ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" вересня 2025 р. Справа№ 910/2205/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Мальченко А.О.

Тищенко А.І.

секретар судового засідання: Ніконенко Ю.А.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 09.09.2025,

розглянувши апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Імпульс LTD» та Київської міської ради

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2025 (повний текст складено 10.06.2025)

у справі №910/2205/21 (суддя Л.М. Шкурдова)

за позовом Заступника керівника Оболонської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави

до 1) Київської міської ради,

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Імпульс LTD»

про визнання незаконним і скасування рішення, визнання недійсним договору, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2021 року заступник керівника Київської місцевої прокуратури №5 (реорганізовано в Оболонську окружну прокуратуру міста Києва) (далі, прокурор) в інтересах держави звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом (із урахуванням заяви про зміну предмету позову від 23.01.2025) про:

- визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради від 12.12.2019 №340/7913 «Про передачу в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Імпульс LTD» земельної ділянки для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі на вул. Луговій, 16-А в Оболонському районі м. Києва»;

- визнання недійсним договору оренди земельної ділянки площею 0,0198 га на вул. Луговій, 16-А в Оболонському районі м. Києва (кадастровий номер :78:082:0040), укладеного між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Імпульс LTD», який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Т.М. та зареєстрований в реєстрі 07.07.2020 за №531;

- зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Імпульс LTD» повернути територіальній громаді м. Києва в особі Київської міської ради земельну ділянку площею 0,0198 га на вул. Луговій, 16-А у Оболонському районі м. Києва (кадастровий номер :78:082:0040), привівши її у придатний для використання стан, шляхом знесення самочинно збудованого об`єкту нерухомого майна - нежитлової будівлі літ. «А» площею 15,6 кв.м.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішення Київської міської ради №340/7913 від 12.12.2019 прийнято, а договір оренди земельної ділянки №531 від 07.07.2020 укладено з порушеннями вимог законодавства, зокрема статей 120, 134, 135 Земельного кодексу України, статей 328, 377 Цивільного кодексу України. Так, Київською міською радою в порушення статті 134 Земельного кодексу України поза процедурою земельних торгів передано ТОВ «Імпульс LTD» в оренду на 10 років земельну ділянку площею 0,0198 га (кадастровий номер :78:082:0040) для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі на вул. Луговій, 16-А в Оболонському районі м. Києва із земель комунальної власності у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю загальною площею 15,6 кв.м, яка, в силу вимог статті 376 Цивільного кодекс України, є об`єктом самочинного будівництва.

З огляду на приписи статті 376 Цивільного кодексу України, статті 152 Земельного кодексу України, захист інтересів держави потребує покладення судом на відповідача обов`язку повернути земельну ділянку комунальної власності площею 0,0198 га (кадастровий номер :78:082:0040) на вул. Луговій, 16-А в Оболонському районі м. Києва її законному власнику - Київській міській раді шляхом знесення самочинно збудованого об`єкту нерухомого майна - нежитлової будівлі загальною площею 15,6 кв.м..

Короткий зміст оскаржуваного рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.05.2025 у справі №910/2205/21 (із урахуванням ухвали про виправлення описки) позовні вимоги задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради від 12.12.2019 №340/7913 «Про передачу в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Імпульс LTD» земельної ділянки для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі на вул. Луговій, 16-А в Оболонському районі міста Києва».

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки площею 0,0198 га на вул. Луговій, 16-А в Оболонському районі міста Києва (кадастровий номер :78:082:0040), укладений між Київською міською радою (код 22883141) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Імпульс LTD» (код 23514836), який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Т.М. та зареєстрований в реєстрі 07.07.2020 за №531.

Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Імпульс LTD» повернути територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради земельну ділянку площею 0,0198 га на вул. Луговій, 16-А у Оболонському районі міста Києва (кадастровий номер :78:082:0040), привівши її у придатний для використання стан, шляхом знесення самочинно збудованого об`єкту нерухомого майна - нежитлової будівлі літ. «А» площею 15,6 кв.м.

Присуджено до стягнення з Київської міської ради на користь Київської міської прокуратури 3 405,00 грн витрат зі сплати судового збору.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Імпульс LTD» на користь Київської міської прокуратури 4 163,00 грн витрат зі сплати судового збору.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд дійшов висновку, що Заступником керівника Оболонської окружної прокуратури міста Києва обґрунтовано та з дотриманням вимог статті 53 Господарського процесуального кодексу України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру» подано позовну заяву в інтересах держави до Київської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю «Імпульс LTD» про визнання незаконним і скасування рішення, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та зобов`язання вчинити дії (повернути земельну ділянку, привівши її у придатний для використання стан, шляхом знесення самочинно збудованого об`єкту нерухомого майна).

Суд зазначив, що сукупний аналіз норм законодавства (статті 116, 120, 124, 134 Земельного кодексу України) свідчить про те, що у разі набуття права власності на нерухоме майно особа набуває право на земельну ділянку, на якій розташоване вказане майно, і саме така земельна ділянка може бути надана їй у власність чи передана у користування без проведення земельних торгів. Водночас, право на вільну від забудови земельну ділянку може набуватися лише за результатами проведення земельних торгів.

Суд встановив, що оспорюваним рішенням Київської міської ради передано ТОВ «Імпульс LTD» в оренду земельну ділянку без проведення конкурсу не для експлуатації та обслуговування наявного на ній майна, а для експлуатації та обслуговування автостоянки (спеціального відкритого майданчика, призначеного для тимчасового чи постійного зберігання транспортних засобів). Крім того, судом встановлено, що площа земельної ділянки (0,0198 га), яка надана товариству в оренду у зв`язку з переходом права власності на нерухоме майно загальною площею 15,6 кв.м, майже в 13 разів перевищує площу вказаного нерухомого майна.

Таким чином, отримання в оренду земельної ділянки в розмірі, що значно перевищує площу належного ТОВ «Імпульс LTD» нерухомого майна, передбачає дотримання процедури проведення земельних торгів у визначеному положеннями статей 134, 135 Земельного кодексу України порядку.

Водночас судом встановлено, що земельна ділянка площею 0,0198 га була сформована лише у 2019 році та право користування нею раніше не було оформлено, тому у подальшому не могло виникнути переходу такого права (визначеного приписами статті 120 Земельного кодексу України і статті 377 Цивільного кодексу України) до ТОВ «Імпульс LTD». Крім того, на час реєстрації за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно на спірній земельній ділянці, яке у подальшому ОСОБА_1 на підставі правочину, оформленого актом приймання-передачі нерухомого майна від 03.10.2018 б/н, передав до статутного капіталу ТОВ «Імпульс LTD» Київська міська рада, як власник землі, рішення про передачу будь-яким фізичним чи юридичним особам у власність чи користування спірної земельної ділянки не приймала, що свідчить про самочинність такого будівництва.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та узагальнення їх доводів

Не погодившись із прийнятим судовим рішенням, 26.06.2025 через підсистему «Електронний суд» Товариство з обмеженою відповідальністю «Імпульс LTD» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2025 у справі №910/2205/21 повністю та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги відповідача-2 зводяться до такого:

