РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.09.2025Справа № 910/3106/25

За позовом Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель";

до Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державного гозпрозрахункового зовнішньоторговельного підприємства "Спецтехноекспорт";

про стягнення 36 201 457,19 грн.

Суддя Мандриченко О. В.

Секретар судового засідання Григоренко С. В.

Представники:

Від позивача: Сідлецька А.М., адвокат, довіреність № 122-Д від 10.03.2025;

Від відповідача: Андрощук Ю.П., в порядку самопредставництва.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом, в якому просить суд стягнути з з Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства "Спецтехноекспорт" грошові кошти за державним контрактом від 19.07.2024 № 22/2-399-EDK-24 в розмірі 36 201 457,19 грн, з яких: 35 884 853,56 грн попередня оплата; 295 957,55 грн пеня; 20 646,08 грн 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.03.2025 позовну заяву Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" залишено без руху, встановлено позивачу строк та спосіб усунення недоліків позовної заяви.

21.03.2025 до суду від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду від 18.03.2025.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.03.2025 вирішено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі № 910/3106/25, справу розглядати за правилами загального позовного провадження, а підготовче засідання призначити на 22.04.2025.

17.04.2025 Дочірнє підприємство Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державного гозпрозрахункового зовнішньоторговельного підприємства "Спецтехноекспорт" подало до господарського суду відзив на позовну заяву, в якому просило відмовити у задоволенні позовних вимог.

22.04.2025 Дочірнє підприємство Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державного гозпрозрахункового зовнішньоторговельного підприємства "Спецтехноекспорт" подало до господарського суду клопотання про розгляд справи у закритому судовому засіданні, клопотання про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Міністерства оборони України та SH Commerce, Ltd.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.04.2025 постановлено здійснювати розгляд справи № 910/3106/25 у закритому судовому засіданні.

23.04.2025 Державне підприємство Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" подало до господарського суду відповідь на відзив Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державного гозпрозрахункового зовнішньоторговельного підприємства "Спецтехноекспорт" на позовну заяву.

У підготовчому засіданні 13.05.2025 судом розглядалися клопотання Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державного гозпрозрахункового зовнішньоторговельного підприємства "Спецтехноекспорт" про залучення третіх осіб до участі у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Судом відхилено зазначені клопотання, оскільки представник заявника законодавчо не обґрунтував та не надав суду доказів того, що прийняте рішення у справі може вплинути на права чи обов`язки Міністерства оборони України та SH Commerce, Ltd.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.05.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/3106/25 до судового розгляду по суті.

05.06.2025 Дочірнє підприємство Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державного гозпрозрахункового зовнішньоторговельного підприємства "Спецтехноекспорт" подало до господарського суду заперечення на відповідь Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" на відзив на позовну заяву.

Під час розгляду спору по суті у судовому засіданні 16.09.2025 представник Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити.

Представник Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державного гозпрозрахункового зовнішньоторговельного підприємства "Спецтехноекспорт" у судовому засіданні 16.09.2025 проти позовних вимог заперечував, у задоволенні позову просив відмовити.

16.09.2025 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

19.07.2024 між Державним підприємством Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" (далі замовник, позивач, ДП "Агенція оборонних закупівель") та Дочірнім підприємством Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державне госпрозрахункове зовнішньоторгівельне підприємство "Спецтехноекспорт" (далі виконавець, відповідач, ДП ДГЗП "Спецтехноекспорт") був укладений державний контракт на поставку (закупівлю) товарів оборонного призначення № 22/2-399-ЕDК-24 (далі - Контракт), відповідно до пункту 1.1. якого, виконавець зобов`язується поставити замовнику з дотриманням вимог законодавства України, умов і вимог цього Контракту товари оборонного призначення (далі - товар), найменування, технічні характеристики, кількість, вартість (ціна) та строки поставки яких зазначені у цьому Контракті та в Специфікації товарів оборонного призначення (Додаток № 1 до Контракту) (далі - Специфікація), для подальшого використання Збройними Силами України, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити товар в строки і на умовах, визначених цим Контрактом.

