ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2025 р. Справа№ 911/4706/15 (911/1396/24)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пантелієнка В.О.

суддів: Доманської М.Л.

Козир Т.П.

секретар судового засідання Дюкарєва І.М.

за участю представників згідно протоколу судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк (далі - ПАТ АБ) "Укргазбанк" та Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) "Атрекс" в особі ліквідатора Шкабрія Михайла Петровича

на рішення господарського суду Київської області від 11.12.2024р.

(повний текст складено 01.05.2025р.)

у справі №911/4706/15(911/1396/24) (суддя Лопатін А.В.)

за позовом ОСОБА_1

до 1.ТОВ "Атрекс"

2.Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк (далі - ПАТ АБ) "Укргазбанк"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) "Аларіт"

про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності, витребування майна, визнання недійсним договору іпотеки та скасування державної реєстрації права іпотеки на земельну ділянку

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Київської області від 11.12.2024р. у справі №911/4706/15(911/1396/24) позов задоволено частково; визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11.02.2011р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрований в реєстрі за №351; визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,2478 га, кадастровий номер :01:055:0016, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнано недійсним договір іпотеки без оформлення заставної від 11.02.2011р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрований в реєстрі за №385, в частині предмета іпотеки: земельної ділянки площею 0,2478 га, кадастровий номер :01:055:0016, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; скасовано проведену на підставі договору іпотеки без оформлення заставної від 11.02.2011р., що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрований в реєстрі за №385, державну реєстрацію права іпотеки ПАТ АБ "Укргазбанк" () на земельну ділянку площею 0,2478 га, кадастровий номер :01:055:0016, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнуто з ПАТ АБ "Укргазбанк" на користь ОСОБА_1 6 056 грн. судового збору; стягнуто з ТОВ "Атрекс" на користь ОСОБА_1 11 685,14 судового збору; в іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із винесеним рішенням, 21.05.2025р. ПАТ АБ "Укргазбанк" подало апеляційну скаргу на рішення господарського суду Київської області від 11.12.2024р., в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ; вирішити питання щодо судових витрат.

Також, не погоджуючись із винесеним рішенням, 28.05.2025р. ТОВ "Атрекс" в особі ліквідатора Шкабрія Михайла Петровича подало апеляційну скаргу на рішення господарського суду Київської області від 11.12.2024р., в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ; вирішити питання щодо судових витрат.

У відзиві на апеляційні скарги ОСОБА_1 просить відмовити ПАТ АБ "Укргазбанк" та ТОВ "Атрекс" в особі ліквідатора Шкабрія Михайла Петровича у задоволенні апеляційних скарг, а рішення господарського суду Київської області від 11.12.2024р. у справі №911/4706/15(911/1396/24) залишити без змін.

Ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 02.06.2025р. та 09.06.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами ПАТ АБ "Укргазбанк" та ТОВ "Атрекс" в особі ліквідатора Шкабрія Михайла Петровича на рішення господарського суду Київської області від 11.12.2024р. у справі №911/4706/15(911/1396/24) та призначено їх до розгляду на 04.08.2025р.; об`єднано апеляційні скарги ПАТ АБ "Укргазбанк" та ТОВ "Атрекс" в особі ліквідатора Шкабрія Михайла Петровича на рішення господарського суду Київської області від 11.12.2024р. у справі №911/4706/15(911/1396/24) в одне апеляційне провадження.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.07.2025р. апеляційні скарги ПАТ АБ "Укргазбанк" та ТОВ "Атрекс" в особі ліквідатора Шкабрія Михайла Петровича на рішення господарського суду Київської області від 11.12.2024р. у справі №911/4706/15(911/1396/24) прийнято до свого провадження колегією суддів в іншому складі суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.08.2025р. призначено розгляд справи №911/4706/15(911/1396/24) на 15.09.2025р.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.09.2025р. апеляційні скарги ПАТ АБ "Укргазбанк" та ТОВ "Атрекс" в особі ліквідатора Шкабрія Михайла Петровича на рішення господарського суду Київської області від 11.12.2024р. у справі №911/4706/15(911/1396/24) прийнято до свого провадження колегією суддів в іншому складі суду.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача і відповідачів, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У провадженні господарського суду Київської області перебуває справа №911/4706/15 за заявою боржника - ТОВ "Атрекс" про банкрутство, провадження в якій було порушено ухвалою місцевого суду від 10.11.2015р.

Постановою господарського суду Київської області від 18.11.2015р. по справі №911/4706/15 було визнано банкрутом ТОВ "Атрекс" та відкрито його ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено Шкабрія Михайла Петровича, зобов`язано ліквідатора банкрута подати за результатами роботи ліквідатора звіт та ліквідаційний баланс.

31.05.2024р. до місцевого суду була подана позовна заява ОСОБА_1 до ТОВ "Атрекс" та ПАТ АБ "Укргазбанк", в якій позивач просив суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11.02.2011р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстровано в реєстрі за №351; визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на земельну ділянку площею 0,2478 га, кадастровий номер :01:055:0016, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувати у ТОВ "Атрекс" () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) земельну ділянку площею 0,2478 га, кадастровий номер :01:055:0016, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір іпотеки без оформлення заставної від 11.02.2011р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрований в реєстрі за №385 в частині предмета іпотеки: земельної ділянки площею 0,2478 га, кадастровий номер :01:055:0016, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1; скасувати проведену на підставі договору іпотеки без оформлення заставної від 11.02.2011р., що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрований в реєстрі за №385 державну реєстрацію права іпотеки ПАТ АБ) "Укргазбанк" () на земельну ділянку площею 0,2478 га кадастровий номер :01:055:0016, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою господарського суду від 01.07.2024р. було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №911/4706/15(911/1396/24); вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження; призначено розгляд справи по суті.

Ухвалою господарського суду Київської області від 06.11.2024р. у справі №911/4706/15(911/1396/24) розгляд справи по суті було відкладено на 11.12.2024р.; залучено до участі у даній справі ТОВ "Аларіт", в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача; вирішено інші процедурні питання.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі рішення Літківської сільської ради 36 сесії V скликання № 1701 від 17.06.2010р. ОСОБА_1 було передано у власність земельну ділянку площею 0,2478 га, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером :01:055:0016, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, на підтвердження чого власнику було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 300753 від 09.12.2010 р.