- поза увагою прокурора залишився той факт, що відповідно до пункту 4.2. Договору оренди земельної ділянки встановлено річну орендну плату у розмірі 12 відсотків від нормативної грошової оцінки. Відповідно до пункту 2.2. Договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки на дату укладення Договору становить 495 361 грн. Таким чином, територіальна громада отримає річну орендну плату за користування земельною ділянкою, тобто її використання не є безоплатним. При цьому в позовній заяві не зазначено, який дохід могла б отримати територіальна громада в разі передачі вказаної земельної ділянки в оренду на інших умовах, зокрема, в разі проведення земельних торгів;

- збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами 4, 7 статті 376 Цивільного кодексу України. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови;

- позивач у заяві про зміну предмету позову стверджує, що у відповідності до вимог статті 376 Цивільного кодексу України нежитлова будівля (А), розташована за адресою: вулиця Лугова, 16-А, площею 15,6 кв.м. має статус самочинної забудови, оскільки є результатом самочинного будівництва, а тому підлягає знесенню. Однак, об`єкт нерухомого майна загальною площею 15,6 кв. м за адресою: м. Київ, вул. Лугова, 16-А не є новозбудованим об`єктом, а є таким, який побудовано до 05.08.1992. Вказане підтверджується довідкою №54 від 28.08.2018 за підписом керівника ТОВ «БТІ Консалтинг» Зінкіна О.М. та працівника Давидченко О.Л.;

- відповідачем-2 були дотримані положення пункту 48 постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції станом на 22.06.2018) в частині подання повного пакету документів для проведення державної реєстрації права власності на нежитлову будівлю (А), розташовану за адресою: вулиця Лугова, 16-А, площею 15,6 кв.м., у зв`язку з передачею останньому майна як внеску до статутного капіталу;

- позивачем не було надано висновку експертизи, яка б підтверджувала розмір площі, яку займає будівля та її співвідношення із фактичною площею земельної ділянки, яка перебуває в оренді;

- судом першої інстанції не були взяті до уваги обставини, встановлені у межах справи №756/2091/21, до розгляду якої ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.05.2021 провадження у справі №910/2205/21 зупинялося.

Також, не погодившись із прийнятим судовим рішенням, 30.06.2025 через підсистему «Електронний суд» Київська міська рада звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2025 у справі №910/2205/21 повністю та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги відповідача-1 зводяться до такого:

- жодним нормативно-правовим актом не встановлюється обов`язку органу місцевого самоврядування вимагати обґрунтувань надання заявнику земельної ділянки саме такої площі, що заявляється у клопотанні, чи відмовляти у затвердженні проєктів землеустрою щодо відведення земельної ділянки/технічної документації щодо відведення земельної ділянки у зв`язку із відсутністю таких обґрунтувань. Прокурором, у свою чергу, не зазначено як самої норми, що не врахована Київською міською радою при прийнятті оскаржуваного рішення, так і не надано жодних належних та допустимих доказів, що підтверджують проведення обрахунку площі земельної ділянки, необхідної для обслуговування нерухомого майна, що має визначатися, виходячи з площі нерухомого майна, функціонального використання та інших умов відповідно до норм містобудування та санітарних норм і правил, яка на думку позивача є завищеною і повинна обчислюватися в конкретно зазначеному випадку;

- на праві власності за відповідачем-2 зареєстровано чотири об`єкти, розташування яких (як саме) на спірній земельній ділянці невідомо. Відтак, твердження прокурора про нераціональне використання спірної земельної ділянки є передчасними та необґрунтованими, оскільки кожен із об`єктів може бути розташованим у протилежних межах земельної ділянки;

- жодним нормативним актом, який регулює порядок передачі у власність чи користування земельних ділянок комунальної власності, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна (будівлі, споруди), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, не унормовано, що при передачі земельної ділянки мають враховуватись певні пропорції співвідношення площі таких об`єктів та площі земельної ділянки, яка відводиться. При цьому відповідач-1 послався на висновки, наведені у постанові Верховного Суду від 30.03.2021 у справі №922/1323/20;

- заявлений позов, спрямований на знесення самочинного будівництва, відповідно до вимог статті 376 Цивільного кодексу України задоволенню не підлягає, оскільки, зокрема, власник земельної ділянки в особі Київської міської ради, передаючи в користування власник земельної ділянки в особі Київської міської ради, передаючи в користування відповідачу-2 земельні ділянки під уже збудованим нерухомим майном, не заперечував належність за останнім цього майна; позовні вимоги прокурора не обґрунтовані порушенням самочинним будівництвом прав інших осіб, а зводяться до порушень під час користування земельною ділянкою, що не має правового значення під час вирішення питання щодо долі самочинного будівництва. Суд першої інстанції не врахував правового значення позиції власника (користувача) земельної ділянки, а також дотримання прав інших осіб;

- незрозумілим є чиї інтереси та які інтереси намагається захистити прокурор. За користування земельною ділянкою до бюджету міста сплачується орендна плата, третіх осіб, які б мали намір та правову підставу в оформленні права користування цією земельною ділянкою або її частиною, прокурором не вказано. Отже, незрозумілими є припущення прокурора щодо можливості проведення прилюдних торгів.

Узагальнені доводи відзивів на апеляційну скаргу та додаткових пояснень позивача

23.07.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від прокуратури надійшли відзиви на апеляційні скарги відповідачів, в яких прокурор проти доводів апеляційних скарг заперечує, просить у їх задоволенні відмовити у повному обсязі.

У відзивах прокурор наголошує на такому:

- порушення прав територіальної громади, яка є невід`ємною частиною держави, беззаперечно свідчить про порушення державних інтересів. Разом із цим, у даному випадку орган, який повинен захищати права та інтереси держави сам і допустив порушення законодавства і не має процесуальної можливості самостійно скасовувати свої рішення, а також звертатись до суду з позовами щодо скасування власних рішень. Враховуючи те, що предметом оскарження у даній справі є рішення Київської міської ради, яка прийняла оспорюване рішення всупереч інтересам територіальної громади та держави, саме цей орган визначено прокурором у статусі відповідача. У даному випадку відсутній орган, який мав би здійснювати захист порушених інтересів держави, а органи Держгеокадастру законодавством не наділені правом на звернення до суду з позовами про скасування рішень органу місцевого самоврядування. Вказані обставини обумовлюють статус прокурора лише як самостійного позивача у цій справі;

- щодо визначення співмірності площі об`єкту та земельної ділянки, то рішенням Київради фактично надано ТОВ «Імпульс LTD» без проведення земельних торгів земельну ділянку, яка майже в 13 разів більша за об`єкт нерухомого майна, право власності на яке зареєстроване за товариством - для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі як об`єкту дорожнього сервісу. У силу приписів частини 2 статті 124, абз. 13 частини 1 статті 134 та частини 1, 2 статті 135 Земельного кодексу України в редакції, чинній станом на 19.12.2019, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) для експлуатації та обслуговування саме об`єктів дорожнього сервісу підлягали виключно продажу на земельних торгах. Правова позиція щодо необхідності проведення земельних торгів у подібних правовідносинах, викладена у постанові Верховного Суду від 09.02.2018 у справі № 910/4528/15-г;