Згідно з п. 1.2. Контракту, підставою для укладення цього Контракту є:

- запит на постачання товарів, робіт і послуг оборонного призначення, закупівля яких здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою КПКВК 2101150/11 для закупівлі замовником на 2024 рік (від 26.01.2024 №220/11/58/дск) та змінами до нього (від 06.05.2024 №220/64/169/дск);

- комерційна пропозиція виконавця (листи №31.61/1432/1493-24 від 19.02.2024, №31.61/1/4173-24 від 06.05.2024, №31.61/1432/4686-24 від 20.05.2024, №31.61/1432/5185-24 від 04.06.2024);

- результати розгляду засідання колегіального органу Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель", відповідального за організацію та проведення оборонних закупівель (протокол № 43 від 06.06.2024);

??- лист Департаменту військово-технічної політики, розвитку озброєння та військової техніки Міністерства оборони України №220/11/4145 від 18.07.2024.

Як передбачено п. 1.5. Контракту, виконавець гарантує, що товар, який є предметом цього Контракту, на момент його передачі замовнику та підписання сторонами акта приймання-передачі товару за Контрактом згідно з пунктом 2.6 цього Контракту належить йому на праві власності, не перебуває під забороною відчуження, арештом, не с предметом застави та іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичними або юридичними особами, державними органами і державою (включаючи сплату обов`язкових платежів, зборів, податків, мита тощо), а також не с предметом будь-якого іншого обтяження чи обмеження. У випадку порушення гарантії, наведеної в абзаці 1 цього пункту Контракту, виконавець несе відповідальність перед третіми особами, які заявили претензії, позови, щодо прав на такий Товар, і зобов`язаний відшкодувати замовнику всі документально підтверджені витрати та шкоду, викликані порушенням прав третіх осіб.

У п. 2.2. Контракту сторони погодили, що загальна вартість (ціна) товару за цим Контрактом становить 36 994 694 (тридцять шість мільйонів дев`ятсот дев`яносто чотири тисячі шістсот дев`яносто чотири) гривень 40 копійок. Сторони визнають та підтверджують, що згідно з підпунктом 4 пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України операції з постачання товару за цим Контрактом звільняються від оподаткування податком на додану вартість. Обсяг фінансування та бюджетні зобов`язання визначаються шляхом укладання додаткової угоди до цього Контракту у встановленому законодавством порядку.

02.08.2024 між сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до Контракту, згідно якої викладено абз. 2 п. 2.9. розділу 2, п. 11.1. розділу 11 Контракту у новій редакції.

23.08.2024 між сторонами укладено Додаткову угоду № 2 до Контракту, згідно якої викладено п. 2.2. розділу 2 Контракту у новій редакції, зокрема визначено, що обсяг фінансування та бюджетні зобов`язання за загальним фондом (КПКВК 2101150/11) у 2024 році складає 36 994 694 гривень 40 копійок без податку на додану вартість (абз. 3 п. 2.2. розділу 2 Контракту).

25.11.2024 між сторонами укладено Додаткову угоду № 3 до Контракту, згідно якої викладено п. 2.2. розділу 2 Контракту у новій редакції, зокрема визначено, що обсяг фінансування та бюджетні зобов`язання за загальним фондом (КПКВК 2101150/11) у 2024 році складає 35 884 853 гривень 56 копійок без податку на додану вартість (абз. 3 п. 2.2. розділу 2 Контракту).

Згідно з пунктом 2.9. Контракту (в редакції Додаткової угоди № 1 від 02.08.2024) сторони узгодили, що відповідно до вимог абзаців 4, 5 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 04.12.2019 № 1070 "Деякі питання здійснення розпорядниками (одержувачами) бюджетних коштів попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповуються за бюджетні кошти" за рішенням головного розпорядника бюджетних коштів розрахунки за товари здійснюються шляхом проведення попередньої оплати у розмірі до 97% (дев`яносто семи) відсотків від вартості (ціни) товару за Контрактом на строк не більше як на 120 (сто двадцять) днів з дати перерахування першої частини коштів на рахунок виконавця у такому порядку:

перша частина у розмірі до 30 (тридцяти) відсотків від вартості товару за Контрактом здійснюється замовником на підставі рахунку, наданого виконавцем після надання замовнику дозволу уповноваженого органу з експортного контролю країни постачальника товару;

кожна наступна частина попередньої оплати у розмірі до 67 (шістдесяти семи) відсотків вартості (ціни) товару (партії), підготовленого до відвантаження, на підставі письмового повідомлення від виконавця про готовність цього товару (партії) до відвантаження;

3 (три) відсотки від вартості товару, оплачується на підставі підписаного сторонами Акту приймання-передачі товару, за умови виконання всіх умов Державного контракту.

