РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.09.2025Справа № 910/5395/25

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Державного підприємства "Медичні закупівлі України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пюбе Глобал" (Pube Global LLC) (00-867, Польща, Варшава, вулиця Яна Павла ІІ, будинок 27; ідентифікаційний код: 363197263)

про стягнення 219 322,62 грн.

Без повідомлення (виклику) представників учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Медичні закупівлі України" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пюбе Глобал" (Pube Global LLC) про стягнення пені в розмірі 219 322,62 грн, посилаючись на порушення строку поставки фармацевтичної продукції за договором про закупівлю № 09/108-06/2022 від 15.06.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.05.2025 позовну заяву Державного підприємства "Медичні закупівлі України" залишено без руху.

12.05.2025 через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.05.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/5395/25. Розгляд справи визначено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Зобов`язано позивача в строк до 30.05.2025 надати суду належним чином (нотаріально) засвідчені переклади на польську мову ухвали Господарського суду міста Києва від 16.05.2025 та позовної заяви з додатками до неї, у 2-х примірниках. Зупинено провадження у справі №910/5395/25 до виконання судового доручення про вручення судового документу чи повідомлення про неможливість такого вручення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.05.2025 клопотання Державного підприємства "Медичні закупівлі України" про продовження процесуального строку задоволено. Продовжено Державному підприємству "Медичні закупівлі України" строк для надання суду нотаріально засвідченого перекладу на польську мову ухвали Господарського суду міста Києва від 16.05.2025 у справі №910/5395/25 (2 примірники) для направлення відповідачу у порядку, встановленому Конвенцією, до 17.06.2025.

25.07.2025 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

29.07.2025 через систему «Електронний суд» від позивача надійшла відповідь на відзив.

18.08.2025 через систему «Електронний суд» від позивача надійшла заява про долучення доказів.

У постанові від 18.01.2022 року у справі №910/5257/21 Верховний Суд виснував, що судові документи можуть не відправлятися за кордон для вручення у разі, якщо іноземна юридична особа:

- має представника на території України, призначеного відповідно до вимог ГПК;

- має офіційне представництво на території України.

Відповідно до абзацу с) ст. 10 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15.11.1965 року передбачена альтернативна можливість вручення документів за кордоном через представника, що бере участь у судовому процесі, та судовими посадовими особами чи іншими компетентними особами.

Виходячи з наведеного, а також беручи до уваги, що відповідач, будучи іноземною юридичною особою, має представника на території України, призначеного відповідно до вимог ГПК України, суд дійшов висновку за можливе з метою вирішення спору в розумні строки скористатися альтернативним способом врученням відповідачу документів у даній судовій справі - через його представника, що бере участь у судовому процесі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.09.2025 провадження у даній справі поновлено.

При розгляді справи судом враховано частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка визначає право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

15 червня 2022 року між ДП «Медичні закупівлі України» (замовник) та ТОВ «ПЮБЕ ГЛОБАЛ» (постачальник) було укладено договір про закупівлю № 09/108-06/2022 (далі договір), згідно з п. 1.1 якого постачальник зобов`язався поставити замовнику фармацевтичну продукцію, а замовник прийняти таку продукцію та оплатити її в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 1.2 договору його предметом є продукція, асортимент, ціна та кількість якої вказується в специфікації (додаток № 1), що є невід`ємною частиною цього договору (далі за текстом продукція).

У п.п. 2.1, 2.2 договору сторони погодили, що поставка продукції здійснюється відповідно до Incoterms 2020.

Поставка продукції здійснюється на умовах DAP склад замовника (на території України).

Згідно з п. 2.3 договору адреса пункту призначення (складу замовника в Києві чи Київській обл.) визначається замовником шляхом заповнення електронних форм в електронному кабінеті постачальника, створеному в інформаційно-аналітичній системі замовника, та/або в заявці на поставку продукції, складеній замовником за формою, встановленою у додатку № 2 до цього договору (далі за текстом - заявка на поставку продукції).

Право власності на продукцію переходить від постачальника до замовника після прийняття продукції в пункті призначення та підписання видаткової накладної та/або акта приймання продукції згідно з розділом 6 цього договору (п. 2.4 договору).

Усі витрати, пов`язані із транспортуванням (включаючи завантаження та розвантаження продукції (крім кінцевого розвантаження на складі замовника), перебування транспорту на митницях під час проходження митних процедур тощо, доставкою продукції до пункту призначення здійснюється за рахунок постачальника (п. 2.5 договору).

Постачальник зобов`язаний забезпечити схоронність продукції протягом усього періоду її транспортування, включаючи період її зберігання на складах (крім періоду зберігання на складі замовника до оформлення акта приймання продукції) до моменту передачі замовнику (або його уповноваженому представникові) (п. 2.6 договору).

У п. 3.1 договору визначено, що валютою цього договору є національна валюта України гривня. Загальна ціна продукції складає 4 061 749,20 грн без ПДВ.

У п. 3.6 договору сторони погодили, зо замовником може здійснюватись попередня оплата з урахуванням положень бюджетного законодавства та нормативно - правових актів, що регулюють питання здійснення попередньої оплати.

Пунктом 4.1 договору зазначено, що постачальник зобов`язаний здійснити поставку товару за цим договором у строк до 01.11.2022 включно. Поставка продукції здійснюється постачальником однією або окремими партіями.

