ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року м. ОдесаСправа № 915/938/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,

при секретарі судового засідання: Фещук В.М.,

за участю представників:

від ОСОБА_1 Дубровний М.О.,

від ОСОБА_2 Бортик Р.О.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 14.04.2025, прийняте суддею Ковалем С.М., м. Миколаїв, повний текст складено 24.04.2025,

у справі №915/938/24

за позовом: ОСОБА_1

до відповідача: ОСОБА_2

про розірвання договору та стягнення (витребування з володіння) частки у статутному капіталі товариства у розмірі 590 625 грн

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 р. ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила:

-розірвати договір б/н від 25.07.2018, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , щодо купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Н Авто" у розмірі 590625 грн, що становить 56,25% статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "Н Авто";

-стягнути (витребувати з володіння) з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Н Авто" у розмірі 590625 грн, що становить 56,25% статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "Н Авто".

Позовні вимоги мотивовані тим, що договір купівлі-продажу корпоративних прав б/н від 25.07.2018, який укладений між ОСОБА_3 , правонаступницею якого є позивачка, та ОСОБА_2 , підлягає розірванню внаслідок істотного порушення відповідачем його умов, а саме: невиконання останнім прийнятих на себе зобов`язань щодо здійснення своєчасної оплати вартості частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Н Авто" у розмірі 590625 грн, що становить 56,25% статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "Н Авто". Поряд з цим, розірвання зазначеного договору зумовлює необхідність повернення вищенаведеної частки ОСОБА_1 .

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 12.08.2024 відкрито провадження у справі №915/938/24.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 14.04.2025 у справі №915/938/24 (суддя Коваль С.М.) відмовлено у задоволенні позову.

Судове рішення мотивоване тим, що, з огляду на визнання Товариства з обмеженою відповідальністю "Н Авто" банкрутом і відкриття щодо нього ліквідаційної процедури, обраний позивачкою спосіб захисту у вигляді розірвання договору та витребування частки не є ефективним, оскільки не надасть ОСОБА_1 можливості реалізації корпоративних прав.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 14.04.2025 у справі №915/938/24 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Зокрема, скаржниця наголошує на тому, що право вимагати повернення товару, проданого у кредит та неоплаченого покупцем, прямо передбачене законом (частина четверта статті 694 Цивільного кодексу України), а тому продавець частки у статутному капіталі товариства, яка була продана в кредит та не була оплачена покупцем, має право вимагати розірвання договору та повернення частки, що свідчить про належність та ефективність обраного позивачкою способу захисту у даній справі.

У відзиві на апеляційну скаргу б/н від 07.07.2025 (вх.№2139/25/Д1 від 07.07.2025) ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 14.04.2025 у справі №915/938/24 без змін, посилаючись на те, що внаслідок прийняття господарським судом постанови про визнання Товариства з обмеженою відповідальністю "Н Авто" банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури учасники вказаного товариства фактично втратили можливість реалізації своїх корпоративних прав, а тому задоволення позову у даній справі не призведе до поновлення прав позивачки як учасниці Товариства з обмеженою відповідальністю "Н Авто", що зумовлює неефективність обраного нею способу захисту.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 23.06.2025 у справі №915/938/24 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження.

В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.08.2025 вирішено розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Миколаївської області від 14.04.2025 у справі №915/938/24 поза межами строку, встановленого частиною першою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, та призначено дану справу до розгляду на 27.08.2025 о 10:00.

Між тим, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Поліщук Л.В. у період з 25.08.2025 по 03.09.2025, судове засідання у справі №915/938/24, призначене на 27.08.2025 о 10:00, не відбулося, про що складено відповідну довідку.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.09.2025 призначено справу №915/938/24 до розгляду на 17.09.2025 об 11:00.

У судовому засіданні 17.09.2025, проведеному в режимі відеоконференції, представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу; представник ОСОБА_2 висловив заперечення проти її задоволення.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Миколаївської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

25.07.2018 між ОСОБА_3 ("Продавець") та ОСОБА_2 ("Покупець") укладено договір купівлі-продажу корпоративних прав б/н (далі договір б/н від 25.07.2018), за умовами пункту 1.1 якого Продавець продає, а Покупець купує корпоративне право на належну йому частку статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "Н Авто" (далі товариство) у розмірі 590625 грн, що становить 56,25% статутного капіталу товариства.

Під терміном "корпоративні права" у цьому договорі розуміється наступне: право засновника на частку 56,25% статутного капіталу товариства, включаючи всі права на управління, отримання відповідної частки прибутку товариства, а також активів у разі його ліквідації відповідно до чинного законодавства України та статуту товариства (пункт 1.3 договору б/н від 25.07.2018).