- у разі законного набуття ТОВ «Імпульс LTD» права власності на об`єкт нерухомості загальною площею 15,6 кв.м, який розташований на спірній земельній ділянці, товариство може набути не на конкурентних засадах право користування земельною ділянкою лише для експлуатації та обслуговування вказаного об`єкта нерухомості. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі №910/5201/19. Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування законно розміщеного на ній майна, не є безмежним, оскільки у будь-якому випадку обумовлюється наявною у власника необхідністю використовувати майно за цільовим призначенням. Отже, обов`язковим у такому випадку є з`ясування дійсного розміру земельної ділянки, яка має бути відведена власнику майна. У той же час в технічній документації із землеустрою відсутнє будь-яке обґрунтування (з урахуванням будівельних та санітарних норм) необхідності виділення земельної ділянки площею 0,0198 га. Отже, отримання в оренду земельної ділянки в розмірі, що значно перевищує площу належного відповідачу об`єкту нерухомого майна, передбачає дотримання процедури проведення земельних торгів у визначеному положеннями статтями 134, 135 Земельного кодексу України порядку. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 24.09.2024 у справі №910/21998/21;

- щодо самочинності будівництва, то прокурор наголошує, що для реалізації права на забудову відповідної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому законом порядку набути право власності або користування на землю. Разом з цим, на час реєстрації за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно на спірній земельній ділянці Київська міська рада, як власник землі, рішення про передачу будь-яким фізичним чи юридичним особам у власність чи користування спірної земельної ділянки не приймала. Верховний Суд у постанові від 10.05.2018 у справі №910/15993/16 дотримується позиції, що право на самочинно збудоване майно є неіснуючим, не породжує прав щодо розпорядження майном. Крім того, у вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що державна реєстрація права власності не є підставою для набуття права власності;

- виходячи з положень статей 11, 22, 27 Закону, пункту 41 Порядку, рішення державного реєстратора Київської філії комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Чуйко Г.Г. від 05.09.2018 №42851580, на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю літера «А» загальною площею 15,6 кв. м по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), не могло бути належною правовою підставою для реєстрації права власності на вказану будівлю, оскільки воно суперечить вимогам законодавства та його прийнято на користь особи, яка не була власником ані зазначеної будівлі, ані земельної ділянки, на якій ця будівля ніби то розташована. У свою чергу, підставою для реєстрації права власності за ТОВ «Імпульс LTD» на приміщення за вказаною вище адресою був правочин оформлений актом приймання-передачі нерухомого майна від 03.10.2018 б/н, який суперечить вимогам закону. Натомість слід зазначити, що відповідачами не долучено до матеріалів справи дозвільних документів на будівництво спірного об`єкта, документу про прийняття закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію, документа, що підтверджує право власності на об`єкт нерухомого майна;

- позов у даній справі пред`явлено прокурором на захист та відновлення порушених прав територіальної громади міста Києва на раціональне та ефективне розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, в той час як Київською міською радою прийнято незаконне рішення та укладено з ТОВ «Імпульс LTD» договір оренди землі у зв`язку з реєстрацією права власності на об`єкт самочинного будівництва на вказаній земельні ділянці, що безпідставно надало товариству привілейоване право користування землею та виключає можливість вільного розпорядження територіальною громадою земельною ділянкою на власний розсуд, у тому числі на конкурентних засадах відповідно до положень статті 134 Земельного кодексу України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційних скарг

Згідно з витягом із протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.06.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Імпульс LTD» на рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2025 у справі №910/2205/21 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Мальченко А.О.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 30.06.2025 апеляційну скаргу Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2025 у справі №910/2205/21 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2025 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/2205/21; відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційних скарг до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

07.07.2025 матеріали справи №910/2205/21 надійшли до суду апеляційної інстанції та були передані судді-доповідачу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.07.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Імпульс LTD» на рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2025 у справі №910/2205/21, призначено до розгляду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Імпульс LTD» на рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2025 у справі №910/2205/21 на 26.08.2025.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.07.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2025 у справі №910/2205/21, апеляційні скарги Київської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю «Імпульс LTD» у справі №910/2205/21 об`єднано в одне апеляційне провадження, призначено до розгляду апеляційну скаргу Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2025 у справі №910/2205/21 на 26.08.2025.

26.08.2025 через підсистему «Електронний суд» від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Імпульс LTD» до Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з його тимчасовою непрацездатністю.

У судове засідання, призначене на 26.08.2025, до суду апеляційної інстанції з`явилися представники Київської міської ради та Київської міської прокуратури.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.08.2025 клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Імпульс LTD» про відкладення розгляду справи №910/2205/21 задоволено, розгляд справи №910/2205/21 відкладено на 09.09.2025.

У судовому засіданні 26.08.2025 суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників учасників справи

У судове засідання, призначене на 26.08.2025, з`явилися представники Київської міської ради та Київської міської прокуратури.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Імпульс LTD» у судове засідання не з`явився, 08.09.2025 подав через підсистему «Електронний суд» клопотання про розгляд справи у його відсутності та зазначив, що підтримує вимоги апеляційної скарги у повному обсязі.

Згідно з частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За наведених обставин справи колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги по суті за відсутності представника відповідача-2.

Представник відповідача-1 у судовому засіданні просив суд задовольнити його апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник прокуратури у судовому засіданні просив суд у задоволенні апеляційних скарг відповідачів відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

Державним реєстратором Київської філії комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Чуйко Г.Г. 04.09.2018 проведено державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю літера «А» загальною площею 15,6 кв.м. за адресою: вул. Лугова, 16-А, Оболонський р-н м. Києва, за ОСОБА_1 (рішення № 42851580 від 05.09.2018, запис №27776058) на підставі технічного паспорту на будівлю від 28.08.2018, а також інформаційної довідки про показники об`єкта нерухомого майна від 28.08.2018 №54, видані ТОВ «БТІ КОНСАЛТИНГ».

У подальшому ОСОБА_1. передав вказану будівлю на підставі правочину, оформленого актом приймання-передачі нерухомого майна від 03.10.2018 б/н, до статутного капіталу ТОВ «Імпульс LTD».

04.10.2018 проведено державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю літера «А» загальною площею 15,6 кв.м. за адресою: вул вул. Лугова, 16-А, Оболонський р-н м. Києва (рішення державного реєстратора Київської філії комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Чуйко Г.Г. №43371950 від 05.10.2018, запис №28257604) за ТОВ «Імпульс LTD» (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

12.12.2019 Київською міською радою прийнято рішення №340/7913 «Про передачу в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Імпульс LTD» земельної ділянки для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі на вул. Луговій, 16-А в Оболонському районі м. Києва», відповідно до пункту 1 якого вирішено передати ТОВ «Імпульс LTD» за умови виконання пункту 2 цього рішення в оренду на 10 років земельну ділянку площею 0,0198 га (кадастровий номер :78:082:0040) для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі на вул. Луговій, 16-А в Оболонському районі м. Києва із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва у зв`язку з набуттям права власності на майно (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.10.2018 №140740652) (категорія земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, код КВЦПЗ 12.11, справа А-26976, заява ДЦ від 10.04.2019 №72045-01-03).

На підставі заяви ТОВ «Імпульс LTD» ФОП Холявко В.М. розроблено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель ТОВ «Імпульс LTD» для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі на вул. Лугова, 16-А в Оболонському р-ні м. Києва, яку погоджено Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві (копія долучена до позовної заяви).