Замовник письмово інформує виконавця щодо рішення головного розпорядника бюджетних коштів стосовно можливості та порядку здійснення попередньої оплати за цим Контрактом протягом 2 (двох) робочих днів з дати отримання рішення головного розпорядника бюджетних коштів.

У разі проведення попередньої оплати товар поставляється не пізніше строку поставки товару, зазначеного у Специфікації.

Згідно з п. 3.1. Контракту, поставка виконавцем та приймання замовником товару за цим Контрактом здійснюється відповідно до комплекту документації, що поставляється разом з товаром, у місці поставки на підставі товаросупровідних документів та видаткової накладної з оформленням сторонами Акта приймання-передачі товару за Контрактом. Товар поставляється виконавцем відповідно до умов DDP Україна, місце знаходження отримувача, визначеного державним замовником, згідно з міжнародними правилами тлумачення комерційних термінів "Інкотермс" у редакції 2020 року.

Відповідно до п. 3.3. Контракту, датою виконання виконавцем зобов`язань щодо поставки товару є дата підписання сторонами Акта приймання-передачі товару за Контрактом.

Пунктом 4.1. Контракту встановлено, що виконавець зобов`язаний поставити товар згідно з умовами Контракту не пізніше строку, визначеного в Специфікації.

Відповідно до пп 3 п. 6.1. Контракту, замовник має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати, якщо виконавець, який одержав суму попередньої оплати, не передав товару у встановлений строк.

Згідно з пп 1 п. 6.4. Контракту, виконавець зобов`язаний організувати поставку товару та його передачу замовнику в порядку, визначеному цим Контрактом.

У Специфікації, яка є Додатком № 1 до Контракту, сторони визначили строк поставки 4 880 од. товару загальною вартістю 36 994 694 гривень 40 копійок таким чином: Т0 + 120 днів, де Т0 - дата здійснення авансового платежу згідно з абз. 2 п. 2.9. Контракту.

Відповідно до п. 11.1. Контракту (в редакції Додаткової угоди № 1 від 02.08.2024), Контракт набирає чинності з дати укладання додаткової угоди про взяття бюджетних зобов`язань та діє до 31 січня 2025 року, а в частині виконання гарантійних зобов`язань - до повного виконання.

Пункт 12.1. Контракту містить перелік умов припинення (розірвання) Контракту, якими є, зокрема, закінчення строку дії Контракту.

Позивач зазначив, що ним на виконання п. 2.9. Контракту 25.09.2024 здійснено на користь відповідача оплату за товар у загальній сумі 35 884 853,56 грн, що становить 97% від вартості товару за Контрактом.

Враховуючи здійснення позивачем попередньої оплати за товар, умови Контракту та Специфікації, у відповідача виник обов`язок поставити позивачу 4 880 од. товару до 23.01.2025 включно (Т0 +120 днів).

Позивач стверджує, що всупереч умов Контракту відповідач не поставив позивачу жодної одиниці товару за Контрактом.

Такі дії відповідача, на думку позивача, є порушенням умов Контракту, що є підставою для застосування відповідальності, встановленої п. 7.2. Контракту, а саме стягнення пені у розмірі 0,1 відсотка вартості товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення.

Позивач вказав, що з огляду на порушення відповідачем умов Контракту та закінчення строку дії Контракту 31.01.2025, він 12.02.2025 звернувся до відповідача з вимогою про повернення попередньої оплати за Контрактом, згідно якої просив відповідача протягом п`яти робочих днів з моменту отримання даної вимоги повернути суму попередньої оплати по Контракту. Зазначену вимогу відповідач отримав 13.02.2025, а отже, як стверджує позивач, відповідач повинен був повернути попередню оплату за непоставлений товар у строк до 20.02.2025, однак станом на 13.03.2025 (дата подання позовної заяви до суду) відповідач не повернув попередню оплату в сумі 35 884 853,56 грн, тому позивач вважає, що у нього виникло право на стягнення попередньої оплати в судовому порядку та нарахування на таку попередню оплату, в порядку ст. 625 ЦК України, 3% річних.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позову просив суд взяти до уваги, що ДП ДГЗП "Спецтехноекспорт" (далі також Підприємство) було створене державою як складова механізму контролю за міжнародними передачами (експортно-імпортні операції) товарів військового призначення, завдання та функції якого визначені Законом України "Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного використання".