В силу пункту 1.4 договору б/н від 25.07.2018 право власності на корпоративне право частки статутного капіталу товариства переходить до Покупця з моменту внесення відповідних змін до ЄДРПОУ.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 договору б/н від 25.07.2018 за взаємною згодою сторін вартість корпоративного права складає 1000 грн. Оплата вартості корпоративного права відбувається Покупцем шляхом сплати коштів готівкою або на рахунок Продавця в день підписання цього договору, але не пізніше трьох місяців з дня підписання цього договору.

У пункті 2.3 договору б/н від 25.07.2018 узгоджено, що акт приймання-передачі частки у статутному капіталі товариства підписується сторонами одночасно з підписанням цього договору.

Згідно з пунктами 3.3, 5.2 договору б/н від 25.07.2018 Покупець зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплатити Продавцю вартість корпоративного права за цим договором. У разі порушення строків сплати за статутний (складений) капітал відповідно розділу 2 цього договору, Покупець сплачує Продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, котра діяла в період нарахування пені, від вартості корпоративного права за кожний день прострочення.

Цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами (пункт 7.3 договору б/н від 25.07.2018).

На виконання договору б/н від 25.07.2018 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 підписано акт приймання-передачі частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Н Авто" б/н від 25.07.2018, на підставі якого Продавець передав, а Покупець прийняв частку статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "Н Авто" у розмірі 590625 грн, що становить 56,25% статутного капіталу товариства, внаслідок чого у Продавця залишилась частка статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "Н Авто" у розмірі 459375 грн, що становить 43,75% статутного капіталу товариства.

Справжність підписів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на акті приймання-передачі частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Н Авто" б/н від 25.07.2018 посвідчена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Іскрицькою Г.В. та зареєстровано в реєстрі за №1411, 1412.

26.07.2018 державним реєстратором Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради проведено державну реєстрацію зміни складу засновників Товариства з обмеженою відповідальністю "Н Авто".

14.01.2021 ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку (поштове відправлення №102) надіслав на адресу ОСОБА_2 претензію б/н від 14.01.2021, в якій, посилаючись на невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань з оплати вартості придбаної частки за договором б/н від 25.07.2018, просив вважати вказаний договір розірваним та повернути частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Н Авто" у розмірі 590625 грн, що становить 56,25% статутного капіталу.

З роздруківки про відстеження поштового відправлення №102 вбачається, що вищенаведена претензія була отримана відповідачем 19.01.2021.

16.01.2021 відповідач сплатив заборгованість з оплати вартості частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Н Авто" за договором б/н від 25.07.2018 шляхом перерахування грошових коштів у загальній сумі 1660 грн (1000 грн основна заборгованість та 660 грн пеня) на рахунок ОСОБА_3 у ПАТ "Банк Восток", про що свідчить відповідна виписка по рахунку.

ОСОБА_3 відмовився від прийняття вищенаведеного виконання зобов`язання, у зв`язку з чим 20.01.2021 поштовим переказом повернув сплачені відповідачем кошти у розмірі 1660 грн, що підтверджується заявою на приймання переказу №55 від 20.01.2021 з повідомленням "повернення оплати, пені за дкп корпоративних прав від 25.07.2018".

26.01.2021 ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку (поштове відправлення №423) надіслав на адресу ОСОБА_2 вимогу б/н від 25.01.2021, в якій, наголошуючи на невиконанні відповідачем взятих на себе зобов`язань з оплати вартості придбаної частки за договором б/н від 25.07.2018, просив повернути частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Н Авто" у розмірі 590625 грн, що становить 56,25% статутного капіталу, для чого підписати додаткову угоду про розірвання вказаного договору та повернення частки, два примірники якої з підписом продавця були долучені до цієї вимоги. Крім того, у даній вимозі ОСОБА_3 , посилаючись на положення законодавства щодо обов`язкового нотаріального посвідчення підписів на акті приймання-передачі частки у статутному капіталі, просив відповідача 10.02.2021 о 10:00 прибути до приватного нотаріуса Бєлік Т.М. за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №423 вищенаведена вимога з додатками була повернута на адресу відправника за закінченням терміну зберігання.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 29.03.2023 у справі №915/1031/21 задоволено позов ОСОБА_1 (правонаступниці ОСОБА_3 ) до ОСОБА_2 ; стягнуто (витребувано з володіння) з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Н Авто" у розмірі 590625 грн, що становить 56,25% статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "Н Авто".