07.07.2020 між Київською міською радою (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Імпульс LTD» (орендар) укладено Договір оренди земельної ділянки (далі, Договір), відповідно до пункту 1.1 якого орендодавець на підставі рішення Київської міської ради №340/7913 від 12.12.2019 передає, а орендар приймає в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку (далі - об`єкт оренди або земельна ділянка), визначену цим договором, для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі, яка перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Пилипчуком В.А. згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 46792091 від 10.05.2019, номер запису про право власності: 31480669, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

Згідно з пунктом 2.1. Договору об`єктом оренди відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, рішення Київської міської ради №340/7913 від 12.12.2019 та цього договору є земельна ділянка з наступними характеристиками: кадастровий номер - :78:082:0040; місце розташування - вул. Лугова, 16-А у Оболонському районі м. Києва; цільове призначення - 12.11 для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу; категорія земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення; вид використання - для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі; розмір (площа) - 0,0198 га.

Пунктом 3.1 договору встановлено, що договір укладено на 10 років.

Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Т.М. та зареєстрований в реєстрі 07.07.2020 за №531.

З інформації із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки 243365826 від 08.02.2021) вбачається, що право оренди земельної ділянки на підставі оспорюваного Договору зареєстровано 07.07.2020 (номер запису про інше речове право 37205113) згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 53004480 від 07.07.2020.

12.11.2020 Київська місцева прокуратура №5 звернулась до Комунального підприємства «Київське міське БТІ» з листом №54-8153 вих-20, в якому зазначила, що прокуратурою встановлено порушення інтересів держави при розпорядженні Київською міською радою землями територіальної громади міста Києва та просила надати інформацію згідно з даними реєстрових книг Комунального підприємства по нежитловому фонду, чи реєструвалось право власності на об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю літера «А» по вул. Лугова, 16-А в Оболонському районі міста Києва.

Листом №062/14-12610 (И-2020) від 19.11.2020 КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» у відповідь на лист прокуратури зазначило, що відповідно до даних реєстрових книг КМ «Київське міське БТІ» право власності на нежитлову будівлю літ. «А» на вул. Лугова, 16-А в м. Києві не зареєстроване.

18.11.2020 Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) направив прокуратурі лист №05716-21703, в якому повідомив, що працівниками Департаменту відповідно до Порядку здійснення самоврядного контролю за використанням і охороною земель м. Києва проведено обстеження земельної ділянки за адресою: вул. Лугова, 16-А в Оболонському районі м. Києва.

За результатами вказаного обстеження складено акт обстеження земельної ділянки №20-0656-05 від 10.11.2020, в якому зафіксовано, що на ділянці (кадастровий номер :78:082:0040) розміщена автомобільна газозаправна станція та нежитлова будівля, прибудова до будівлі АЗС, що знаходиться у власності ТОВ «Імпульс LTD».

Звертаючись до суду з даним позовом, прокурор стверджує, що Київською міською радою в порушення статті 134 Земельного кодексу України поза процедурою земельних торгів передано ТОВ «Імпульс LTD» в оренду на 10 років земельну ділянку площею 0,0198 га (кадастровий номер :78:082:0040) для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі на вул. Луговій, 16-А в Оболонському районі м. Києва із земель комунальної власності у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю загальною площею 15,6 кв.м, яка, в силу вимог статті 376 Цивільного кодекс України, є об`єктом самочинного будівництва.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзивів на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційні скарги відповідачів не підлягають задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін із таких підстав.

Щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах.

Питання щодо представництва прокурором інтересів громадянина або держави в господарському суді, а також особливості здійснення ним окремих форм представництва таких інтересів врегульовані положеннями Конституції України, Закону України «Про прокуратуру» та Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.

Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема звертатись до суду з відповідним позовом).

Згідно із частиною четвертою статті 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до абзацу другого частини п`ятої статті 53 Господарського процесуального кодексу України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 05.03.2020 у справі № 9901/511/19, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, пункти 45, 47; від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, пункти 8.39, 8.40; від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, пункти 8.56, 8.57).

Частини третя та четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» серед іншого встановлюють умови, за яких прокурор може виконувати субсидіарну роль із захисту інтересів держави за наявності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах).

Визначений частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.

Отже, процесуальний статус прокурора у справі залежить від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Враховуючи наявність або відсутність таких повноважень, прокурор обґрунтовує наявність підстав для представництва інтересів держави. У свою чергу суд оцінює наведене прокурором обґрунтування та у випадку встановлення відсутності підстав для представництва застосовує наслідки, передбачені статтею 174 або статтею 226 Господарського процесуального кодексу України.

У постанові від 11.06.2024 у справі №925/1133/18 Велика Палата Верховного Суду, серед іншого, зазначила, що помилковим є підхід, за якого у справах за позовами прокурора, поданими на захист інтересів держави, порушених унаслідок незаконних дій органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб - питання про належного відповідача вирішується як вторинне, похідне від питання про те, якого результату прагне досягнути прокурор своїм позовом.

Коло відповідачів не може визначатися залежно від того, чи залишиться до кого звертатися з позовом, якщо орган, уповноважений захищати інтереси держави у відповідних правовідносинах, буде визначений прокурором позивачем, навіть якщо цей орган сам спричинив порушення інтересів держави.

Відповідач визначається незалежно від процесуальної позиції інших учасників справи. Відповідачем у господарському судочинстві є особа, до якої звернена вимога позивача, яка своєю чергою спрямована на захист відповідного порушеного права або законного інтересу.

Прокурор визначає склад відповідачів самостійно в кожному конкретному випадку залежно від характеру спірних правовідносин, змісту порушених прав та інтересів держави, суб`єктів, які мають здійснювати захист цих прав та інтересів у відповідній сфері, обраного прокурором способу захисту останніх, який повинен бути ефективним та спрямованим на повне поновлення порушеного або оспорюваного права (тобто не має потребувати додаткового звернення з іншими вимогами до учасників спірних правовідносин) тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 7.12; від 20.06.2023 у справі № 633/408/18, пункт 10.13; від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц, пункт 8.12).

У пункті 7.17 постанови від 25.06.2019 у справі №910/17792/17 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. З огляду на зміст наведених норм захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси саме від відповідача.

Виходячи з викладеного, в зазначеній категорії справ найперше належить встановити, про захист яких інтересів держави йдеться, якими суб`єктами вони були порушені, в чому полягало порушення та можливість за рахунок таких суб`єктів задовольнити позовні вимоги.

У разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача.

Орган державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади прийняттям незаконного рішення від імені відповідного суб`єкта права, не може (в силу відсутності повноважень на захист) та не повинен (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади. В процесуальному аспекті орган, який прийняв такий акт, не має зацікавленості у задоволенні позовних вимог, відстоюючи правомірність своїх дій, що суперечить правовому статусу позивача. Водночас доведення правомірності дій, які оспорюються позивачем, забезпечується процесуальними повноваженнями відповідача.

При цьому фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган або прокурор.

Як вбачається із позовних вимог, прокурор оскаржує рішення Київської міської ради від 12.12.2019 №340/7913 «Про передачу в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Імпульс LTD» земельної ділянки для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі на вул. Луговій, 16-А в Оболонському районі м. Києва», а також укладений на його підставі з відповідачем-2 Договір оренди.