Відповідач повідомив, що 16.12.2023 між Підприємством (імпортер/покупець) та Компанією "SН Commerce, s.r.o" Чеська Республіка (експортер/продавець) був укладений Зовнішньоекономічний контракт № STE-61-327-К/КІ-23 (далі Зовнішньоекономічний контракт) щодо закупівлі та поставки, задля забезпечення Збройних Сил України, товарів оборонного призначення, пунктом 1.2. якого встановлено, що кінцевий споживач продукції за цим Контрактом буде визначений Сертифікатом Кінцевого Споживача.

04.06.2024 ДП ДГЗП "Спецтехноекспорт" направило комерційну пропозицію № 31.61 /1432/5185-24 на постачання товару у кількості 4 800 одиниць, долучивши до неї калькуляцію, звіт інспекції та експортну ліцензію.

Відповідно до змісту комерційної пропозиції вбачається: ДП ДГЗП "Спецтехноекспорт" визначений як постачальник/посередник; фактичним власником та виробником товару є Азербайджанська Республіка; у якості співвиконавця та фактичного власника визначено Компанію "SН Commerce, s.r.o" Чеська Республіка.

15.07.2024 Державним підприємством Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель", на виконання умов Зовнішньоекономічного контракту, був виданий Сертифікат Кінцевого Споживача № 22/2-EUC-146, зі змісту якого вбачається, що експортером товарів оборонного призначення визначено Компанію "SН Commerce, s.r.o" (Чеська Республіка), імпорт здійснюється за посередництва ДП ДГЗП "Спецтехноекспорт", кінцевий споживач - Міністерство оборони України, ціль кінцевого використання товарі використання у Збройних Силах України.

19.07.2024 між ДП "Агенція оборонних закупівель" та ДП ДГЗП "Спецтехноекспорт" був укладений Державний контракт № 22/2-399-ЕDК-24 на поставку (закупівлю) товару у кількості 4 800 одиниць (Контракт, на підставі якого виникли спірні правовідносини сторін у даній справі).

Отже, як зазначив відповідач, Підприємство не є ні виробником, ні власником, ні постачальником товару, а лише забезпечує його транскордонне переміщення як майна, вилученого з цивільного обороту. Таким чином, виконання умов Контракту лежить в прямій залежності від виконання умов Зовнішньоекономічного контракту.

Відповідач підтвердив, що з урахуванням умов укладеного між позивачем та відповідачем Контракту, товар повинен був бути поставлений у строк до 26.01.2025.

Проте, 05.12.2024 від Компанії "SН Commerce, s.r.o" (Чеська Республіка) до Підприємства надійшов лист, щодо якого Компанія "SН Commerce, s.r.o" була змушена відмовитися від своєї ліцензії №Y240300002 на торгівлю військовими матеріалами за Зовнішньоекономічним контрактом відповідно до Закону № 38/1994 SB., Чеська Республіка.

08.01.2025, до закінчення строку дії Контракту, відповідач звернувся до позивача з листом №31.62/1442/86-25 щодо продовження строку дії Контракту до 30.06.2025.

24.01.2025 листом №31.62/1442/574-25 відповідач, обґрунтовуючи продовження строку дії Контракту, повідомив позивача зокрема, про те, що Підприємству вдалося укласти зовнішньоекономічний контракт з прямим представником виробника законтрактованого товару - Компанією "Assan Group Makine Savunma Sanayi A.S." (Турецька Республіка), що правовідносини з новим постачальником, не лише гарантують виконання укладених держаних контрактів з метою забезпечення Збройних Сил України необхідною військовою номенклатурою, але і, враховуючи скорочення ланцюга та зміни умов постачання (FOB, Турецька Республіка, порт Деринджі), дозволять заощадити частину державних коштів.

Враховуючи, що строк дії Контракту закінчувався 31.01.2025, відповідач листом №31.62/1446/628-25 від 28.01.2025 звернувся до позивача з проханням надати інформацію щодо укладення відповідних додаткових угод. У подальшому відповідач також звертався до позивача з листами щодо продовження строку дії Контракту, проте звернення відповідача не були розглянуті позивачем, а 13.02.2025 від останнього надійшла вимога про повернення попередньої оплати.