Позивач зазначав, що 22.09.2020р. з Державного реєстру судових рішень йому стало відомо про наявність ухвали господарського суду від 28.11.2018р. у справі №911/4706/15 (залишена без змін постановою Верховного Суду від 16.07.2019р.). Зі змісту наведеної ухвали позивач дізнався про те, що ТОВ "Аларіт" звернулось з позовом до ТОВ "Атрекс", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ПАТ "АБ "Укргазбанк" про розірвання договору купівлі-продажу нерухомого майна та скасування державної реєстрації права власності на відповідне нерухоме майно.

11.02.2011р. між ТОВ "Аларіт" та ТОВ "Атрекс" було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна. Предметом продажу даного договору було нерухоме майно, а саме: Комплекс розташований на земельних ділянках АДРЕСА_1, загальною площею 1,7258 га, кадастрові номери ділянок: :01:055:0015; :01:055:0016, :01:055:0017, :01:055:0018, :01:055:0019, :01:055:0020, :01:055:0021. Зазначений договір ТОВ "Аларіт" просило суд розірвати з підстав невиконання ТОВ "Атрекс" зобов`язань за договором. Крім цього, як зазначав позивач, йому стало відомо, що ТОВ "Атрекс", уклав кредитний договір №521 за умовами якого ПАТ "АБ "Укргазбанк" відкрив ТОВ "Атрекс" невідновлювальну кредитну лінію з загальним лімітом 20 000 000,00 грн. на строк з 11.02.2011р. по 31.01.2014р.

Також, 11.02.2011р. на забезпечення виконання укладеного кредитного договору - ТОВ "Атрекс" та ПАТ "АБ "Укргазбанк" було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрований в реєстрі за №385. Предметом іпотечного договору виступало нерухоме майно, а саме комплекс придбаний у ТОВ "Аларіт" згідно зазначеного вище договору та земельні ділянки, на яких розташований зазначений комплекс. Серед земельних ділянок, що були зазначені предметом іпотеки, значилась і земельна ділянка загальною площею 0,2478, з кадастровим номером :01:055:0016, що належить позивачу на праві власності.

Крім того, позивач зазначав, що ним 20.11.2020р. було отримано від ТОВ "Аларіт" лист та копії документів, згідно яких ТОВ "Аларіт" повідомило позивача про наявність укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна від 11.02.2011р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрованого в реєстрі за №351, відповідно до якого відбулася продаж земельної ділянки належної позивачеві на користь ТОВ "Атрекс", після чого останнім передано таку земельну ділянку в іпотеку за відповідним іпотечним договором. Поряд з цим, позивач наголошував, що він не підписував наведений договір купівлі-продажу земельної ділянки, на підписання такого договору від його імені інших осіб не уповноважував, про існування такого договору не знав, а відтак, його право власності на вказану земельну ділянку підлягає судовому захисту.

Виходячи із наведеного, позивач посилаючись на те, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11.02.2011р., який, згідно його змісту підписаний від імені позивача гр. ОСОБА_2 , як його представником, (продавець) та ТОВ "Атрекс" (покупець); посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрований в реєстрі за №351; предметом якого є здійснення продажу земельної ділянки, що згідно наведеного акту на право власності серії ЯЛ № 300753 від 09.12.2010р. є власністю позивача, а саме: земельна ділянка площею 0,2478 га, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером :01:055:0016, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є таким, що не укладений в розумінні положень статей 638, 207 ЦК України, а також на те, що позивач втратив оригінал акту на право власності на зазначену земельну ділянку, покупець за неукладеним договором не мав необхідного обсягу повноважень на передачу вказаної земельної ділянки в іпотеку за іпотечним договором, звернувся до суду з позовом в якому просив:

1. Витребувати земельну ділянку загальною площею 0,2478 га, кадастровий номер :01:055:0016, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 від ТОВ "Атрекс" () на користь власника ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ).

2. Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на земельну ділянку загальною площею 0,2478 га, кадастровий номер :01:055:0016, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

3. Визнати недійсним договір іпотеки без оформлення заставної від 11.02.2011 р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 385 в частині предмета іпотеки: земельної ділянки загальною площею 0,2478 га, кадастровий номер :01:055:0016, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням господарського суду Київської області від 29.03.2023р. по справі №911/4706/15 в задоволенні наведеного позову про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, визнання права власності, визнання договору іпотеки недійсним було відмовлено. Вказане рішення вмотивоване тим, що встановлені у даній справі обставини свідчать, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11.02.2011р. було підписано не позивачем та не його уповноваженим представником, а іншою невідомою особою, що може бути підставою для звернення позивача із позовом про визнання наведеного договору недійсним, так як, факт виконання такого договору унеможливлює висновок про його неукладеність, а відтак, позов про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, визнання права власності, визнання договору іпотеки недійсним, без визнання договору, на підставі якого у позивача вибуло з володіння майно, із заявлених в ньому мотивів задоволенню не підлягає.

Виходячи з наведеного, а також посилаючись на те, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, на підставі якого вибуло з володіння позивача майно, був підписаний не позивачем та не його представником, позивач у даному позові просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11.02.2011р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрований в реєстрі за № 351.

Крім того, позивач посилаючись на те, що договір купівлі-продажу земельної ділянки підлягає визнанню судом недійсним, також заявляє позовні вимоги про витребування земельної ділянки загальною площею 0,2478 га, кадастровий номер :01:055:0016 з незаконного володіння ТОВ "Атрекс", оскільки земельна ділянка набута з порушенням вимог закону на підставі недійсного договору купівлі-продажу земельної ділянки та вибула з володіння власника поза його волею, та про визнання за позивачем права власності на земельну ділянку загальною площею 0,2478 га, кадастровий номер :01:055:0016.