Позов у даній справі пред`явлено прокурором на захист та відновлення порушених прав територіальної громади міста Києва на раціональне та ефективне розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, в той час як Київською міською радою, за твердженнями прокурора, прийнято незаконне рішення та укладено з ТОВ «Імпульс LTD» договір оренди землі у зв`язку з реєстрацією права власності на об`єкт самочинного будівництва на спірній земельні ділянці, що безпідставно надало товариству привілейоване право користування землею та виключає можливість вільного розпорядження територіальною громадою земельною ділянкою на власний розсуд, у тому числі на конкурентних засадах відповідно до положень статті 134 Земельного кодексу України.

Прокурор обґрунтовує необхідність захисту інтересів держави тим, що в межах відносин із розпорядження землями територіальної громади міста та надання в користування земельної ділянки із земель комунальної власності орган місцевого самоврядування (Київрада) всупереч інтересам територіальної громади прийняв незаконне рішення щодо розпорядження землею, яка є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, порушивши встановлений порядок. Тому Київрада має бути відповідачем у такій справі.

При цьому прокурор стверджує, що в даному спорі відсутній орган, який мав би здійснювати захист порушених інтересів держави, тому прокурор звертається до суду саме як позивач. Державний орган виконавчої влади, який здійснює контроль у сфері земельних відносин, - Держгеокадастр не наділений законом правом на звернення до суду з позовом про скасування рішень органу місцевого самоврядування, оскільки спірна земельна ділянка не є землею сільськогосподарського призначення та не належить до агропромислового комплексу.

Прокурор самостійно обґрунтував, що необхідність захисту інтересів держави в цій справі полягає в необхідності захисту територіальної громади міста Києва, яка відповідно до статті 13 Конституції України є власником землі та інших природних ресурсів, адже передача спірної земельної ділянки в оренду без проведення земельних торгів призводить до втраченої можливості отримати максимально великий розмір орендної плати у разі продажу права оренди на земельних торгах.

При цьому прокурор подав позов для усунення порушення, допущеного, на думку прокурора, самим органом місцевого самоврядування при наданні земельної ділянки в оренду, тобто при здійсненні його власних функцій у земельних відносинах, правильно вказавши, що Київрада, яка не вчинила дій для виправлення допущеного порушення, у такій справі має бути відповідачем. Водночас інший орган, який відповідно до чинного законодавства здійснює функції з розпорядження землями територіальної громади, відсутній.

Суд зазначає, що спірна земельна ділянка є комунальною власністю, цільове призначення - для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу.

Спірна земельна ділянка не є земельною ділянкою сільськогосподарського призначення та не належить до агропромислового комплексу, тому Держгеокадастр у даному випадку не наділений повноваженнями розпорядника з усіма повноваженнями власника на захист права власності, а надані законом функції державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства не наділяють Держгекадастр правом звернення до суду з позовними вимогами, заявленими у цій справі.

Таким чином, Держгеокадастр, здійснюючи функції щодо нагляду за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, не наділений правом на звернення до суду з позовами про скасування рішень органу місцевого самоврядування.

Позов у даній справі поданий в межах спору про право користування земельною ділянкою, у якому територіальна громада міста Києва є учасником цивільних відносин та стороною спору. Територіальна громада здійснює свої цивільні права та обов`язки через орган місцевого самоврядування в межах його компетенції, встановленої законом, - Київраду, замість якої й діє прокурор.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19.

Таким чином, досліджуючи обставини дотримання вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру», суд першої інстанції правильно вказав на те, що звертаючись до суду з позовом у цій справі прокурор дотримався вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та статті 53 Господарського процесуального кодексу України щодо умов такого звернення, а саме: обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, визначив у чому саме полягає порушення інтересів держави та правильно визначив Київську міську раду відповідачем у справі, оскільки саме Рада прийняла рішення та, як наслідок, вчинила дії, які на думку прокурора порушують інтереси держави.

Щодо суті заявлених позовних вимог судом апеляційної інстанції встановлено таке.

За змістом статей 317, 318 Цивільного кодексу України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Згідно із частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати (стаття 325 Цивільного кодексу України).

У комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування (стаття 327 Цивільного кодексу України).

Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 Цивільного кодексу України).

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Позов у даній справі заявлено з метою захисту права територіальної громади міста Києва на земельну ділянку з кадастровим номером :78:082:0040.

Відповідно до статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 83 Земельного кодексу України та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.

Розпорядження землями комунальної власності м. Києва, в тому числі надання земельних ділянок у власність чи у користування, у відповідності до статті 9 Земельного кодексу України та зазначеного вище Закону відноситься до виключних повноважень Київської міської ради як колегіального органу.

Територіальні громади одночасно є первинними носіями прав місцевого самоврядування і суб`єктами повноважень, пов`язаних із володінням, користуванням та розпорядженням об`єктами, розташованими на їх території. Зазначена норма Закону про місцеве самоврядування визначає право комунальної власності як невід`ємне право територіальної громади володіти, доцільно, економно та ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Отже, виключно Київська міська рада має права розпоряджатись землями комунальної власності на території міста Києва шляхом прийняття відповідних рішень.

З матеріалів справи слідує, що на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель 21.02.2019 Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві здійснено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :78:082:0040 площею 0,0198 га по вул. Лугова, 16-А в Оболонському районі міста Києва з цільовим призначенням 12.11. для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу, вид використання: для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі.

Це підтверджується відомостями з Державного земельного кадастру.

На підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», серія та номер: 5245-VI, виданого 06.09.2021, за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради 08.05.2019 зареєстровано право комунальної власності (номер запису про право власності 31480669).

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок надання земельних ділянок у власність чи користування, наведений у статті 123 Земельного кодексу України (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачає, що рішення органів про надання земельних ділянок приймаються на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки зі зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання). Надання в користування земельної ділянки, яка зареєстрована в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр» та право власності на яку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Частиною 1 статті 124 Земельного кодексу України встановлено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Згідно з частиною 2 статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами 2, 3 статті 134 цього Кодексу.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами 2, 3 статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу (частина 3 статті 124 Земельного кодексу України).

За приписами частини 1 статті 134 Земельного кодексу України земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.

Не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі, зокрема, розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, для будівництва, обслуговування та ремонту об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, об`єктів зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу) (частина 2 статті 134 Земельного кодексу України).

Частинами 1, 2 статті 135 Земельного кодексу України визначено, що земельні торги проводяться у формі аукціону, за результатами проведення якого укладається договір купівлі-продажу, оренди, суперфіцію, емфітевзису земельної ділянки з учасником (переможцем) земельних торгів, який запропонував найвищу ціну за земельну ділянку, що продається, або найвищу плату за користування нею, зафіксовану в ході проведення земельних торгів. Продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) здійснюється виключно на земельних торгах, крім випадків, встановлених частинами 2, 3 статті 134 цього Кодексу.

Із наведеного вбачається, що за загальним правилом земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них підлягають продажу на конкурентних засадах (частина 2 статті 124, частина 1 статті 134, частина 1 статті 135 Земельного кодексу України).

Виключення з цього правила чітко визначені у вичерпному переліку, який закріплено законодавцем у частині 2 статті 134 Земельного кодексу України.

