УХВАЛА

м. Київ

17.09.2025Справа № 910/1938/25
За позовом Державне підприємство "Готельний комплекс "Національний" Управління справами Апарату Верховної Ради України"

до Фонду Державного майна України та Міністерства закордонних справ і у справах Співдружності Націй Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, яке представлене в Україні Посольством

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Управління справами Апарату Верховної Ради України

про визнання договорів недійсними

Суддя Сташків Р.Б.

Секретар судового засідання Гарашко Т.В.

Представники сторін:

від позивача Кривенда М.В.;

від відповідача-1 Федорчук О.В.;

від відповідача-2 Єрема М.Р.,

від третьої особи Паламарчук Н.В.

СУТЬ СПОРУ:

Державне підприємство "Готельний комплекс "Національний" Управління справами Апарату Верховної Ради України" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Фонду Державного майна України із вимогами про:

- визнання недійсним Договору про внесення змін №36 від 15.02.2022 до договору оренди від 04.09.1992 № 1/94, укладений між Фондом державного майна України та Міністерством закордонних справ і у справах Співдружності Націй Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, представлене Посольством Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії в Україні;

- визнання недійсним Договору від 07.09.2022 № 83 про внесення змін до Договору оренди державного майна від 04.09.1992 № 1/94 шляхом викладення його в новій редакції, укладений між Фондом державного майна України та Міністерством закордонних справ і у справах Співдружності Націй Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, представлене Посольством Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії в Україні.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче засідання на 07.04.2025.

Відповідно до повідомлення про оголошення перерви від 07.04.2025 у підготовчому судовому засіданні оголошено перерву на 30.04.2025.

Позивачем 16.04.2025 через загальний відділ діловодства суду було подано відповідь на відзив та 30.04.2025 клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача.

У клопотанні про залучення до участі у справі співвідповідача, позивач просив суд залучити Посольство Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії в Україні у якості співвідповідача у справі, оскільки враховуючи предмет позовних вимог, а також те, що оспорювані правочини були укладені між Фондом державного майна України (Відповідач) та Міністерством закордонних справ і у справах Співдружності Націй Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, яке було представлене Посольством Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії в Україні, з метою об`єктивного розгляду даної справи позивач вважав за необхідне залучити до участі у справі в якості співвідповідача - Посольство Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії в Україні.

Ухвалою суду від 30.04.2025 клопотання позивача про залучення співвідповідача було задоволено, підготовче судове засідання відкладено до 28.05.2025.

01.05.2025 від позивача надійшли письмові пояснення по справі та 13.05.2025 надано докази на підтвердження направлення на адресу залученого співвідповідача копії позовної заяви з додатками.

У підготовчому судовому засіданні 28.05.2025 судом вирішувалось питання щодо коректності зазначення співвідповідачем, оскільки спірні договори укладалися Міністерством закордонних справ і у справах Співдружності Націй Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, представлене Посольством Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії в Україні, а не безпосередньо Посольством Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії в Україні.

Як вже було зазначено вище, спірні договори були укладені Міністерством закордонних справ і у справах Співдружності Націй Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, яке представлене в Україні Посольством, а отже, є коректним зазначити співвідповідача у цій справі саме Міністерство закордонних справ і у справах Співдружності Націй Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, представлене Посольством Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії в Україні, про що вказано в ухвалі від 28.05.2025, якою було відкладено підготовче судове засідання до 25.06.2025.

Ухвалою суду від 25.06.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 13.08.2025.

Проте судове засідання з розгляду справи по суті, яке було призначено на 13.08.2025 не відбулося, у зв`язку із перебуванням судді Сташківа Р.Б. на лікарняному.

Ухвалою суду від 18.08.2025 було призначено нову дату судового засідання з розгляду справи по суті на 10.09.2025.

11.08.2025 від відповідача-2 надійшло клопотання про повернення до підготовчого провадження на підставі ч. 4 ст. 48 ГПК України.

12.08.2025 відповідачем-2 вдруге було подано клопотання про повернення у підготовче провадження, мотивувавши його тим, що судом було неправильно залучено співвідповідача до справи. Крім того, відповідач-2 зауважує, що позивачем було направлено йому копію позовної заяви з додатками лише 09.07.2025, тобто після закриття підготовчого провадження. Відповідач-2 зазначає, що через вказані обставини представник відповідача-2 ознайомився зі справою лише 07.08.2025.

З огляду на вказане, відповідач-2 вбачає наявність вагомих підстав та процесуальної можливості для повернення справи в підготовче провадження.

Відповідачем також було заявлено клопотання про продовження строку для надання відзиву, який було подано в той же день (12.08.2025), а також подано клопотання про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 231 ГПК України, оскільки за твердженнями відповідача-2 він є носієм судового імунітету.