Також, з урахуванням наведених обставин, позивач вважає, що відповідач не мав права розпоряджатись майном - земельною ділянкою, придбаною за недійсним правочином, у зв`язку з чим, крім наведеного, у позові просить суд: визнати недійсним договір іпотеки без оформлення заставної від 11.02.2011р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрований в реєстрі за №385 в частині предмета іпотеки: земельної ділянки площею 0,2478 га, кадастровий номер :01:055:0016, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; скасувати проведену на підставі договору іпотеки без оформлення заставної від 11.02.2011 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрований в реєстрі за №385 державну реєстрацію права іпотеки ПАТ АБ "Укргазбанк" () на земельну ділянку площею 0,2478 га кадастровий номер :01:055:0016, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

17.07.2024р. та 07.08.2024р. до місцевого суду ПАТ АБ "Укргазбанк" і ТОВ "Атрекс" було подано відзиви на позов, де останні заявили про застосування строку позовної давності до заявлених позивачем вимог та відмову з цих підстав у задоволенні позову.

Матеріали справи містять копію договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11.02.2011р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрованого в реєстрі за №351, згідно змісту якого, такий договір укладено ОСОБА_1 , в особі його представника ОСОБА_2, що діяв на підставі довіреності від 24.01.2011р., посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перепелицею Н.Д. за реєстраційним №170, (продавець) та ТОВ "Атрекс", в особі директора ОСОБА_3, (покупець).

Відповідно до умов зазначеного договору продавець передає належну йому на праві власності земельну ділянку з кадастровим номером :01:055:0016, загальною площею 0,2478 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у власність покупця, а покупець приймає та зобов`язується сплатити ціну, за яку земельна ділянка продається, відповідно до умов цього договору (п. 1 договору).

Відповідно до п.п.3, 6, 9, 10 договору, земельна ділянка, яка продається належить продавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 300753, виданого управлінням Держкомзему у Броварському районі 25.08.2010р. на підставі рішення Літківської сільської ради 36 сесії V скликання №1701 від 17.06.2010р., зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі за № 26. Продаж земельної ділянки здійснюється за ціною 413 400,00 грн. Передання земельної ділянки здійснюється в момент підписання договору. Одночасно з переданням земельної ділянки, продавець передав покупцю усі документи, які стосуються вказаної земельної ділянки. Підписання договору покупцем свідчить про те, що земельна ділянка та усі необхідні документи щодо неї йому передані. Цей договір, відповідно до статті 657 Цивільного кодексу України, підлягає державній реєстрації в Єдиному державному реєстрі правочинів. Підставою виникнення права власності на земельну ділянку у покупця, відповідно до статті 331 Цивільного Кодексу України є державна реєстрація цього договору в Єдиному державному реєстрі правочинів. Додатком до цього договору є Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку.

Наведений договір, згідно його змісту, підписано зі сторони продавця - ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , як його представником, та від покупця - ТОВ "Атрекс" - директором ОСОБА_3 .

Також, до матеріалів справи було додано належним чином завірену копію заяви від 22.07.2011р., посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстровану в реєстрі за №2304, відповідно до змісту якої ОСОБА_1 заявляє, що ним на виконання наведеного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11.02.2011р., зареєстрованого в реєстрі за № 351, отримано грошові кошти на суму 413 400,00 грн.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, на підставі наведеного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11.02.2011р. право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:055:0016, загальною площею 0,2478 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано за відповідачем-1 - ТОВ "Атрекс", реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 12.

В подальшому вказану земельну ділянку, що була предметом продажу за наведеним договором, відповідачем-1 передано в іпотеку відповідачу-2 на підставі договору іпотеки від 11.02.2011р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрованого в реєстрі за №385.

Водночас, судом першої інстанції було встановлено, що у справі №911/4706/15 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Атрекс", ПАТ АБ "Укргазбанк" про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, визнання права власності, визнання договору іпотеки недійсним, ухвалою місцевого суду від 11.08.2021р. було призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

На виконання зазначеної ухвали суду було проведено відповідну експертизу, за результатами якої експертною установою - Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз (КНДІСЕ) надано висновок від 11.05.2022р. №28144/28145/21-32, відповідно до якого:

- Підпис від імені ОСОБА_2 в графі "Продавець" у договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 11.02.2011р., укладеному, як в ньому зазначено, між ОСОБА_1 , в особі представника (продавець) та ТОВ "Атрекс", в особі представника (покупець), посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрованому в реєстрі за № 351, виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою.

- Підпис від імені ОСОБА_1 у графі "Продавець" у заяві від 22.07.2011р., посвідченій приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрованій в реєстрі за №2304, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Наведені обставини встановлені рішенням господарського суду Київської області від 29.03.2023р. №911/4706/15, що набрало законної сили.

З урахуванням того, що у зазначеній справі брали участь ті самі особи, що і в цій справі, а також того, що таке рішення, за результатами розгляду апеляційної та касаційної скарг, залишене без змін вищими судовими інстанціями, отже є таким, що набрало законної сили, місцевий суд дійшов правильного висновку, що встановлені зазначеним рішенням обставини не підлягають додатковому доведенню під час розгляду цієї справи.

Крім того, вказаним рішенням було встановлено, що в ухвалі господарського суду Київської області від 11.08.2021р. у цій справі про призначення судової почеркознавчої експертизи допущено описку щодо номеру, за яким зареєстровано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. в реєстрі договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11.02.2011р., укладений, як в ньому зазначено, між ОСОБА_1 , в особі представника (продавець) та ТОВ "Атрекс", в особі представника (покупець), а саме, замість вірного - "№351" помилково вказано "№357". Разом із тим, як свідчать матеріали справи, наведену почеркознавчу експертизу проведено за результатами дослідження саме оригіналу договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11.02.2011 р., укладеного, як в ньому зазначено, між ОСОБА_1 , в особі представника (продавець) та ТОВ "Атрекс", в особі представника (покупець), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 351, тобто наведена описка в ухвалі суду жодним чином не вплинула на правильність проведення експертних досліджень та надання відповідного висновку, так як, спірне майно вибуло із володіння позивача на користь відповідача-1 саме на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11.02.2011р. зареєстрованого в реєстрі за № 351.

Окрім наведеного, місцевим судом було встановлено, що оцінку запереченням відповідачів відносно висновку від 11.05.2022р. №28144/28145/21-32, складеного за результатами проведення наведеної експертизи експертною установою - Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз (КНДІСЕ), судом надано під час розгляду наведеної справи, в якій таку експертизу було проведено.