Водночас, враховуючи норму абз. 13 частини 2 статті 134 Земельного кодексу України, яка кореспондується з положеннями частини 2 статті 124, частинами 1, 2 статті 135 Земельного кодексу України (у редакції чинній, на момент виникнення спірних правовідносин), земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) для експлуатації та обслуговування саме об`єктів дорожнього сервісу підлягали продажу виключно на земельних торгах.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01.07.2020 у справі №910/9028/19.

Так, Київською міською радою прийнято рішення №340/7913 від 12.12.2019 про передачу ТОВ «Імпульс LTD» в оренду на 10 років земельної ділянки площею 0,0198 га по вул. Луговій, 16-А в Оболонському районі м. Києва для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі у зв`язку з набуттям ТОВ «Імпульс LTD» права власності на нерухоме майно.

Згідно з інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, площа нерухомого майна становить 15,6 кв.м, в той час як площа переданої в оренду земельної ділянки з цільовим призначенням для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу (вид використання - для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі) становить 0,0198 га.

Відповідно до пояснювальної записки до технічної документації, розробленої ФОП Холявко В.М., на час її складання на земельній ділянці розташована нежитлова будівля та навіс. Цільове призначення вказаної земельної ділянки (12.11.) - для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу.

Станом на дату прийняття оспорюваного рішення Ради на спірній земельній ділянці знаходилась автомобільна газозаправна станція та нежитлова будівля (прибудова до АЗС), що знаходиться згідно з відомостями із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у власності ТОВ «Імпульс LTD». Зазначене підтверджується актом обстеження земельної ділянки Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №20-0656-05 від 06.11.2020.

Згідно з абз. 9 статті 1 Закону України «Про автомобільні дороги» об`єкти дорожнього сервісу - спеціально облаштовані місця для зупинки маршрутних транспортних засобів, майданчики для стоянки транспортних засобів, майданчики відпочинку, видові майданчики, автозаправні станції, пункти технічного обслуговування, мотелі, готелі, кемпінги, торговельні пункти (у тому числі малі архітектурні форми), автозаправні комплекси, складські комплекси, пункти медичної та технічно-евакуаційної допомоги, пункти миття транспортних засобів, пункти приймання їжі та питної води, автопавільйони, а також інші об`єкти, на яких здійснюється обслуговування учасників дорожнього руху та які розміщуються на землях дорожнього господарства або потребують їх використання для заїзду та виїзду на автомобільну дорогу.

Таким чином, як вірно зазначив суд першої інстанції, враховуючи, що актом обстеження №20-0656-05 від 06.11.2020 встановлено розташування на земельній ділянці з кадастровим номером :78:082:0020 автомобільної газозаправної станції та прибудови до АЗС, то зазначені об`єкти належать до об`єктів дорожнього сервісу, оскільки вони прямо зазначені у переліку таких об`єктів, наведених у частині 9 статті 1 Закону України «Про автомобільні дороги», зокрема: майданчики для стоянки транспортних засобів, пункти миття транспортних засобів, інші об`єкти, на яких здійснюється обслуговування учасників дорожнього руху.

Отже, оспорюваним рішенням Ради усупереч положенням частини 2 статті 134 Земельного кодексу України передано відповідачу-2 в оренду земельну ділянку без проведення конкурсу не для експлуатації та обслуговування наявного на ній майна, а для експлуатації та обслуговування автостоянки (спеціального відкритого майданчика, призначеного для тимчасового чи постійного зберігання транспортних засобів).

Крім того, судом встановлено, що площа земельної ділянки (0,0198 га), яка надана Товариству в оренду у зв`язку з переходом права власності на нерухоме майно загальною площею 15,6 кв.м, майже в 13 разів перевищує площу вказаного нерухомого майна.

Сукупний аналіз норм законодавства (статті 116, 120, 124, 134 Земельного кодексу України) свідчить про те, що у разі набуття права власності на нерухоме майно особа набуває право на земельну ділянку, на якій розташоване вказане майно, і саме така земельна ділянка може бути надана їй у власність чи передана у користування без проведення земельних торгів. Водночас, право на вільну від забудови земельну ділянку може набуватися лише за результатами проведення земельних торгів.

Законодавством також встановлено баланс між приватними інтересами особи, у власності якої перебуває нерухоме майно, на отримання земельної ділянки, на якій це майно розташоване, та суспільним інтересом, який полягає у відчуженні за конкурсною процедурою права на земельну ділянку, на якій відсутнє майно, що належало б громадянину чи юридичній особі.

За таких обставин, з метою раціонального використання землі комунальної власності та для надання її власнику нерухомого майна поза конкурсною процедурою, необхідно встановити наявність нерухомості на земельній ділянці, її площу та площу, яка дійсно необхідна для її експлуатації.

Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з врахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил, зокрема, Державних будівельних норм «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень ДБН 360-92**», затверджених наказом Держкоммістобудування від 17.04.1992 р. за №44, Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19.06.1996 р. №173, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.07.1996 р. за №379/1404; Державних будівельних норм «Житлові будинки. Основні положення ДБН В.2.2-15-2005», затверджених наказом Держбуду України від 18.05.2005 р. № 80, (надано чинності наказом Держбуду України від 28.09.2005 р. №175).

Водночас, сторонами не надано доказів в обґрунтування (з урахуванням будівельних та санітарних норм) необхідності виділення відповідачу-2 земельної ділянки саме такої площі (0,0198 га).

Із оспорюваного рішення Ради також не вбачається, що площа земельної ділянки, наданої відповідачу-2, визначена із урахуванням будівельних та санітарних норм.

З огляду на наведене, отримання в оренду земельної ділянки в розмірі, що значно перевищує площу належного ТОВ «Імпульс LTD» нерухомого майна передбачає дотримання процедури проведення земельних торгів у визначеному положеннями статей 134, 135 Земельного кодексу України порядку.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 01.07.2020 у справі №910/9028/19.

Поряд з цим, суд наголошує, що розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування розміщеного на ній майна, не є безмежним, оскільки в будь-якому випадку обумовлюється наявною у власника необхідністю використовувати майно за цільовим призначенням. З`ясування в такому випадку дійсного розміру земельної ділянки, яка має бути відведена власнику майна, забезпечує розумний баланс між індивідуальними та колективними інтересами, що зумовлює пропорційність втручання у право мирного володіння майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі №910/5201/19.

З огляду на це суд відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача-1 про те, що жодним нормативно-правовим актом не встановлено обов`язку органу місцевого самоврядування вимагати обґрунтувань надання заявнику земельної ділянки саме такої площі, що заявляється у клопотанні, оскільки це б суперечило принципу ефективності та раціональності використання землі для певних цілей.

При цьому у названій постанові у справі №910/5201/19 Велика Палата Верховного Суду не вказує, що факт перевищення площі спірної земельної ділянки, наданої в оренду Товариству, над площею розташованого на ній нерухомого майна має обов`язково доводитись позивачем шляхом проведення експертизи.

Подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 24.09.2024 у справі №910/21998/21.

Так, як уже зазначалося, площа земельної ділянки (0,0198 га), яка надана Товариству в оренду у зв`язку з переходом права власності на нерухоме майно загальною площею 15,6 кв.м, майже в 13 разів перевищує площу вказаного нерухомого майна.