Відповідач звернув увагу, зокрема, що здійснена позивачем за Контрактом попередня оплата для придбання відповідачем товарів оборонного призначення використана відповідачем за призначенням та перерахована експортеру/продавцю за Зовнішньоекономічним контрактом; за об`єктивних обставин, до закінчення строку дії Контракту, не зважаючи на фактичну зміну експортера/постачальника, товар був готовий до відвантаження та передачі замовнику; у зв`язку з процедурними моментами, зокрема видача та оформлення Сертифікату Кінцевого Споживача, до закінчення строку дії Контракту відповідач звернувся до позивача із заявою щодо укладення Додаткової угоди про продовження строку дії Контракту до 30.06.2025 задля завершення поставки товару. Зазначені обставини, на думку відповідача, свідчать про відсутність його вини, що відповідно є підставою для відмови у застосуванні відповідальності у вигляді нарахованої відповідачу пені у розмірі 295 957,55 грн та/або зменшення її розміру з огляду на дискреційні повноваження суду.

Оскільки сплата попередньої оплати за договором поставки прирівнюється до надання покупцем комерційного кредиту (позики) продавцю та оскільки проценти за користування коштами попередньої оплати в разі порушення строків поставки продукції за договором поставки є видом відповідальності у правовідносинах поставки, то, за доводами відповідача, такі проценти не підлягають стягненню в силу припису пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Позивач у відповіді на відзив заперечив проти доводів відповідача у відзиві, зазначивши таке.

Відповідачем не надано жодних доказів, які б свідчили про відсутність його вини в порушенні договірних зобов`язань за Контрактом.

Фактично всі твердження відповідача зводяться до того, що порушення умов Контракту сталося через контрагента, з яким у відповідача виникли договірні відносини за Зовнішньоекономічним контрактом.

Водночас, підставою виникнення взаємних прав та обов`язків між позивачем та відповідачем є Контракт. Позивачем виконано умови щодо здійснення оплати на користь відповідача, оскільки останній при наданні рахунку на оплату запевнив позивача, що товар, який є предметом Контракту, готовий до відвантаження. Відповідачем же в межах строку дії Контракту не поставлено жодної одиниці товару, чим порушено умови Контракту.

Позивач вважає, що посилання відповідача на те, що невиконання Контракту пов`язано виключно з невиконанням його контрагентом зобов`язань за Зовнішньоекономічним контрактом, не може слугувати беззаперечним доказом відсутності вини за порушення строків поставки за Контрактом, а також не є підставою для звільнення від відповідальності.

Позивач заперечив проти зменшення розміру пені або відмови в її стягненні, вважає, що відповідач не довів відсутності своєї вини в порушенні договірного зобов`язання зі своєчасної поставки товару. Також позивач вважає, що відсутні правові підстави для застосування судом дискреційних повноважень щодо зменшення розміру штрафних санкцій.

Позивач вважає, що поставлені відповідачем питання відповідно до статті 90 Господарського процесуального кодексу України жодним чином не стосуються обставин, що мають значення для справи, а тому матеріали справи містять достатньо належних та допустимих доказів, які б дозволяли розглянути справу.

Відповідач у запереченнях на відповідь на відзив наголосив, що протиправна бездіяльність позивача, за якої сталось прострочення кредитора, саме і свідчить про відсутність вини відповідача.

Відповідач зазначив, що пунктом 2.3 Контракту сторони погодили, що за об`єктивних, документально підтверджених обставин можливо продовження строку дії Контракту та/або виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми вартості (ціни), визначеної у Контракті. Відповідач завчасно, з урахуванням об`єктивних та документально підтверджених обставин, до закінчення строку дії Контракту звернувся 08.01.2025 до позивача з клопотанням про укладення Додаткової угоди до Контракту про продовження строку його дії. У подальшому відповідач направив позивачу ряд листів щодо укладення Додаткової угоди до Контракту про продовження строку його дії, проте жодних дій з цього приводу позивачем не вчинено, що свідчить про протиправну бездіяльність позивача. Відповідно до листа від 24.01.2025 № 31.62/1442/574-25 відповідач просив позивача забезпечити оформлення і видачу Сертифіката кінцевого споживача. За відсутності цього сертифікату неможливо забезпечити міжнародну передачу товарів за експортом, імпортом, реекспортом товарів, їх тимчасового ввезення на територію України, транзит товарів територією України, а також будь-які інші передачі товарів, що здійснюються за межами України. Позивачем не було повідомлено відповідача про неможливість виконання свого обов`язку з оформлення та видачі Сертифікату кінцевого споживача. З огляду на наведене, відповідач стверджує про прострочення кредитора (позивача), що сталось внаслідок його протиправної діяльності.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Аналіз умов укладеного між сторонами Контракту свідчить про те, що за своєю правовою природою вказаний договір є договором поставки, а тому саме він та відповідні положення статей параграфів 1, 3 глави 54 Цивільного кодексу України та параграфа 1 глави 30 Господарського кодексу України визначають права та обов`язки сторін зі здійснення передбаченої договором поставки товару та її оплати.