Так, на виконання ухвали суду у зазначеній справі, від експертної установи надійшли письмові пояснення, в яких судовим експертом зазначено:

Відносно питання: "чому експертами при проведенні судової почеркознавчої експертизи не було запитувано та відповідно не досліджено умовно-вільні та експериментальні зразки підписів та почерків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ?", судові експерти пояснюють, що відповідно до вимог п. 1.13 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, які затверджені наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року №53/5, достатність та якість наданих для проведення експертизи зразків почерку та підпису особи визначаються експертом у кожній конкретній експертній ситуації. У зв`язку з тим, що досліджуваний документ датований 2011 роком, тому більш інформативними для проведення судової почеркознавчої експертизи в даній експертній ситуації є саме вільні зразки почерку та підпису осіб, що підлягають ідентифікації, а не умовно-вільні та експериментальні зразки, які на час їх виконання не відповідають таким вимогам, як співставність за часом виконання.

Відносно питання: "чому експертами при проведенні судової почеркознавчої експертизи не було запитувано та відповідно не досліджено додаткову кількість документів, на яких містяться вільні зразки підписів та почерків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ?", експертами пояснено наступне: відповідно до вимог п. 1.13 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, які затверджені наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року №53/5, достатність та якість наданих для проведення експертизи зразків почерку та підпису особи визначаються експертом у кожній конкретній експертній ситуації. На виконання клопотання експерта 28.10.2021р., при супровідному листі №911/4706/15 від 26.10.2021р., до інституту надійшли: матеріали господарської справи № 911/4706/15 на 270 арк. де на сторінках 199-200 наявні досліджувані документи: заява від 22.07.2011р. від імені ОСОБА_1 , яка посвідчена Кударенко В.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованої у реєстрі за № 2304; договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11.02.2011р. від імені ОСОБА_2 , який посвідчений Кударенко В.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрований у реєстрі за № 351, вільні зразки підпису ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , перелічені в ухвалі суду від 25.10.2021р. Дана кількість вільних зразків почерку та підпису ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , визнана експертами достатньою для проведення порівняльного дослідження.

Що стосується питання: "чому експертами при проведенні судової почеркознавчої експертизи не було запитувано та відповідно не досліджено оригінали документів датованих саме 2011 роком, на яких містяться вільні зразки підпису та почерку ОСОБА_1 ?", експертами пояснено, що для проведення порівняльного дослідження надавалась достатня кількість оригіналів документів, виконаних за період часу з 2012 по 2013 роки, що є максимально наближеним до часу виконання з досліджуваними документами. Перелік та кількість документів з вільними зразками ОСОБА_1 , що використовувались для порівняльного дослідження, наведено у висновку експертів. При цьому, копія довіреності від 13.01.2011р., при проведенні порівняльного дослідження не враховувалась, у зв`язку з тим, що відповідно до вимог п. 1.1. Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, які затверджені наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року №53/5, для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів. Зображення підпису, виконаного від імені ОСОБА_1 в копії вказаного документу несе для експерта виключно інформативних характер про почеркові ознаки виконавця.

Щодо питання: "чому експертами при проведенні судової почеркознавчої експертизи не було запитувано та відповідно не досліджено оригінали документів датованих саме 2011 роком, на яких містяться вільні зразки підпису та почерку ОСОБА_2?", експертами пояснено, що для проведення порівняльного дослідження надавалась достатня кількість оригіналів документів, виконаних за період часу з 2010 по 2012 роки, що є максимально наближеним до часу виконання з досліджуваними документами. Перелік та кількість документів з вільними зразками ОСОБА_2 , що використовувались для порівняльного дослідження наведено у висновку експертів. Відповідно до вимог п. 1.13 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, які затверджені наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року №53/5, достатність та якість наданих для проведення експертизи зразків почерку та підпису особи визначаються експертом у кожній конкретній експертній ситуації.

З урахуванням наведених пояснень наданих експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (КНДФСЕ) та за результатами аналізу матеріалів справи та положень чинного процесуального законодавства, якими визначено можливість призначення повторної судової експертизи, судом не було встановлено наявності правових підстав для призначення у наведеній справі №911/4706/15 повторної експертизи (ухвала господарського суду Київської області від 08.02.2023р.).

Вищенаведеним спростовуються заперечення відповідачів щодо результатів проведення наведеної почеркознавчої експертизи.

Окрім наведених обставин, встановлених рішенням господарського суду Київської області від 29.03.2023р. у справі №911/4706/15, місцевим судом також враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 29.03.2023р. у справі №185/8356/17 (провадження № 61-11632св22), відповідно до яких, «права судового експерта визначені також статтею 13 Закону України "Про судову експертизу" та пунктом 2.1 розділу ІІ Інструкції. Згідно з пунктом 1.13. Рекомендацій достатність та якість наданих для проведення експертизи зразків почерку та підпису особи визначаються експертом у кожній конкретній експертній ситуації. Критерієм достатності обсягу порівняльного матеріалу вважається надання такої його кількості, за якою можливо виявити індивідуальність, варіаційність та стійкість ознак в досліджуваному об`єкті і зразках почерку (підпису) певного виконавця. Отже, під час проведення судових експертиз експерт має цілий обсяг прав, якщо під час проведення експертного дослідження виникне необхідність у отриманні додаткових документів чи вирішенні певних обставин та питань, разом з цим має право викладати у висновку експертизи виявлені в ході її проведення факти, які мають значення для справи і з приводу яких йому не були поставлені питання. Враховуючи викладене, посилання заявника в касаційній скарзі на те, що експертизу проведено за відсутності достатньої кількості вільних та умовно вільних зразків підпису та почерку, необхідних для надання висновку, а також, що експерт з власної ініціативи розширив межі та об`єкт дослідження, окрім поставленого судом питання, зробив висновок про те, ким виконаний рукописний запис "ОСОБА_1" в журналі реєстрації нотаріальних дій Спаської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області за 2015-2016 роки, чим грубо порушив вимоги ухвали суду про призначення експертизи, є неспроможним.».

Таким чином, як встановлено вище, позивач в обґрунтування позову про визнання правочину недійсним, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, визнання права власності, визнання договору іпотеки недійсним посилається на те, що ним або його представником не було підписано договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11.02.2011р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрований в реєстрі за № 351, а відтак, вказаний договір є недійсним і не породжує наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, отже майно за таким договором вибуло із володіння позивача та в подальшому було передано в іпотеку банку незаконно.