Такого висновку можна дійти шляхом здійснення простих арифметичних обчислень й, на переконання колегії суддів, дане питання не відноситься до таких, що потребують спеціальних знань й відповідь на яке може бути надана лише за наслідками проведення у даній справі експертизи.

У зв`язку із зазначеним суд відхиляє доводи апеляційних скарг відповідачів про недоведеність неспівмірності площі земельної ділянки майну, розташованому на ньому.

Рада в апеляційній скарзі наголошує на передчасності та необґрунтованості доводів прокурора про нераціональність використання земельної ділянки, оскільки на ній на праві власності зареєстровано чотири об`єкти нерухомості, розташування яких (як саме) на спірній земельній ділянці невідомо, а тому кожен об`єкт може бути розташованим у протилежних межах земельної ділянки.

Однак, такі доводи скаржника не підтверджені жодними доказами, в той час як згідно з відомостями із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на спірній земельній ділянці на праві власності за відповідачем-2 зареєстрована лише одна нежитлова будівля, літера А, загальною площею 15,6 кв.м.

Стосовно доводів учасників справи щодо самочинності будівництва на спірній земельній ділянці, то колегія суддів зазначає таке.

Згідно із частиною 1 статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Стаття 376 Цивільного кодексу України розміщена у главі 27 «Право власності на землю (земельну ділянку)», тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю.

Самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.

Разом із цим сам по собі факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду, не слід розглядати як окреме відносно факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки.

Відповідно до частини 2 статті 376 Цивільного кодексу України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

При цьому формулювання положень статті 376 Цивільного кодексу України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.

Тож, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 Цивільного кодексу України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті (пункти 6.31-6.33 постанови від 07.04.2020 у справі №916/2791/13; пункти 53-56 постанови від 23.06.2020 у справі №680/214/16-ц; пункт 46 постанови від 20.07.2022 у справі №923/196/20).

Тобто відповідно до приписів частин третьої та п`ятої статті 376 Цивільного кодексу України як особа, що здійснила самочинне будівництво, так і власник земельної ділянки, на якій здійснили самочинне будівництво, можуть набути самочинно збудоване майно у власність. Однак для цього їм необхідно дотримуватись чіткого алгоритму дій, передбаченого в зазначеній статті.

Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 Цивільного кодексу України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 Цивільного кодексу України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.

Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності.

Такий висновок наведений, зокрема, у пункті 123 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі №914/2350/18 (914/608/20)).

Державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту.

Як вбачається з матеріалів справи, первинна реєстрація права власності на майно -нежитлову будівлю літера «А» по АДРЕСА_1 площею 15,6 кв.м проведена 04.09.2018 за ОСОБА_1 на підставі інформаційної довідки, серія та номер: 54, виданої 28.08.2018 ТОВ «БТІ «КОНСАЛТИНГ».

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за землею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (пункт 8.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі №910/18560/16 (провадження №12-143гс18)).

Тому не допускається набуття права власності на об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або іншого речового права на земельну ділянку, яке передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на такій земельній ділянці.

Відповідно до частини 1 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції, на час реєстрації за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно на спірній земельній ділянці, Київська міська рада, як власник землі, рішення про передачу будь-яким фізичним чи юридичним особам у власність чи користування спірної земельної ділянки не приймала.

Сама по собі інформаційна довідка, серія та номер: 54, видана 28.08.2018 ТОВ «БТІ «КОНСАЛТИНГ», яка значиться як підстава для проведення державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав, не підтверджує факту законності проведення такого будівництва на земельній ділянці, не наданій у користування ОСОБА_1 ..

При цьому в листі КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» № 062/14-12610 (И-2020) від 19.11.2020 зазначено, що відповідно до даних реєстрових книг КМ «Київське міське БТІ» право власності на нежитлову будівлю літ. «А» на АДРЕСА_1 не зареєстроване.

У подальшому, як зазначає відповідач-2, ОСОБА_1 передав право власності на нежитлову будівлю літ. «А» на АДРЕСА_1 на підставі правочину, оформленого актом приймання-передачі нерухомого майна від 03.10.2018 б/н, до статутного капіталу ТОВ «Імпульс LTD».

Підставою для державної реєстрації права власності на вказане майно за відповідачем-2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно значиться вказаний акт приймання-передачі нерухомого майна від 03.10.2018 б/н, копія якого у матеріалах відсутня.

Водночас, з аналізу норм законодавства вбачається, що право розпорядження майном на підставі будь-яких цивільно-правових угод (правочинів) належить виключно власникові майна. І навпаки, у разі якщо особа не є власником майна, вона не має права розпоряджатися майном, що не належить їй.

Неіснуюче право власності на об`єкт нерухомості не породжує й прав щодо розпорядження майном, зокрема, передачі його до статутного капіталу та виникнення у ТОВ «Імпульс LTD» права власності на таке майно.

Також суд зазначає, що земельна ділянка, яка відводиться за рахунок земель, не наданих у власність чи користування, не відноситься до земель, які згідно з приписами частини 2 статті 134 Земельного кодексу України не підлягають передачі в оренду на конкурентних засадах, не може передаватись в оренду інакше, як із земельного аукціону.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру спірна земельна ділянка з кадастровим номером :78:082:0020 по вул. Луговій, 16-А в Оболонському районі м. Києва, як об`єкт цивільних прав, зареєстрована 21.02.2019, тобто вже після реєстрації за товариством права власності на нерухоме майно (04.10.2018).

Як вбачається з матеріалів справи, спірне Рішення Київської міської ради про передачу земельної ділянки в оренду ТОВ «Імпульс LTD» було прийнято, зокрема, і на підставі статті 120 Земельного кодексу України (у зв`язку з переходом права власності на нерухоме майно).

Статтею 120 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).

Якщо попередній власник житлового будинку (будівлі, споруди) користувався земельною ділянкою, на якій розміщено відповідне нерухоме майно на підставі договору оренди, новий власник може вимагати переоформлення права користування земельною ділянкою на своє ім`я в установленому законом порядку, в тому числі з додержанням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» і статті 125 Земельного кодексу України, яка пов`язує виникнення права на земельну ділянку з моментом державної реєстрації відповідного права.

Таким чином, оскільки земельна ділянка площею 0,0198 га була сформована лише у 2019 році та право користування нею раніше не було оформлено, тому у подальшому не могло виникнути й переходу такого права, визначеного приписами статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України, до ТОВ «Імпульс LTD».

Зазначені обставини скаржниками в апеляційних скаргах не спростовані.

Стосовно посилань відповідача-2 на ненадання судом першої інстанції оцінки судовим рішенням у справі №756/2091/21 за позовом Київської місцевої прокуратури №5 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 та ТОВ «Імпульс LTD» про скасування рішення про державну реєстрацію права прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 05.09.2018, індексний номер, та здійсненої на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на нежитлову будівлю літера «А» на вулиці Луговій, 16-А в місті Києві площею 15,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000); визнання недійсним правочину, оформленого актом приймання - передачі від 03-10.2018, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «ІМПУЛЬС LTD», відповідно до якого 04.10.2018 здійснено реєстрацію права власності ТОВ «Імпульс LTD» на нежитлову літера «А» на АДРЕСА_1 ; скасування рішення про державну реєстрацію права прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 05.10.2018, індексний номер 43371950, та здійсненої на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за ТОВ «ІМПУЛЬС LTD» на нежитлову будівлю літера «А» на вулиці Луговій, 16-А в місті Києві площею 15,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), то суд встановив таке.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2023 року у справі №756/2091/21 позов задоволено.