Обґрунтовуючи клопотання про закриття провадження у справі відповідач-2 зазначає, що Посольство, як і Міністерство, яке воно представляє, діє в Україні від імені іноземної держави - Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії. Це не приватні особи, що здійснюють господарську діяльність, а органи державної влади іноземної держави, акредитовані в Україні. Такий статус обумовлює застосування доктрини судового імунітету держави.

Вирішуючи клопотання щодо закриття провадження у справі, суд приймає до уваги наступне.

Термін "імунітет" у перекладі з латинської мови означає звільнення від чогось. Імунітет держави у широкому застосуванні це принцип, згідно з яким до держави або її органів не може бути заявлений позов в іноземному суді без її згоди. Будь яка держава, як суверен, не може бути підпорядкована судовій юрисдикції іншого суверена (іншої держави) окрім випадків, коли держава з власної волі погодилась підпорядкувати себе юрисдикції іноземних судів. У міжнародному праві цей принцип сформульований як «par in parem non habet imperium» - рівний над рівним не має влади. Цей принцип знаходить своє певне відображення у Віденській конвенції про представництво держав і їх відносини з міжнародними організаціями універсального характеру від 14 березня 1975 року, Віденській конвенції про консульські зносини від 24 квітня 1963 pоку, Віденській конвенції про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 pоку, Конвенції про спеціальні місії 1969 pоку Загальний принцип міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції» ґрунтується на суверенітеті кожної держави. Види (теорії) розуміння судового імунітету держави: - абсолютний імунітет передбачає, що пред`явлення позову до іноземної держави, забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави може бути допущено виключно за згодою цієї держави; - функціональний (обмежений) імунітет передбачає, втрату судового імунітету державою у випадках, коли вона є стороною правовідносин, як приватна особа. Здебільшого це договірні правовідносини зовнішньоекономічної діяльності. Однак, у випадках діяльності держави як суверена зберігається абсолютний імунітет.

Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. (Стаття 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004) застосовується судами України відповідно до звичаєвого міжнародного права як кодифікований звід звичаєвих норм міжнародного права).

Україна не є учасницею жодної із цих Конвенцій. Однак ці Конвенції відображають тенденцію розвитку міжнародного права щодо визнання того, що існують певні межі, в яких іноземна держава має право вимагати імунітет у цивільному процесі.

У рішенні від 14 березня 2013 року у справі «Олєйніков проти Росії» ЄСПЛ вказав, що положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року застосовуються «відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її», і суд повинен брати до уваги цей факт, вирішуючи питання про те, чи було дотримано право на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції (п. 68, п. 31). У рішенні від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви» (Cudak v. Lithuania) ЄСПЛ також визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті. Вищезазначені рішення ЄСПЛ є прикладами заперечення концепції абсолютного юрисдикційного імунітету іншої держави.

Стаття 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Як передбачено частиною 4 статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права України, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Таким чином, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів цієї держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави, зокрема в якості відповідача.

Найважливішою ознакою для держави є суверенітет, оскільки саме суверенітет становить основну відправну засаду для її правосуб`єктності. Суверенітет держави має вияв у двох сферах: внутрішній та зовнішній. У зовнішній сфері суверенітет означає незалежність, самостійність і непідпорядкованість держави іншим державам.

У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави.

Таким чином, бути відповідачем в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах: від 13 травня 2020 року у справі № 711/17/19 (провадження № 61-10776св19), від 03 червня 2020 року у справі № 357/13182/18 (провадження № 61-12202св19), від 24 червня 2020 року у справі № 711/16/19 (провадження № 61-12669св19), вона є незмінною та усталеною.

Своїм клопотанням про закриття провадження у справі Міністерство закордонних справ і у справах Співдружності Націй Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії фактично висловило незгоду із розглядом українським судом цієї справи, оскільки спірні договори укладалися цим міністерством від імені та в інтересах держави Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.

Так, предмет позову у цій справі є оскарженням договорів оренди державного нерухомого майна, що використовується відповідачем-2 для здійснення його основних функцій Посольства Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії в Україні у розумінні Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року та Конвенції ООН .

У статті 7 Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року зазначено, що особа вважається такою, що репрезентує державу; або з метою прийняття тексту договору чи встановлення його автентичності, або з метою вираження згоди держави на обов`язковість для неї договору, коли:

а) вона пред`явить відповідні повноваження; або

b) з практики відповідних держав чи з інших обставин випливає, що вони мали намір розглядати цю особу, як таку, що репрезентує державу для цих цілей, і не вимагати пред`явлення повноважень.