Судом першої інстанції правильно враховано висновок експертної установи - Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (КНДІСЕ) від 11.05.2022р. №28144/28145/21-32 (наявний в матеріалах даної справи), відповідно до якого за результатами проведення на виконання ухвали суду судової почеркознавчої експертизи встановлено, що: підпис від імені ОСОБА_2 в графі "Продавець" у договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 11.02.2011р., укладеному, як в ньому зазначено, між ОСОБА_1 , в особі представника (продавець) та ТОВ "Атрекс", в особі представника (покупець), посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрованому в реєстрі за №351, виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою; підпис від імені ОСОБА_1 у графі "Продавець" у заяві від 22.07.2011р., посвідченій приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрованій в реєстрі за №2304, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

За змістом статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із ч.ч.1, 2, 4 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно, правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.

Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких вступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.

Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), яка його вчинила.

Спосіб, у який здійснюється (оформлюється) волевиявлення учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України.

Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України).

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.

Так, частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису ч.1 ст.215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил ст.ст.229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Системний аналіз статей 203 та 215 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що недійсним можна визнати правочин, який вчинено, тобто той, що був укладений з досягненням згоди щодо всіх його істотних умов. Встановлення фактичних обставин недосягнення між сторонами згоди щодо всіх істотних умов правочину виключає можливість визнання його недійсним. Отже, не може бути визнано недійсним правочин, який не вчинено.

Поряд із наведеним, визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018р. у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18) зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Як було зазначено вище, за результатами проведеної на виконання ухвали суду у справі №911/4706/15 почеркознавчої експертизи, експертною установою - Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз (КНДІСЕ) надано висновок від 11.05.2022 р. № 28144/28145/21-32, відповідно до якого:

«Підпис від імені ОСОБА_2 в графі "Продавець" у договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 11.02.2011р., укладеному, як в ньому зазначено, між ОСОБА_1 , в особі представника (продавець) та ТОВ "Атрекс", в особі представника (покупець), посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрованому в реєстрі за № 351, виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Підпис від імені ОСОБА_1 у графі "Продавець" у заяві від 22.07.2011р., посвідченій приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрованій в реєстрі за №2304, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.».

Тому місцевий суд законно і обгрунтовано визнав недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11.02.2011р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрований в реєстрі за №351, враховуючи відсутність волевиявлення позивача на укладення такого договору купівлі-продажу, так як такий договір було підписано не уповноваженою ним на те особою (невідомою особою), при цьому такий договір порушує права позивача, як власника земельної ділянки, що була предметом продажу.

Як вбачається з відзивів на позов, відповідачі посилалися на те, що відсутність у позивача оригіналу Державного акту на право власності на земельну ділянку зумовлена тим, що він, на виконання умов договору, передав такий акт новому власнику - ТОВ "Атрекс", як покупцю за договором купівлі-продажу. Крім того, відповідач-1 наполягав, що на оригіналі зазначеного акту, у зв`язку з укладенням оспорюваного договору, нотаріусом було вчинено напис про відчуження майна.

Водночас, посилаючись на наведені обставини, незважаючи на те, що відповідно до таких тверджень оригінал Державного акту на право власності на земельну ділянку має перебувати у відповідача-1, що є покупцем за оспорюваним договором, відповідачами не було надано місцевому суду доказів на підтвердження наведених заперечень. Такі докази в матеріалах справи відсутні. Крім того, оригінал такого акту місцевому суду для огляду надано не було.

Відносно тверджень відповідачів про ненадання доказів використання земельної ділянки, зокрема здійснення оплати земельного податку, суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги, оскільки такі аргументи не спростовують наявності у власності позивача майна та подальшого його незаконного вибуття не з волі власника, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, підписаного зі сторони позивача невідомою особою, що підтверджено висновком експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (КНДІСЕ) від 11.05.2022р. №28144/28145/21-32, який, з урахуванням встановленого вище, а саме: пояснень експерта, обставин встановлених рішенням суду у справі № 911/4706/15, обсягу прав експерта, визначених статтею 13 Закону України "Про судову експертизу", п.2.1 розділу ІІ Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та п.1.13 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, є належним доказом у справі, який не було спростовано відповідачами більш вірогідними доказами. Такі докази в матеріалах справи відсутні.

За таких обставин, місцевий суд дійшов вірного висновку, що позовна вимога позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11.02.2011р. є обґрунтованою та документально підтвердженою.

Що стосується позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на спірне майно - земельну ділянку загальною площею 0,2478 га, кадастровий номер :01:055:0016, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Положеннями ч.2 ст.328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Як вбачається з матеріалів справи і не оспорюється сторонами, на підставі рішення Літківської сільської ради 36 сесії V скликання №1701 від 17.06.2010р. ОСОБА_1 було передано у власність земельну ділянку площею 0,2478 га, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером :01:055:0016, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підтвердження чого видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 300753 від 09.12.2010р. (копія наявна в матеріалах справи).

Враховуючи те, що оригінал вказаного Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 300753 від 09.12.2010р., яким підтверджено право власності позивача на спірну земельну ділянку було втрачено останнім, а також те, що за результатами розгляду позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11.02.2011р., на підставі якого із володіння позивача вибуло відповідне майно, встановлено її обґрунтованість та документальну підтвердженість, місцевий суд законно і обгрунтовано визнав за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,2478 га, кадастровий номер :01:055:0016, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо позовної вимоги про витребування наведеної земельної ділянки від ТОВ "Атрекс" на користь позивача, апеляційний суд зазначає наступне.

Як вбачається з позовної заяви, звертаючись з позовом в наведені частині позивач посилається на положення статей 387, 388 ЦК України.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Способами захисту порушених прав є зокрема віндикація або реституція.

Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Виходячи зі змісту положень ч.1 ст.388 ЦК ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21.12.2016 року у справі №6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 року у справі №522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постановах від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18), від 30.06.2020 року у справі №19/028-10/13 (провадження №12-158гс19), від 16.02.2021 року у справі №910/2861/18 (провадження №12-140гс19), задоволення вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Таким чином, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30.01.2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18), від 01.10.2019 року у справі №910/3907/18 (провадження №12-46гс19). Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду.

Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

При цьому, реституція застосовується саме у спорах про визнання правочинів недійсними або нікчемними і полягає у поновленні порушених майнових прав, приведення їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою порушене право особи, тобто повернення або відновлення матеріальних цінностей у натурі - тих же самих, або подібних, або речей такої самої вартості. Якщо їх неможливо повернути у натурі, то відшкодовується їх вартість у грошах.

Так, у статті 216 ЦК України встановлено правові наслідки недійсності правочину. У частині першій цієї статті зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з ч.2 ст.216 ЦК України якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Аналогічні положення містяться у ст.208 ГК України, якою передбачено наслідки визнання господарського зобов`язання недійсним. Зокрема, згідно з частиною другою вказаної норми, у разі визнання недійсним зобов`язання з інших підстав кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за зобов`язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов`язання не передбачені законом.

Правові наслідки, передбачені ч.ч.1, 2 ст.216 ЦК України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.216 ЦК України правовими наслідками недійсності правочину є реституція (основний наслідок) та відшкодування збитків (додатковий наслідок).

Суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи (згідно з абз.2 ч.5 ст.216 ЦК України таке право є у суду лише щодо нікчемних правочинів).

Тлумачення ст.216 ЦК України свідчить, що слід відмежовувати правові наслідки недійсності правочину і правові наслідки виконання недійсного правочину; до правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Окрім цього якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію; законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків визначених в ст.216 ЦК або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.

Реституція, як спосіб захисту цивільного права, (ч.1 ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину.

Таким чином, реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Правило статті 216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину.

Так, колегія суддів Великої Палати Верховного Суду в зазначеній постанові вказує на те, що якщо майно (майнове право) було відчужено власником за недійсним (нікчемним) правочином, то він може повернути це майно в порядку реституції, передбаченому частиною першою статті 216 ЦК України, лише у випадку, якщо воно продовжує перебувати у володінні особи, яка придбала його за таким правочином. У разі якщо таке майно (майнове право) було в подальшому відчужено іншій особі, яка не є стороною недійсного (нікчемного) правочину, то власник може витребувати це майно лише в порядку, передбаченому ст.ст.387, 388 ЦК України (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 06.11.2024р. №21/5005/2686/2012 (12-11гс24).

Разом з тим, згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019р. у справі №487/10128/14-ц).

Господарський суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, які фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює їх правильну правову кваліфікацію і застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального та процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (висновок, наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019р. у справі №924/1473/15).

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи зі встановлених під час розгляду справи фактів, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019р. у справі №917/1739/17, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.01.2020р. у справі № 916/556/19, від 22.10.2020р. у справі №910/18279/19).

Тому в разі посилання заявника в заяві щодо застосування наслідків недійсності правочину на норми, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, судам необхідно враховувати, що це не може бути підставою для відмови у задоволенні такої заяви, оскільки суд при вирішенні справи враховує підставу (обґрунтування) заявлених вимог (позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, викладену в постанові від 23.09.2021р. № 904/1907/15).

Так, ч.ч.1, 2 ст.1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Системне тлумачення абз.1 ч.1 ст.216 ЦК України та п.1 ч.3 ст.1212 ЦК України свідчить, що: а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції; б) правила абзацу першого частини першої статті 216 ЦК України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція; в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України.

Ураховуючи наведене, для повернення виконаного за недійсним правочином у разі, коли тільки одна із сторін здійснила його виконання, правила статті 216 ЦК України не застосовуються, а повернення виконаного здійснюється на підставі положень глави 83 "Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави" ЦК України.

Місцевим судом було встановлено, що на виконання оспорюваного договору ТОВ "Атрекс" було зареєстровано за собою право власності на спірне майно - земельну ділянку з кадастровим номером :01:055:0016, загальною площею 0,2478 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Водночас, відповідачі стверджують, що на виконання оспорюваного договору ТОВ "Атрекс"було здійснено сплату ціни продажу земельної ділянки в сумі 413 400,00 грн. на користь позивача, що підтверджується підписаною ОСОБА_1 заявою від 22.07.2011 р., посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрованою в реєстрі за № 2304.

Однак, згідно висновку експертної установи - Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (КНДІСЕ) від 11.05.2022р. №28144/28145/21-32 встановлено, зокрема що: «підпис від імені ОСОБА_1 у графі "Продавець" у заяві від 22.07.2011р., посвідченій приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрованій в реєстрі за №2304, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.».

Апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду, що заява про отримання на виконання договору коштів від продажу землі підписана не позивачем, а невідомою особою, а відтак, зазначений недійсний правочин було виконано лише на користь відповідача шляхом реєстрації за ним права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:055:0016, загальною площею 0,2478 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що могло б передбачати застосування положень глави 83 "Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави" ЦК України.

Таким чином, місцевим судом правильно встановлено, що позивачем було невірно визначено спосіб захисту - застосування віндикації (ст. 388 ЦК України).

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Відповідно до положень ч.1 ст.27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 15.11.2023р. у справі №916/1174/22; (№12-39гс23) судове рішення про визнання права власності є підставою для державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості за позивачем з огляду на положення пункту 9 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості) (п. 134 постанови).

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Апеляційний суд вважає, що оскільки позовна вимога про визнання права власності, як встановлено вище, є обґрунтовано заявленою, з огляду на втрату позивачем оригіналу Державного акту на право власності на земельну ділянку, позивач скористався саме ефективним способом захисту в даному випадку своїх прав та інтересів, а відтак, з урахуванням того, що судове рішення про визнання права власності на майно є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно - земельну ділянку, зареєстровану у цьому реєстрі за відповідачем, додаткова вимога позивача про витребування майна є неефективною, отже, необґрунтованою.