Постановою Київського апеляційного суду від 11.04.2024 рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2023 року в частині задоволених позовних вимог Оболонської окружної прокуратури м. Києва до ОСОБА_1 щодо скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 05.09.2018, індексний номер, та здійсненої на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на нежитлову будівлю літера «А» на вулиці Луговій, 16-А в місті Києві площею 15,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000) - скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог - відмовлено. Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2023 року в частині задоволених позовних вимог Оболонської окружної прокуратури м. Києва до Товариства з обмеженою відповідністю «Імпульс LTD» щодо визнання недійсним правочину та скасування державної реєстрації - скасовано, а провадження у справі в цій частині позовних вимог - закрито та роз`яснено прокурору, що розгляд справи в цій частині позову законом віднесено до юрисдикції господарського суду, а тому протягом десяти днів з дня отримання копії судового рішення, він може звернутися до суду апеляційної інстанції із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Колегія суддів зазначає, що зі змісту наведених судових рішень у справі №756/2091/21 вбачається, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення Оболонського районного суду міста Києва, дійшов висновку проте, що прокурором обрано неефективний та неналежний спосіб захисту порушеного права шляхом заявлення вимог про скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 05.09.2018, індексний номер, та здійсненої на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на нежитлову будівлю літера «А» на вулиці Луговій, 16-А в місті Києві площею 15,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000). Суд при цьому зазначив, що належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.

Стосовно ж заявлених позовних вимог про визнання недійсним правочину, що оформлений актом приймання - передачі об`єкту нерухомого майна від 03.10.2018, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Імпульс LTD», та скасування державної реєстрації права власності на це нерухоме майно за ТОВ «Імпульс LTD», то колегія суддів Київського апеляційного суду звернула увагу, що спір у цій справі в частині наведених позовних вимог є спором про стверджувальне порушення цивільного права та законного інтересу позивача як власника землі з боку юридичних осіб, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, державної реєстрації такого права, а тому підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

25.04.2024 від Заступника керівника Оболонської окружної прокуратури м. Києва до Київського апеляційного суду надійшла заява про направлення справи в частині позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідністю «Імпульс LTD» щодо визнання недійсним правочину та скасування державної реєстрації за встановленою юрисдикцією до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16.05.2024 справу №756/2091/21 в частині позовних вимог Оболонської окружної прокуратури м.Києва до Товариства з обмеженою відповідністю «Імпульс LTD» щодо визнання недійсним правочину та скасування державної реєстрації передано для продовження розгляду до Господарського суду міста Києва.

У подальшому ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.09.2024 у справі №756/2091/21 за заявою заступника керівника Оболонської окружної прокуратури м.Києва залишено без розгляду позов про визнання недійсним правочину та скасування державної реєстрації.

Тобто, у межах справи №756/2091/21 судами не була підтверджена або спростована законність набуття ОСОБА_1 та ТОВ «Імпульс LTD» права власності на нерухоме майно, розташоване на спірній земельній ділянці.

Водночас, як вже зазначав суд, державна реєстрація права власності не породжує права власності, а в межах даної господарської справи №910/2205/21 судом встановлено факт самочинності такого будівництва, право власності на яке сторони у встановленому статтею 376 Цивільного кодексу України порядку фактично не набули.

За викладених обставин, враховуючи встановлений судом факт порушення земельного законодавства при передачі в оренду спірної земельної ділянки відповідачу-2, наявні підстави для задоволення позовної вимоги прокурора про визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради № 340/7913 від 12.12.2019.

Щодо позовної вимоги прокурора про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору (його частини), позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Суд зазначає, що вимога позивача щодо визнання недійсним спірного Договору, укладеного на підставі рішення Ради, є похідною від вимоги про визнання незаконним та скасування такого рішення Київської міської ради №340/7913 від 12.12.2019.

Враховуючи наявність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради № 340/7913 від 12.12.2019, вимога прокурора про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки площею також підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги прокурора про зобов`язання вчинити дії (повернути земельну ділянку, привівши її у придатний для використання стан, шляхом знесення самочинно збудованого об`єкту нерухомого майна), суд зазначає таке.

Ефективність способу судового захисту визначається відповідно до характеру порушеного права, змісту порушення та його наслідків.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право на доступ до правосуддя, а у статті 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, тобто право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема, у рішеннях від 13.05.1980 в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30.05.2013 в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Окрім того, у рішеннях від 15.11.1996 в справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (пункт 145), від 05.04.2005 в справі «Афанасьєв проти України» (пункт 75) визначено, що в кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

Отже, ефективність обраного позивачем способу захисту означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Таким чином, ефективний засіб (спосіб) захисту призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Способи захисту прав на землю передбачені статтею 152 Земельного кодексу України, згідно з якою власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

За практикою Великої Палати Верховного Суду самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки (пункт 88 постанови від 15.11.2023 р. у справі № 916/1174/22).

Велика Палата Верховного Суду виснувала, що можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 Цивільного кодексу України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна. Тобто, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно. У випадку задоволення однієї із зазначених вище вимог юридична доля самочинно побудованого майна (спірного об`єкта нерухомості) буде вирішена у встановленому законом порядку. Разом із цим буде відновлено стан єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.

Позов у даній справі пред`явлено прокурором на захист та відновлення порушених прав територіальної громади міста Києва, на раціональне та ефективне розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, в той час, як встановлено судом, Київською міською радою прийнято незаконне рішення та укладено з ТОВ «Імпульс LTD» договір оренди землі у зв`язку з реєстрацією права власності на об`єкт самочинного будівництва на вказаній земельні ділянці, що безпідставно надало товариству привілейоване право користування землею та виключає можливість вільного розпорядження територіальною громадою земельною ділянкою на власний розсуд, у тому числі на конкурентних засадах відповідно до положень статті 134 Земельного кодексу України.

Отже, з огляду на приписи статті 376 Цивільного кодексу України, статті 152 Земельного кодексу України, захист інтересів держави потребує покладення судом на відповідача-2 обов`язку повернути земельну ділянку комунальної власності загальною площею 0,0198 га (кадастровий номер: :78:082:0040) на вул. Лугова, 16-А в Оболонському районі м. Києва її законному власнику - Київській міській раді шляхом знесення самочинного збудованого об`єкту нерухомого майна - нежитлової будівлі літ. «А» площею 15,6 кв.м.

Прокурором обрано ефективний спосіб захисту порушеного права територіальної громади, який, з огляду на неправомірність дій Ради, покликаний реально захистити та відносити порушене право.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідачами в апеляційних скаргах не наведено обґрунтованих спростувань висновків суду першої інстанції по суті спору.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 лютого 2010 року, пункт 58).

Доводи апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю «Імпульс LTD» та Київської міської ради не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції про задоволення позову.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Імпульс LTD» та Київської міської ради є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Імпульс LTD» та Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2025 у справі №910/2205/21 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2025 у справі №910/2205/21 залишити без змін.

Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на скаржників.

Матеріали справи №910/2205/21 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 25.09.2025.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.О. Мальченко

А.І. Тищенко