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.02.2024, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 22.05.2024, задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 ; скасовано рішення Господарського суду Миколаївської області від 29.03.2023 у справі №915/1031/21; відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 (правонаступниці ОСОБА_3 ) до ОСОБА_2 про стягнення (витребування з володіння) частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Н Авто" у розмірі 590625 грн.

Постановою Господарського суду Миколаївської області від 02.02.2024 у справі №915/187/22, яка набрала законної сили та є чинною, визнано Товариство з обмеженою відповідальністю "Н Авто" банкрутом та відкрито щодо нього ліквідаційну процедуру.

Предметом спору у даній справі є вимоги про розірвання договору б/н від 25.07.2018, укладеного між ОСОБА_3 (правонаступницею якого є позивачка) та ОСОБА_2 , а також про стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Н Авто" у розмірі 590625 грн, що становить 56,25% статутного капіталу цього товариства.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд послався на те що, з огляду на визнання Товариства з обмеженою відповідальністю "Н Авто" банкрутом і відкриття щодо нього ліквідаційної процедури, обраний позивачкою спосіб захисту у вигляді розірвання договору та витребування частки не є ефективним, оскільки не наддасть ОСОБА_1 можливості реалізації корпоративних прав.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком Господарського суду Миколаївської області про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір б/н від 25.07.2018 є договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу статті 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються, зокрема, майнові права та обов`язки, в тому числі і частка в статутному капіталі господарського товариства.

Положеннями частини другої статті 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Згідно з частиною першою статті 694 Цивільного кодексу України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.

Приписами частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За умовами статті 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.

Як зазначалося вище, у пунктах 2.1, 2.2 та 3.3 договору б/н від 25.07.2018 узгоджено, що за взаємною згодою сторін вартість корпоративного права складає 1000 грн. Оплата вартості корпоративного права відбувається Покупцем шляхом сплати коштів готівкою або на рахунок Продавця в день підписання цього договору, але не пізніше трьох місяців з дня підписання цього договору. Покупець зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплатити Продавцю вартість корпоративного права за цим договором.

Таким чином, за умовами договору б/н від 25.07.2018 Продавець надав Покупцю відстрочення платежу з оплати вартості частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Н Авто" на три місяці з дня підписання договору, а відтак відповідач повинен був оплатити вартість вказаної частки не пізніше 25.10.2018 включно (протягом трьох місяців з 25.07.2018 дати підписання договору).

У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Колегія суддів наголошує на тому, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 Господарського процесуального кодексу України, втрачає сенс.

Суд апеляційної інстанції вбачає, що у матеріалах справи відсутні та відповідачем до місцевого господарського суду не подано доказів на підтвердження здійснення ним оплати вартості частки у статутному капіталі товариства 25.07.2018 (день підписання договору) або в строк до 25.10.2018 (не пізніше трьох місяців з дня підписання договору).

За умовами частини четвертої статті 694 Цивільного кодексу України якщо покупець прострочив оплату товару, проданого в кредит, продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару.

Право вимагати повернення товару, проданого у кредит та неоплаченого покупцем, прямо передбачене законом, а саме: частиною четвертою статті 694 Цивільного кодексу України, тому продавець частки у статутному капіталі товариства, яка була продана в кредит та не була оплачена покупцем, має право вимагати розірвання договору та повернення частки. З урахуванням особливостей, встановлених Законом "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", у такому випадку позивач має заявляти позовні вимоги про розірвання договору купівлі-продажу, повернення частки та визначення розміру статутного капіталу і часток учасників або витребування частки (пункт 89 постанови палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.10.2021 у справі №925/1382/19).

При цьому повинні враховуватися приписи частини другої статті 651 Цивільного кодексу України, які є загальними для розірвання договору та які передбачають можливість розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї з сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, установлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, що вона розраховувала при укладанні договору.

Оцінка істотності порушення договору здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені законом.

Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина сторони, що припустилася порушення договору, (як суб`єктивний чинник) не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 Цивільного кодексу України.

Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Розірвання договору в судовому порядку з причин істотного порушення договору є правовим наслідком порушення зобов`язання стороною договору відповідно до пункту 2 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України, тобто способом реагування та захисту права від порушення договору, яке вже відбулося.

Крім того, зі змісту частини другої статті 651 Цивільного кодексу України вбачається, що підставою для розірвання договору є не лише порушення стороною договору, а й наявність шкоди, завданої таким порушенням іншій стороні. Тобто вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, необхідно встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Водночас у наведеній правовій нормі йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що прострочення оплати, а відтак і порушення покупцем зобов`язання за договором б/н від 25.07.2018, є очевидним та відповідачем не оспорюється, проте колегією суддів враховується, що, незважаючи на несвоєчасне виконання зобов`язання з оплати вартості частки у статутному капіталі, ОСОБА_2 не відмовився від договору, про що свідчить сплата ним боргу з урахуванням штрафних санкцій (пені) через два дні після направлення ОСОБА_3 відповідної претензії.