Відповідно до п. 1. ст. 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно з ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу (ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (ч. 2 ст. 693 ЦК України).

Аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19, постанова Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.09.2022 у справі №913/703/20, постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21.02.2018 у справі №910/12382/17).

Матеріалами справи підтверджується перерахування позивачем 25.09.2024 на рахунок відповідача попередньої оплати за товар у загальній сумі 35 884 853,56 грн згідно платіжних інструкцій № 1870 від 25.09.2024 на суму 11 098 408,32 грн та № 1871 від 25.09.2024 на суму 24 786 445,24 грн, що становить 97% від вартості товару за Контрактом.

Враховуючи визначений сторонами у Специфікації строк поставки товару (Т0 + 120 днів, де Т0 - дата здійснення авансового платежу згідно з абз. 2 п. 2.9. Контракту), відповідач був зобов`язаний поставити позивачу товар не пізніше 23.01.2025 (25.09.2024 + 120 днів), відповідно з 24.01.2025 відповідач є таким, що порушив строк поставки товару за Контрактом.

Всупереч умов п. 1.1., 4.1., пп 1 п. 6.4. Контракту, відповідач не поставив позивачу товар у строк, визначений у Специфікації, що фактично не заперечувалось відповідачем.

Відповідно до п. 11.1. Контракту строк дії цього Контракту закінчився 31.01.2025. Матеріали справи не містять доказів продовження строку дії Контракту шляхом оформлення сторонами відповідної додаткової угоди до Контракту.

Враховуючи порушення відповідачем умов Контракту та закінчення строку його дії, позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення попередньої оплати від 12.02.2025 № 24/3-2916, згідно якої просив відповідача протягом п`яти робочих днів з моменту отримання даної вимоги повернути суму попередньої оплати по Контракту у розмірі 35 884 853,56,00 грн. Матеріалами справи підтверджується, що зазначену вимогу відповідач отримав 13.02.2025, а отже, повинен був повернути суму попередньої оплати за непоставлений товар у строк до 20.02.2025 включно.

Таким чином, обов`язок відповідача з повернення суми попередньої оплати у розмірі 35 884 853,56 грн підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не був спростований, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 35 884 853,56 грн попередньої оплати підлягають задоволенню у повному обсязі.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач у відзиві на позовну заяву посилається на ряд обставин, зокрема зазначає, що укладений між сторонами Контракт виходячи із змісту та мети його укладення фактично є договором комісії, оскільки Державне підприємство Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" діє в інтересах та за рахунок Міністерства оборони України.

Проте, суд не приймає до уваги такі твердження Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державне госпрозрахункове зовнішньоторговельне підприємство "Спецтехноекспорт", з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 1011 Цивільного кодексу України, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Однак, суд зазначає, що у Контракті відсутнє посилання на будь-які інші правочини на виконання яких укладено вказаний державний контракт, як і відсутнє посилання на те, що у даному випадку позивач за первісним позовом діє в інтересах Міністерства оборони України.

Як вбачається з умов укладеного між сторонами державного контракту, замовник за державним контрактом не надає доручення виконавцю на укладення правочину, а купує товар, в порядку та на умовах, визначених в державному контракті.

Крім того, згідно з положеннями ст. 1018 Цивільного кодексу України майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента.

Водночас, відповідно до абзацу 2 п. 5 Порядку використання Державним підприємством Міністерства оборони України Агенція оборонних закупівель коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення закупівель товарів, робіт і послуг оборонного призначення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2023 № 494, постачання товарів, робіт і надання послуг оборонного призначення здійснюється у порядку, визначеному державним замовником та умовами державного контракту (договору), на підставі актів приймання-передачі товарів, робіт і послуг оборонного призначення, актів приймання-передачі етапів незавершеного будівництва, підписаних між постачальником (виконавцем), службою державного замовника і отримувачем, визначеним державним замовником, без переходу права власності на них до служби державного замовника.

Отже, з огляду на зміст, форму та правову природу Контракту, за своїми ознаками такий контракт є саме договором поставки, як зазначено судом вище, а не договором комісії, як помилково стверджує відповідач.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до пп 1 п. 7.2. Контракту сторони узгодили, що у разі порушення строків поставки товару з виконавця стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7 (семи) відсотків вказаної вартості.