Такі особи з огляду на їхні функції і без необхідності пред`явлення повноважень вважаються такими, що репрезентують свою державу:

а) глави держав, глави урядів і міністри закордонних справ з метою вчинення всіх актів, що стосуються укладення договору;

b) глави дипломатичних представництв - з метою прийняття тексту договору між акредитуючою державою і державою, при якій вони акредитовані;

с) представники, уповноважені державами репрезентувати їх на міжнародній конференції або в міжнародній організації, або в одному з її органів, - з метою прийняття тексту договору на такій конференції, в такій організації або в такому органі.

Відповідно до міжнародного звичаєвого права, майно, що використовується державою для цілей виконання суверенних функцій, включаючи майно дипломатичних місій, користується абсолютним імунітетом від примусового судового процесу. Оренда приміщень для розміщення посольства є дією, невід`ємно пов`язаною з дипломатичною діяльністю, а отже, належить до acta jure imperii (дій у здійсненні суверенних повноважень).

З цієї ж причини оскаржувані договори оренди не можуть бути розтлумачені як комерційні договори, в тому числі з урахуванням того, що стороною таких угод є держава Україна в особі уповноваженого державного органу.

Спроби оскаржити договори оренди такого майна фактично означають втручання у здійснення державою своїх офіційних функцій на території іншої держави. Це прямо суперечить принципу невтручання та імунітету держави, закріпленому у міжнародному звичаєвому праві.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 16.05.2013 № 24-754/0/4-13 зауважив, що у справах з іноземним елементом щодо приватноправових відносин, одним із учасників яких є іноземні держави, акредитовані в Україні дипломатичні представники іноземних держав та в інших випадках, передбачених законами України і міжнародними договорами України, застосовується судовий імунітет. Пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, кожен має право на справедливий і публічний розгляд своєї справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" включає дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. Важливість визначення судової юрисдикції підтверджується не лише Конституцією України з її принципом верховенства права, законності та правової визначеності, а й прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це інститут права, що розмежовує компетенцію різних ланок судової системи та видів судочинства (цивільного, кримінального, господарського, адміністративного). Критеріями розмежування є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер матеріальних правовідносин.

У зв`язку з цим, для вирішення справи необхідно насамперед встановити, чи підлягає розгляду конкретний спір у господарських судах України. Відсутність юрисдикції за правилами господарського процесу означає, що справа не може бути розглянута у порядку господарського судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи 04.09.1992 було укладено договір оренди на підставі якого позивачем передано в оренду Міністерству закордонних справ і у справах Співдружності Націй Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії будівлю №9 по вулиці Десятинній у місті Києві для розміщення там Посольства Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії. Вказаний договір було підписано зі сторони орендаря послом Її Величності Королеви Великобританії Саймоном Хімансом.

Спірні ж договори укладалися між Фондом Державного майна України як органом виконавчої влади України та Міністерством закордонних справ і у справах Співдружності Націй Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, представлене Посольством Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії в Україні. Предметом спірних правочинів є правовідносини, що стосуються передачі в оренду майна за договором від 04.09.1992 Королівству Великої Британії та Північної Ірландії.

Суд зазначає, що посольство це дипломатичне представництво держави, яке очолює посол і яке функціонує в столиці іншої держави або при міжнародній організації для підтримки офіційних відносин, захисту прав та інтересів своєї країни та її громадян.

Таким чином, спір стосується права Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії на розміщення свого Посольства Міністерства закордонних справ, яке представляє інтереси своїх громадян та вирішує питання щодо захисту їх прав.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що Посольство або компетентні органи Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії надали згоду на розгляд спору у цій справі в судах України, натомість, представником Міністерства закордонних справ у справах співдружності Націй Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії адвокат Єрема Микола Ростиславович (на підставі ордеру АІ №1961029 від 30.07.2025) заявлено про застосування судового імунітету до відповідача-2.

Міністерство закордонних справ (МЗС) є центральним органом виконавчої влади, який відповідає за формування та реалізацію державної політики у сфері зовнішніх зносин, тобто представляє та захищає інтереси своєї держави на міжнародній арені.

Зважаючи на предмет спору, оскільки спірні договори були підписані між Фондом Державного майна України та Міністерством закордонних справ і у справах Співдружності Націй Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, яке представлене в Україні Посольством, то вказаний спір не може бути розглянути окремо до кожного з відповідачів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Згідно з частиною 2 статті 231 ГПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Суд звертає увагу позивача, що позов про визнання угоди недійсною, де відповідачем є Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії відноситься до юрисдикції судів Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.

Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

За приписами пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Відповідне клопотання щодо повернення судового збору до суду не подане. Отже, повернення судового збору сплаченого за відповідну позовну вимогу, без відповідного клопотання не допускається.

Ураховуючи викладене та керуючись ст. 231, 232, 233, 240 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі №910/1938/25.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в порядку та строк, встановлені ст.ст.254-257 ГПК України.

Ухвалу підписано 17.09.2025.

Суддя Р.Б. Сташків