Між тим, сам ОСОБА_3 відмовився від прийняття вищенаведеного виконання зобов`язання, у зв`язку з чим 20.01.2021 поштовим переказом повернув сплачені відповідачем кошти.

За таких обставин, дії ОСОБА_2 у вигляді хоча і несвоєчасного, але все ж повного погашення заборгованості зі сплатою неустойки є послідовними та спрямованими на досягнення обумовленого договором результату, у той час як дії ОСОБА_3 , який протягом тривалого часу не звертався до відповідача щодо проведення оплати за договором б/н від 25.07.2018, а після отримання коштів вже через два дні після направлення претензії повернув їх, жодним чином не обґрунтувавши при цьому втрати свого інтересу до виконання покупцем грошового зобов`язання, тим більше з урахуванням штрафних санкцій, є суперечливою.

Справедливість, добросовісність та розумність є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 Цивільного кодексу України). Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 Цивільного кодексу України).

Більше того, у матеріалах справи відсутні та позивачкою до суду першої інстанції не подано жодного доказу на підтвердження завдання продавцю за договором б/н від 25.07.2018 шкоди внаслідок прострочення відповідача, а також істотної різниці між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір (1000 грн в якості оплати вартості частки), і тим, що в дійсності вона змогла отримати (1000 грн в якості оплати вартості частки і 660 грн пені за несвоєчасний розрахунок).

Натомість, беручи до уваги те, що внаслідок прострочення відповідача продавець за договором б/н від 25.07.2018 отримав навіть більше, ніж розрахував, а саме: додатково неустойку, яка склала 66% суми основного боргу, фактично порушення грошового зобов`язання, навпаки, стало для продавця більш вигідним, ніж продаж частки за ціною, узгодженою у цьому договорі, у зв`язку з чим апеляційним господарським судом не приймаються до уваги посилання позивачки на позбавлення продавця того, на що він розраховував при укладенні вищенаведеного договору.

Колегія суддів враховує, що станом на момент звернення з позовом у цій справі покупець за договором б/н від 25.07.2018, дійсно, не виконав своїх грошових зобов`язань. Однак, із урахуванням обставин, за яких таке невиконання відбулося (через неприйняття покупцем виконання), зазначене порушення істотним вважати не можна, що виключає можливість задоволення позовної вимоги про розірвання договору.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду щодо відсутності істотного порушення договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства з відстроченням платежу у разі необґрунтованості неприйняття продавцем простроченого, але повного виконання покупцем грошового зобов`язання, повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 07.10.2021 у справі №925/1382/19.

Поряд з цим, беручи до уваги те, що реалізація продавцем права вимоги щодо повернення частки у статутному капіталі товариства у зв`язку з неналежним виконанням покупцем своїх зобов`язань по оплаті частки за договором купівлі-продажу цієї частки в кредит можлива лише за наслідками припинення правовідносин сторін договору, зокрема, у спосіб розірвання договору у судовому порядку, адже право на односторонню відмову цим договором не передбачене, колегія суддів, з огляду на відмову у задоволенні позовної вимоги про розірвання договору, не вбачає також і правових підстав для задоволення позову в частині вимоги про стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Н Авто" у розмірі 590625 грн, що становить 56,25% статутного капіталу цього товариства.

Щодо доводів скаржниці, які стосуються обраного позивачкою способу захисту, колегія суддів додатково зазначає наступне.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

У справі "Белеш та інші проти Чеської Республіки" Європейський суд з прав людини зауважив, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права, оскільки обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд повинен встановити на що саме спрямований позов та вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту в обраний позивачем спосіб.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (постанова Верховного Суду від 14.05.2019 у справі №910/7631/18).

Дослідивши підстави позову у цій справі, мету та спрямованість останнього через призму доводів позивачки, колегія суддів дійшла висновку про те, що у даному випадку ОСОБА_1 фактично прагне поновлення відчужених її батьком корпоративних прав у Товаристві з обмеженою відповідальністю "Н Авто".

Відповідно до частин першої, другої статті 961 Цивільного кодексу України права учасників юридичних осіб (корпоративні права) це сукупність правомочностей, що належать особі як учаснику (засновнику, акціонеру, пайовику) юридичної особи відповідно до закону та установчих документів товариства. Корпоративні права набуваються особою з моменту набуття права власності на частку (акцію, пай або інший об`єкт цивільних прав, що засвідчує участь особи в юридичній особі) у статутному капіталі юридичної особи.