У зв`язку з порушення відповідачем строків поставки товару (непоставкою товару), позивач нарахував до стягнення з відповідача на підставі п. 7.2. Контракту 295 957,55 грн пені за період з 24.01.2025 по 31.01.2025.

Здійснивши перевірку наведеного позивачем у позовній заяві розрахунку пені, суд визнає такий розрахунок обґрунтованим та арифметично вірним, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача 295 957,55 грн пені підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Судом враховано висновки Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03.12.2021 у справі №910/14180/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 13.09.2023 у справі № 922/354/23, згідно яких до моменту пред`явлення покупцем вимоги до продавця про повернення суми попередньої оплати відповідно до частини другої статті 693 Цивільного кодексу України, користування продавцем грошовими коштами попередньої оплати як сумою позики буде вважатися правомірним, на які покупець як кредитор може правомірно нараховувати проценти за користування. Натомість після пред`явлення покупцем продавцю такої вимоги (про повернення суми попередньої оплати відповідно до частини другої статті 693 Цивільного кодексу України) за умови непоставки продавцем покупцю товару та неповернення суми попередньої оплати у продавця виникає грошове зобов`язання з повернення суми попередньої оплати, а користування продавцем цими коштами буде неправомірним. У такому випадку покупець втрачає право на нарахування продавцю на суму цих коштів процентів, передбачених частиною третьою статті 693 Цивільного кодексу України, та разом з цим набуває право на нарахування та стягнення з продавця процентів, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, що нараховуються внаслідок прострочення боржником (у даному випадку - продавцем) грошового зобов`язання (з повернення попередньої оплати) та які є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання на відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима.

Внаслідок прострочення відповідачем грошового зобов`язання з повернення попередньої оплати за Контрактом, а також звернення позивача до відповідача з вимогою про повернення попередньої оплати № 24/3-2916 від 12.02.2025, позивач на підставі ст. 625 ЦК України здійснив нарахування відповідачу 3% річних від простроченої суми попередньої оплати за період з 21.02.2025 по 27.02.2025.

Здійснивши перевірку наведеного позивачем у позовній заяві розрахунку 3% річних, суд визнає такий розрахунок обґрунтованим та арифметично вірним, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача 20 646,08 грн 3% річних підлягають задоволенню в повному обсязі.

Суд відхиляє як безпідставні доводи відповідача про відсутність підстав для нарахування 3% річних та застосування до спірних правовідносин пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, оскільки спірні правовідносини сторін виникли на підставі Контракту, який за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Щодо заперечень відповідача, наведених у відзиві на позовну заяву суд зазначає наступне.

Відповідач зазначав, що причиною непоставки ним товару за Контрактом стали об`єктивні обставини, пов`язані з відмовою від ліцензії на торгівлю військовими матеріалами постачальника, з яким відповідач уклав Зовнішьоекономічний контракт з метою постачання товарів оборонного призначення, які були предметом поставки відповідачем за Контрактом, укладеним між ним та позивачем. Також, відповідач посилався на бездіяльність позивача, який залишив без розгляду численні звернення відповідача щодо заміни постачальника за Контрактом, надання підписаного Сертифіката кінцевого споживача та продовження строку дії Контракту до 30.06.2025. За таких обставин відповідач стверджував про відсутність його вини, що є підставою для відмови у застосуванні відповідальності у вигляді нарахованої відповідачу пені та/або зменшення її розміру з огляду на дискреційні повноваження суду.

Суд відхиляє як безпідставні заперечення відповідача проти задоволення позовних вимог з огляду на відсутність його вини у порушенні зобов`язання щодо поставки товару за Контрактом з огляду на таке.

Фактично твердження відповідача зводяться до того, що порушення умов Контракту сталося через контрагента, з яким у відповідача виникли договірні відносини за Зовнішньоекономічним контрактом.

Наразі, підставою виникнення взаємних прав та обов`язків між позивачем та відповідачем є Контракт, відповідно до п. 1.1. якого сторони погодили, зокрема, що виконавець зобов`язується поставити замовнику з дотриманням вимог законодавства України, умов і вимог цього Контракту товари оборонного призначення, найменування, кількість, вартість (ціна) та строки поставки яких зазначені у цьому Контракті та в Специфікації товарів оборонного призначення (Додаток 1 до Контракту).