Тому місцевий суд законно і обгрунтовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в частині витребування у ТОВ "Атрекс" земельної ділянки площею 0,2478 га, кадастровий номер :01:055:0016, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Що стосується позовної вимоги про визнання недійсним договору іпотеки без оформлення заставної від 11.02.2011р., апеляційний суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.02.2011р. між ПАТ АБ "Укргазбанк" (іпотекодержатель) та ТОВ "Атрекс" (іпотекодавець) укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрований в реєстрі за №385, відповідно до якого, іпотекодавцем, крім іншого, передано в іпотеку іпотекодержателя земельну ділянку площею 0,2478 га, кадастровий номер :01:055:0016, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, як таку, право власності на яку іпотекодавець має набути у майбутньому на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 11.02.2011р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., за реєстровим № 351.

Згідно ст.ст.316, 319, 321, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим законом (ст.1 Закону України "Про іпотеку").

Згідно зі ст.5 Закону України "Про іпотеку" предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов, зокрема: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення.

Отже, лише власник може передати належне йому майно в іпотеку.

Місцевим судом правильно зазначено, що з урахуванням того, що відповідно до положень ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, ТОВ "Атрекс" не набуло права власності на земельну ділянку площею 0,2478 га, кадастровий номер :01:055:0016, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а відтак, не мало належних прав на розпорядження таким майном, однак у порушення наведених норм чинного законодавства передало його в іпотеку ПАТ АБ "Укргазбанк".

Відповідно до ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (частини друга та шоста статті 13 ЦК України).

Відповідно до вимог ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з вимогами ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст.217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Незважаючи на те, що позивач не є стороною оспорюваного правочину, останній в частині передання в іпотеку земельної ділянки площею 0,2478 га, кадастровий номер :01:055:0016, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, порушує його права як власника переданого в іпотеку майна, так як вказаний договір в зазначеній частині суперечить ч.1 ст.203 ЦК України, ст.5 Закону України "Про іпотеку".

Тому місцевий суд законно і обгрунтовано визнав недійсним договір іпотеки без оформлення заставної від 11.02.2011р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрований в реєстрі за №385, в частині предмета іпотеки: земельної ділянки площею 0,2478 га, кадастровий номер :01:055:0016, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст.391 ЦК України). За змістом цієї статті негаторний позов застосовується для захисту від порушень, які не пов`язані із позбавленням володіння.

У практиці Великої Палати Верховного Суду закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно (п.98 постанови від 21.12.2022р. у справі №914/2350/18(914/608/20)). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019р. у справі №48/340 (пп.6.30), від 12.03.2019р. у справі №911/3594/17 (пп.4.17), від 19.01.2021р. у справі №916/1415/19 (пп.6.13)).

Отже, державна реєстрація права іпотеки на земельну ділянку за товариством - це офіційне визнання та підтвердження державою факту набуття ним такого права, а відповідні записи в реєстрі створюють для позивача перешкоди у реалізації правоможності власника на розпорядження цим нерухомим майном.

Відповідно до ч.3 ст.26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому п.1 ч.7 ст.37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку визнання її вчиненою з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону.

За змістом п.9 ч.1 ст.27 наведеного Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Для ефективного захисту прав володіючого власника нерухомого майна, щодо якого до реєстру незаконно внесено запис про право іпотеки іншої особи, з якою власник не перебував у зобов`язальних відносинах, має застосовуватись негаторний позов про усунення перешкод у здійсненні власником права розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України), з яким власник може звернутись, зокрема, шляхом пред`явлення вимоги про скасування державної реєстрації права іпотеки зазначеної особи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2024р. у справі №496/1059/18 (№ 14-209цс21).

Тому місцевий суд законно і обгрунтовано скасував проведену на підставі договору іпотеки без оформлення заставної від 11.02.2011р., що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрований в реєстрі за №385, державну реєстрацію права іпотеки ПАТ АБ "Укргазбанк" на земельну ділянку площею 0,2478 га, кадастровий номер :01:055:0016, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Щодо заяв ПАТ АБ "Укргазбанк" і ТОВ "Атрекс" про застосування строків позовної давності, апеляційний суд зазначає наступне.

У позовній заяві позивач наголошував, що 20.11.2020р. ним було отримано від ТОВ "Аларіт" лист та копії документів. У листі ТОВ "Аларіт" повідомило позивача про наявність укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна від 11.02.2011р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. за реєстровим №351, відповідно до якого новим власником, належної позивачеві, земельної ділянки, став ТОВ "Атрекс" та про укладення між відповідачами договору іпотеки, предметом якого серед іншого була земельна ділянка позивача. Таким чином, як вказував позивач, він дізнався про порушення його прав відносно вибуття з його власності земельної ділянки без його відома. Також позивач наголошує, що незаконне заволодіння земельною ділянкою зі сторони відповідача-1 відбулось за обставин приховування даного факту від позивача, що в свою чергу унеможливлює обізнаність позивача про порушення його права власності на майно раніше, у зв`язку з чим, позивач просив суд визнати поважними причини пропуску позовної давності.

ТОВ "Атрекс" у відзиві на позов зазначав, що твердження позивача про те, що він дізнався про порушення його прав лише 20.11.2020р. спростовуються нотаріально посвідченими заявою ОСОБА_1 , в якій він зазнав, що отримав грошові кошти у розмірі 413 400,00 грн. від ТОВ "Атрекс" () за продаж ним земельної ділянки з кадастровим номером :01:055:0016, загальною площею 0,2478 га, згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11.02.2011р. Також відповідач наголошував, що твердження позивача про те, що він дізнався про порушення його прав лише 20.11.2020р. спростовуються довіреністю, посвідченою Перепелицею Н.Д., приватним нотаріусом Київського нотаріального округу, якою позивач уповноважив ОСОБА_2 на укладення договору на відчуження земельної ділянки.

ПАТ АБ "Укргазбанк" у відзиві на позов в обґрунтування заяви про застосування строку позовної давності посилався на те, що позивачем всупереч вимог ст.ст.73-79 ГПК України, не надано на підтвердження вказаних тверджень жодних пояснень та доказів за яких обставин позивач дізнався про наявність судового спору у справі №911/4706/15 за позовом ТОВ "Аларіт" до ТОВ "Атрекс", третя особа: ПАТ АБ "Укргазбанк" про розірвання договору купівлі-продажу, не надано копію листа-звернення на адресу ТОВ "Аларіт", у відповідь на який було отримано лист-відповідь 20.11.2020р., позивачем жодним чином не обґрунтовуються обставини, за яких він не знав та не міг знати про оспорювані правочини, які нібито порушують його права.

Для спірних відносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (статті 256, 257 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За змістом норм ст.267 ЦК України, якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст.267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Водночас позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) у разі її спливу, але, враховуючи право позивача згідно із ч.5 ст. 267 ЦК України отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності, саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин. Це також випливає із загального правила, встановленого ст.74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести відсутність об`єктивних перешкод для своєчасного звернення позивача з вимогою про захист порушеного права.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Закон не встановлює, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропуску позовної давності поважними. Як правило, це відбувається за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити і від інших учасників судового процесу, зокрема прокурора, який не є стороною у справі.

Згідно з положеннями ч.1 ст.261 ЦК України у визначенні початку перебігу строку позовної давності має значення не лише встановлення, коли саме особа, яка звертається за захистом свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу, довідалася про порушення цього права або про особу, яка його порушила, а й коли ця особа об`єктивно могла дізнатися про порушення цього права або про особу, яка його порушила.

Обов`язок позивача довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, також випливає із загального правила, встановленого ст.74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Тому судом першої інстанції правильно встановлено та враховано, що в даному випадку початок перебігу строків позовної давності відліковується з моменту, коли позивач міг дізнатись про вибуття з його власності земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11.02.2011р. З урахуванням того, що ні позивач ні його представник не підписували договір, на підставі якого вибуло з власності позивача майно, такий договір було підписано невідомою особою, тому відлік строку в даному випадку має відліковуватись з 04.02.2016р. (дата реєстрації права власності на земельну ділянку за ТОВ "Атрекс", згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно).

Так як позивач не підписував договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11.02.2011р. та будь-які інші документи, які стосуються вибуття з його власності спірного майна, у нього не могло б виникнути будь-якої підозри та, відповідно, необхідності здійснення перевірки наявності/ відсутності обставин вибуття з його власності спірного майна та/ або актуальних власників земельної ділянки з кадастровим номером :01:055:0016, загальною площею 0,2478 га, що була предметом продажу за недійсним правочином.

Жодних доказів, які б спростовували дані обставини, відповідачами місцевому суду подано не було. Такі докази в матеріалах справи відсутні.

Водночас, як вже зазначалось вище, у позовній заяві позивач наголошував, що саме 20.11.2020р. ним було отримано від ТОВ "Аларіт" лист (т.1 а.с.21) та копії документів. В листі ТОВ "Аларіт" повідомило позивача про наявність укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна від 11.02.2011р., відповідно до якого новим власником належної позивачеві земельної ділянки став ТОВ "Атрекс", та про укладення між відповідачами договору іпотеки, предметом якого серед іншого була земельна ділянка позивача. Таким чином, як вказує позивач, він дізнався про порушення його прав відносно вибуття з його власності земельної ділянки без його відома.

Заперечуючи відносно тверджень позивача щодо дати, коли йому стало відомо про порушення його прав, відповідачами було наведено аргументи, зокрема про підписання заяви позивачем про отримання коштів за продаж земельної ділянки, підписання довіреності.

Місцевим судом було вірно встановлено та враховано, що в частині підписання позивачем документів, які стосуються продажу спірного майно аргументи відповідачів спростовуються матеріалами справи, а в іншій частині - жодними доказами не підтверджені. А на підтвердження викладених у відзивах аргументів, зокрема відносно пропущення позивачем строку позовної давності, відповідачами, у порушення положень ст.74 ГПК України жодних доказів не надано.

Судом першої інстанції правильно враховано, що 13.04.2021р. до місцевого суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ТОВ "Атрекс" та ПАТ АБ "Укргазбанк", в якій позивач просить суд:

1) витребувати земельну ділянку загальною площею 0,2478 га, кадастровий номер :01:055:0016, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , від ТОВ "Атрекс" () на користь власника ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 );

2) визнати за ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) право власності на земельну ділянку загальною площею 0,2478 га, кадастровий номер :01:055:0016, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

3) визнати недійсним договір іпотеки без оформлення заставної від 11.02.2011р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 385 в частині предмета іпотеки: земельної ділянки загальною площею 0,2478 га, кадастровий номер :01:055:0016, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Тобто позивач, після отримання від ТОВ "Аларіт" листа від 20.11.2020р. з інформацією про вибуття спірної земельної ділянки з власності позивача, почав вживати заходи з метою вирішення спору у судовому порядку.

Крім того, місцевим судом при вирішенні питання про застосування строків позовної давності правильно враховано Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким були продовжені строки, визначені ст.ст.256-258 ЦК України, та указ Президента України від 24.02.2022р. № 64/2022, яким введено воєнний стан в Україні.

Вирішуючи питання щодо поважності причин пропущення позовної давності у спірних правовідносинах, суд, з огляду на положення ст.13 ЦК України ("Межі здійснення цивільних прав"), має враховувати добросовісність поведінки як позивача (заявника), так і відповідачів протягом всього періоду з моменту виникнення права на захист порушеного права (права на позов) і до моменту звернення з позовом, зважаючи на характер спірних правовідносин між сторонами, особливості їх нормативного регулювання: надані сторонам права та покладені на них обов`язки тощо.

Апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду щодо відсутності правових підстав для застосування позовної давності, про яку було заявлено відповідачами, у зв`язку з наявністю поважних причин її пропуску.

Місцевий суд законно і обґрунтовано задовольнив частково позов ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності, витребування майна, визнання недійсним договору іпотеки та скасування державної реєстрації права іпотеки на земельну ділянку, поклавши на відповідачів витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним вимогам на підставі ст.129 ГПК України.

Відповідно до ст.ст.74, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, Північний апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг, зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.240, 269, 275, 276, 282, 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ПАТ АБ "Укргазбанк" та ТОВ "Атрекс" в особі ліквідатора Шкабрія Михайла Петровича залишити без задоволення, а рішення господарського суду Київської області від 11.12.2024р. по справі №911/4706/15(911/1396/24) - без змін.

Справу №911/4706/15(911/1396/24) повернути до господарського суду Київської області.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. 288 ГПК України та ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства.

Повний текст постанови складений 22.09.2025р.

Головуючий суддя В.О. Пантелієнко

Судді М.Л. Доманська

Т.П. Козир