викладений і у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12 червня 2020 року в справі № 906/775/17, від 2 березня 2021 року в справі № 911/2371/19).

Отже Позивачем правомірно заявлено позов до Відповідача 1 та Відповідача 2 і доведено його правові підстави про стягнення спірних коштів саме з Державного бюджету України.

З огляду на викладене вище, колегія суду задоволює позовні вимоги заявлені до Відповідача 1, Відповідача 2 про стягнення матеріальної шкоди з Державного бюджету України в розмірі 31833 грн 50 коп..

Дане рішення в цій частині й було прийняте місцевим господарським судом.

Відповідно приймаючи таке рішення Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду без змін.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання Відповідача 2, викладені в апеляційній скарзі щодо судового рішення, безпідставними, документально необґрунтованими, та відхиляє їх з підстав, вказаних вище в даній постанові.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, відповідно, колегія суддів залишає судове рішення без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Відповідача 2, згідно статті 129 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 270, 269-276, 280-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Володимир-Волинського Управління Державної казначейської служби України у Волинській області на рішення Господарського суду Волинської області від 11 червня 2025 року по справі №903/207/25 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Волинської області від 11 червня 2025 року по справі №903/207/25 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України, дана справа не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

5. Справу № 903/207/25 повернути Господарському суду Волинської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.