Учасники (засновники, акціонери, пайовики) юридичної особи мають право у порядку, встановленому установчим документом та законом, зокрема, брати участь в управлінні юридичною особою у порядку, визначеному установчим документом, крім випадків, встановлених законом; брати участь у розподілі прибутку юридичної особи і одержувати його частину (дивіденди), якщо така юридична особа має на меті одержання прибутку тощо. Учасники юридичних осіб можуть також мати інші права, встановлені статутом та законом.

Однак, як зазначалося вище, постановою Господарського суду Миколаївської області від 02.02.2024 у справі №915/187/22, яка набрала законної сили та є чинною, визнано Товариство з обмеженою відповідальністю "Н Авто" банкрутом та відкрито щодо нього ліквідаційну процедуру.

З дня ухвали господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, зокрема, припиняються повноваження органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, якщо цього не було зроблено раніше, члени виконавчого органу (керівник) банкрута звільняються з роботи у зв`язку з банкрутством підприємства, а також припиняються повноваження власника (органу, уповноваженого управляти майном) майна банкрута (частина перша статті 59 Кодексу України з процедури банкрутства).

Положеннями пункту 101 частини першої статті 28 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" унормовано, що наявність в Єдиному державному реєстрі запису про судове рішення про визнання юридичної особи банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури зумовлює відмову у проведенні державної реєстрації змін до відомостей Єдиного державного реєстру, пов`язаних із зміною складу засновників (учасників) такої юридичної особи.

Колегія суддів наголошує на тому, що юридична особа є самостійним учасником цивільних відносин, а учасник (засновник) має корпоративні права, які визначаються як право участі в управлінні, отриманні інформації, частці прибутку тощо. Корпоративні права це права, пов`язані з участю особи в юридичній особі, і вони не можуть існувати без самої юридичної особи. Відтак в умовах припинення юридичної особи внаслідок ліквідації повернення корпоративних прав є юридично неможливим, оскільки об`єкт, щодо якого виникають такі права, тобто саме товариство, припиняє існування.

У разі визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури керівництво та управління справами боржника здійснює ліквідатор. Водночас з моменту відкриття ліквідаційної процедури учасники товариства втрачають будь-який вплив на діяльність такої юридичної особи, при цьому також виключається можливість внесення змін до складу учасників, оскільки державний реєстратор, з огляду на наявність в Єдиному державному реєстрі запису про судове рішення щодо визнання юридичної особи банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, не має права вносити зміни на підставі судового рішення про розірвання договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі та витребування частки.

Зміна складу учасників товариства у період ліквідаційної процедури в межах справи про банкрутство є неможливою, оскільки припиняється корпоративна діяльність товариства, а його учасники фактично втрачають можливість реалізації корпоративних прав. У разі ліквідації товариства відносини корпоративного управління припиняються, тому поновлення корпоративних прав не є ефективним способом захисту у зв`язку з відсутністю об`єкта таких прав.

Таким чином, у випадку задоволення позовних вимог про розірвання договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі та витребування частки фактичне виконання відповідного судового рішення не буде забезпечене внаслідок законодавчо встановленої неможливості внесення відповідних змін щодо складу учасників товариства та розміру їх часток до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Між тим, невиконуваність судового рішення суперечить принципу ефективності правового захисту, згідно з яким рішення суду має бути реальним до виконання.

Враховуючи вищевикладене, Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що, виходячи з особливостей та обставин цієї конкретної справи, обраний ОСОБА_1 спосіб захисту у вигляді позовних вимог про розірвання договору та стягнення (витребування з володіння) частки у статутному капіталі товариства не призведе до поновлення прав позивачки як учасниці Товариства з обмеженою відповідальністю "Н Авто" та не наддасть останній можливості реалізації своїх корпоративних прав. Натомість у даній ситуації фактично єдиним доступним та ефективним способом захисту для позивачки залишаються вимоги майнового характеру про стягнення боргу за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства, однак ОСОБА_1 буде позбавлена можливості реалізувати такий спосіб у разі задоволення позовних вимог, які заявлені у цій справі та спрямовані на припинення договірних відносин, що лише підтверджує правомірність висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

В силу статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову.

Доводи скаржниці не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Миколаївської області норм права при ухваленні рішення від 14.04.2025 у справі №915/938/24 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Миколаївської області від 14.04.2025 у справі №915/938/24 без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на ОСОБА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 18.09.2025.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук