ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про відмову у відстроченні виконання рішення суду

16.09.2025м. ДніпроСправа № 904/2569/25

Суддя Господарського суду Дніпропетровської області Колісник І.І.,

за участю секретаря судового засідання Моторної Є.І.

та представників:

від позивача: Гарбар К.Г. - адвокат;

від відповідача: Бузівська Н.М. - адвокат

розглянув у відкритому судовому засіданні заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Будіндустрія-Сервіс Лтд" про відстрочення виконання рішення суду у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнігран", смт Гранітне Коростенського району Житомирської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будіндустрія-Сервіс ЛТД", м. Дніпро

про стягнення 61 603,60 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 04.09.2025 (суддя Колісник І.І.) задоволені повністю позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнігран" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Будіндустрія-Сервіс ЛТД" основного боргу в сумі 52615,13 грн, 3% річних у сумі 1445,99 грн, інфляційних втрат у сумі 7542,48 грн. Судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2422,40 грн за подання позову покладені на відповідача.

03.09.2025 через підсистему "Електронний суд" ЄСІКС представник відповідача адвокат Бузівська Н.М. подала заяву про відстрочення виконання рішення суду строком на шість місяців з дня його ухвалення.

Подану заяву заявник обґрунтовує скрутним фінансовим становищем та зазначає, що його контрагенти не виконують перед ним грошових зобов`язань, що зумовило виникнення дебіторської заборгованості у значних сумах.

Заявник зазначає, що згідно з балансом станом на 31.03.2025 сума дебіторської заборгованості перед відповідачем становить 7124500,00 грн, а згідно з балансом на 30.06.2,00 грн.

Крім того, в обґрунтування своєї заяви відповідач посилається на існування в Україні надзвичайних обставин, а саме введення воєнного стану, яке вплинуло на спроможність своєчасного ведення розрахунків та обмежило безперешкодне провадження господарської діяльності, значною мірою вплинуло на його на фінансовий та майновий стан, що призвело до значних збитків, розмір яких становить наступні суми: згідно з балансом відповідача станом на 31.03.2,00 грн, згідно з балансом станом на 30.06.2,00 грн.

Тож, за твердженням відповідача, наявність указаних обставин негативним чином впливає на можливість здійснення ним розрахунків із контрагентами.

Ухвалою суду від 08.09.2025 прийнято заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Будіндустрія-Сервіс Лтд" про відстрочення виконання рішення суду у справі до розгляду та призначено судове засідання на 16.09.2025 о 09:20 год з повідомленням сторін; позивачу запропоновано подати письмову правову позицію щодо поданої заяви про відстрочення виконання рішення суду.

09.09.2025 від представника відповідача адвоката Бузівської Н.М. і 10.09.2025 від представника позивача адвоката Гарбара К.Г. надійшли заяви про забезпечення їхньої участі у призначеному на 16.09.2025 засіданні суду у цій справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, які задоволені ухвалами суду від 10.09.2025 та від 11.09.2025 відповідно.

11.09.2025 через підсистему "Електронний суд" ЄСІКС позивач подав заперечення на заяву відповідача про відстрочення виконання рішення суду.

Узагальнена позиція позивача зводиться до такого.

Позивач відзначив, що основною підставою для задоволення своєї заяви відповідач називає тяжке фінансове становище через надзвичайні обставини збройну агресію росії проти України та введення в Україні воєнного стану, тобто наявність форс-мажору та збитковість у господарській діяльності

Разом з тим позивач указує, що відповідач не надав до суду жодних доказів існування у нього форс-мажорних обставин, а саме посилання відповідачем на введення воєнного стану не доводить неможливості ним виконати рішення суду.

Позивач зауважує, що як доказ фінансової неплатоспроможності (збитковості) відповідач надав до суду фінансову звітність малого підприємства за перший та другий квартал 2025 року. При цьому заборгованість у відповідача перед позивачем у цій справі виникла з лютого 2024 року. Тому, на думку позивача, вказані документи не можуть підтверджувати неможливість сплати відповідачем заборгованості з моменту її виникнення.

Крім того позивач зазначає, що відповідно до наданих відповідачем звітів (розділ 2 звіт про фінансові результати): за 1 квартал 2025 року відповідач отримав чистого доходу на суму 11906800,00 грн, що до стягнутої судом заборгованості 61603,60 грн у процентному співвідношенні становить 0,5%; за 1 півріччя 2025 року відповідач отримав чистого доходу на суму 22623600,00 грн, що до стягнутої судом заборгованості 61603,60 грн у процентному співвідношенні становить 0,27%. Тобто, чистий дохід відповідача збільшився в два рази в порівнянні з першим кварталом 2025 року.

Тож позивач вважає, що за наявності такого доходу відповідач міг би перерозподілити свої витрати для погашення незначної в даному випадку заборгованості. Наявність збитків, а також невиконання контрагентами відповідача своїх зобов`язань перед ним не може бути свідченням неможливості виконання відповідачем судового рішення або істотного ускладнення виконання рішення суду.

На думку позивача відповідач жодним чином не підтвердив відсутності чи зменшення ступеня своєї вини при невиконанні зобов`язань перед позивачем і не підтвердив наявності надзвичайних подій, які вплинули чи можуть вплинути на неможливість виконання ним рішення суду.

У судовому засіданні 16.09.2025 представники сторін підтримали свої доводи та заперечення щодо заяви про відстрочення виконання рішення суду.

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД, МОТИВИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ ТА ВИСНОВКИ СУДУ

Відповідно до частини першої статті 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

За змістом частин третьої - п`ятої статті 331 цього Кодексу підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:

1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;

2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;

3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Отже, підставою для відстрочки виконання рішення суду можуть бути лише виняткові обставини, які істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Подана заява задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до частини першої статті 18 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно з частиною першою статті 326 цього Кодексу судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

За приписами пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що стадія виконання судового рішення є частиною правосуддя (рішення у справах "Півень проти України" від 29.06.2004 заява № 56849/00, "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997).

Відповідно до змісту рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Також у рішенні Європейського суду з прав людини від 12.05.2011 у справі "Ліпісвіцька проти України" однозначно визначено про те, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні, у зв`язку з чим виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом, а його тривалість має досягати цілей, зазначених у пункті 1 статті 6 Конвенції щодо права кожної особи на розгляд його справи упродовж розумного строку.

Існування заборгованості, підтверджене обов`язковим та таким, що підлягає виконанню, судовим рішенням, надає особі, на чию користь воно було винесене, "законне сподівання" на те, що заборгованість буде їй сплачено, та така заборгованість становить "майно" цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 06.10.2011 у справі "Агрокомплекс проти України").

Європейський суд з прав людини також наголошував, що виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. У справі "Фуклєв проти України" (рішення від 07.06.2005) Європейський суд з прав людини вказав, що держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.

Сукупний аналіз рішень Європейського суду з прав людини у справах "Алпатов та інші проти України", "Робота та інші проти України", "Варава та інші проти України", "ПМП "Фея" та інші проти України" достеменно засвідчує його однозначну позицію про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення та констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з Конституцією України.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 №11-рп/2012).

Отже, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

Тривале невиконання або несвоєчасне виконання національних судових рішень, за виконання яких Україна несе відповідальність, є структурною та системною проблемою, яку визначено в пілотному рішенні Європейського суду з прав людини, і запровадження ефективних засобів юридичного захисту стосовно відповідних порушень є прямим обов`язком держави.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, держава відповідальна за виконання рішення, ухваленого на користь стягувача у цій справі. Тривале невиконання рішення та відсутність засобів захисту прав стягувача на національному рівні спричиняє порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

За таких обставин виконання судового рішення є важливою стадією судового процесу у контексті забезпечення міжнародних демократичних стандартів щодо дотримання закріпленого у статті 8 Конституції України принципу верховенства права (правовладдя).

За змістом статті 73 Господарського процесуального кодексу України наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, встановлюються на підставі доказів.

Згідно зі статтями 13, 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій несе сторона.

Звертаючись із заявою про відстрочку виконання рішення суду, відповідач жодних доказів відсутності у нього грошових коштів, у тому числі на банківських рахунках, та інших активів, достатніх для розрахунку з позивачем, суду не надав, як не надав і доказів прийняття ним заходів щодо намагання виконати судове рішення з використанням усіх можливих правових механізмів (мирова угода із позивачем, заміна способу та порядку виконання рішення суду тощо).

Між тим подана відповідачем до суду фінансова звітність малого підприємства (Баланс станом на 30.06.2025) свідчить про наявність у нього на кінець звітного періоду: основних засобів 32018,9 тис. грн, запасів 34220,3 тис. грн, у тому числі грошей та їх еквівалентів 276,7 тис. грн, а також про чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) 23213,0 тис. грн.

За таких обставин відповідачем не надано доказів, які б підтверджували наявність виняткових обставин, що роблять неможливим або ускладнюють виконання ним судового рішення.

Посилання відповідача на зниження господарської активності в умовах війни, дебіторську заборгованість є загальними обставинами, які впливають на обидві сторони у цій справі.

У сукупності з викладеними обставинами відсутність доказів покращення фінансового стану заявника в найближчу перспективу й, зокрема, через бажаних для нього шість місяців, буде свідченням надання відстрочки без достатніх правових підстав.

Безпідставне надання відстрочки без належного обґрунтування, без дотримання балансу інтересів позивача та відповідача порушить основи судового рішення, позбавить кредитора можливості у повній мірі захистити свої права, негативно вплине на авторитет судового рішення та судової влади, у зв`язку з чим така відстрочка виконання рішення суду не може бути законною та справедливою.

Відтак правові підстави для надання відстрочки виконання рішення суду відсутні. Однак, право боржника на звернення до суду з черговою аналогічною заявою, обґрунтованою належними й допустимими доказами, чинним законодавством не заборонене.

Керуючись ст.ст. 2, 232 - 236, 331 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Будіндустрія-Сервіс Лтд" про відстрочення виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.09.2025 у справі № 904/2569/25.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення 16.09.2025 та може бути оскаржена до Центрального апеляційного господарського суду в порядку та строки, передбачені статтями 256, 257 ГПК України.

Повна ухвала складена 19.09.2025.

Суддя І.І. Колісник