Суд звертає увагу, що згідно з п. 1.2 Контракту підставою для його укладення є, в тому числі, комерційна пропозиція відповідача (листи №31.61/1432/1493-24 від 19.02.2024, №31.61/1/4173-24 від 06.05.2024, №31.61/1432/4686-24 від 20.05.2024, №31.61/1432/5185-24 від 04.06.2024).

Відповідно до умов п. 1.5. Контракту виконавець (відповідач) гарантував, що товар, який є предметом цього Контракту, на момент його передачі замовнику та підписання сторонами Акта приймання-передачі товару за Контрактом згідно з пунктом 2.6 цього Контракту належить йому на праві власності.

Отже, укладаючи Контракт, позивач правомірно розраховував на своєчасну поставку товару відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Статтею 617 ЦК України встановлено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Аналогічні положення закріпленні у статті 218 Господарського кодексу України, відповідно до якої підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Крім того, відповідно до абз. 7 п. 7.9 Контракту сторони погодили, що не вважаються форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) фінансова та економічна криза, дефолт, зростання офіційного та комерційного курсів іноземної валюти до національної валюти, недодержання/порушення своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів тощо.

Суд критично оцінює твердження відповідача про прострочення кредитора (позивача), що сталось внаслідок протиправної бездіяльності останнього. Суд відзначає, що істотні умови Контракту були узгоджені сторонами під час його підписання.

Пункт 2.3. Контракту, на який посилається відповідач, містить перелік випадків, за яких можуть змінюватись істотні умови Контракту після його підписання до виконання зобов`язань сторонами у повному обсязі, серед цих випадків продовження строку дії Контракту та або строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин непереборної сили, істотної зміни обставин, затримки фінансування замовником, - за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми вартості (ціни), визначеної у Контракті.

Однак, непоставка відповідачем товару за Контрактом у зв`язку з відмовою постачальника відповідача від ліцензії на торгівлю військовими матеріалами, не може вважатись об`єктивною обставиною невиконання відповідачем умов Контракту, які були узгоджені між позивачем та відповідачем при його підписанні.

Статтею 42 Господарського кодексу України передбачено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Сторони є суб`єктами господарювання, а відтак у разі здійснення підприємницької діяльності мають усвідомлювати, що господарська діяльність здійснюється ними на власний ризик, особа має здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утримання від) таких дій (схожа правова позиція викладена у пункті 6.42. постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №910/15484/17).

Судом встановлено, що після закінчення строку дії Контракту (31.01.2025) та після отримання від позивача вимоги про повернення попередньої оплати від 12.02.2025 № 24/3-2917 (13.02.2025), а рівно і станом на час розгляду справи по суті, відповідач не повернув позивачу суму попередньої оплати за непоставлений по Контракту товар та продовжує безпідставно користуватись цими коштами, порушуючи права позивача, що свідчить про недобросовісність дій відповідача як учасника господарських відносин.

Відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів у розмінні статей 76, 77 ГПК України, які б свідчили про відсутність його вини у порушенні зобов`язання щодо поставки товару за Контрактом, та які б спростовували заявлені позовні вимоги або свідчили про відсутність у нього обов`язку повернення суми попередньої оплати.

З урахуванням встановлених судом обставин даної справи, суд доходить висновку про відсутність підстав для застосування дискреційних повноважень суду щодо зменшення розміру пені, розмір якої та підстави застосування сторони узгодили у Контракті.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням вищевикладеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі Руїс Торіха проти Іспанії). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі Проніна проти України, в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини Серявін та інші проти України вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії, № 37801/97 від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії, №49684/99 від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як законодавчо необґрунтовані та безпідставні.

Керуючись ст. 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державного гозпрозрахункового зовнішньоторговельного підприємства "Спецтехноекспорт" (04073, місто Київ, проспект Степана Бандери, будинок 7, ідентифікаційний код 30019335) на користь Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" (04074, вулиця Автозаводська, будинок 2, ідентифікаційний код 44725823) 35 884 853 (тридцять п`ять мільйонів вісімсот вісімдесят чотири тисячі вісімсот п`ятдесят три) грн 56 коп. попередньої оплати, 295 957 (двісті дев`яносто п`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят сім) грн 55 коп. пені, 20 646 (двадцять тисяч шістсот сорок шість) грн 08 коп. 3% річних та 434 417 (чотириста тридцять чотири тисячі чотириста сімнадцять) грн 49 коп. судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України подається до Північного апеляційного господарського суду протягом 20 (двадцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 23.09.2025.

Суддя О.В. Мандриченко