У випадку, коли поставка здійснюється на умовах попередньої оплати, постачальник зобов`язаний здійснити поставку продукції у строк, узгоджений сторонами в договорі, або зазначений в заявці на поставку продукції, але у межах строку, передбаченого чинним на момент здійснення попередньої оплати законодавством, що регулює порядок здійснення попередньої оплати, та з урахуванням п. 4.1.-4.4. цього договору (п. 4.5 договору).

Приймання продукції здійснюється у відповідності до інструкцій та нормативних документів щодо приймання даного виду продукції (п. 6.2 договору).

Згідно з п. 6.4 договору приймання продукції здійснюється після перевірки замовником особисто та/або із залученням третьої особи продукції на: відповідність технічним вимогам до даного виду продукції та вимогам нормативної документації та проведення замовником особисто та/або із залученням третьої особи вхідного контролю якості продукції, у т.ч. перевірки товаросупровідних документів, визначених п. 6.7 договору, візуального огляду кожної серії продукції щодо зовнішнього вигляду, відповідності, цілісності, неушкодженості пакування, дотримання температурних умов транспортування продукції, проведення повного кількісного контролю-перерахунку (інвентаризації) продукції на складі замовника, лабораторного аналізу (за наявності підстав). Вхідний контроль якості проводиться упродовж 10 (десяти) робочих днів, без урахування терміну, відведеного для лабораторного аналізу (у разі проведення такого). Строк вхідного контролю якості може бути продовжено за наявності обґрунтованих підстав (відсутності, несвоєчасного отримання, невірного оформлення або невідповідності супровідних документів, передбачених цим договором, вимогам чинних нормативно-правових актів України; проведення лабораторного аналізу (у разі необхідності проведення за наявності підстав) тощо).

Враховуючи специфіку продукції, що поставляється за цим договором, замовник для прийняття її за якістю може залучати третіх осіб за власним вибором, без погодження з постачальником (п. 6.4.1 договору).

Після здійснення перевірки продукції, у разі відсутності зауважень замовника до продукції, замовник підписує видаткову накладну та/або акт приймання продукції, що підтверджує перехід права власності на продукцію від постачальника до замовника, та повертає належні екземпляри постачальнику (п. 6.4.2 договору).

Пунктом 8.1 договору визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань, що виникають з цього договору, сторони несуть відповідальність, передбачену цим договором та чинним законодавством України.

У разі порушення строку поставки, непередачу (несвоєчасну передачу, повернення з підстав, встановлених цим договором) продукції, постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1 (нуль цілих одна десята) відсотка від ціни продукції, строк поставки якої порушено, за кожний день прострочення або ціни не переданої (несвоєчасно переданої, повернутої) продукції, за кожний день затримки передачі. Пеня нараховується протягом строку порушення виконання зобов`язань за договором, включаючи день виконання такого зобов`язання. За порушення строку поставки продукції понад 30 (тридцять) календарних днів додатково сплачується штраф у розмірі 7 (сім) відсотків від ціни продукції, строк поставки якої порушено (п. 8.2 договору).

Згідно з п. 10.1 договору останній вважається укладеним і набирає чинності після його підписання сторонами з моменту надання згоди уповноваженим органом управління на вчинення даного значного господарського зобов`язання (у разі, якщо надання такої згоди передбачено законодавством) та діє до 31.12.2022, а в частині виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором, у тому числі в частині штрафних санкцій та поставки товару до повного виконання.

Додатковою угодою № 1 від 01.11.2022 до Договору сторони дійшли згоди про продовження строку поставки продукції до 18.11.2022 включно.

Додатковою угодою № 2 від 18.11.2022 до Договору сторони дійшли згоди про продовження строку поставки продукції до 25.11.2022 включно.

Додатковою угодою № 3 від 24.11.2022 до Договору сторони дійшли згоди про зменшення ціни договору до 4 061 549,38 грн.

Додатковою угодою № 4 від 25.11.2022 до Договору сторони дійшли згоди про продовження строку поставки продукції до 31.01.2023 включно.

Додатковою угодою № 7 від 04.04.2023 до Договору сторони дійшли згоди про зменшення ціни договору до 4 061 533,40 грн.

Згідно платіжної інструкції № 4 від 05.01.2023 замовником було проведено 100% передоплату продукції.

Згідно відмітки у графі 24 міжнародної товарно-транспортної накладної CMR замовлена продукція 05.04.2023 була доставлена відповідачем до вказаного позивачем місця (пункту) призначення - Київська область, м. Вишгород, вул. Шолуденка, 18, отримувач ТОВ «Бізнес центр Фармація».

10.04.2023 продукція пройшла візуальний контроль якості, що підтверджується протоколом візуального контролю за № 1015/1. Відібрані зразки серій продукції направлено для проведення лабораторного аналізу.

За результатами лабораторного аналізу Державним підприємством «Центральна лабораторія з аналізу якості лікарських засобів і медичної продукції» було надано висновки щодо якості лікарського засобу, оформлені сертифікатами аналізу від 26.05.2023 № 0862, від 26.05.2023 № 0861.

29.05.2023 Державною службою з лікарських засобів та контролю за наркотиками у м. Києві було надано висновок про якість ввезеного в Україну лікарського засобу з метою безоплатного постачання (передачі) обласним, Київській та Севастопольській міським держадміністраціям або суб`єктам господарювання, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, за результатами закупівель за кошти державного бюджету, здійснених особою, уповноваженою на здійснення закупівель у сфері охорони здоров`я, для виконання програм та здійснення централізованих заходів з охорони здоров`я № 26156/23/26.

29.05.2023 постачальником та замовником було підписано акт приймання-передачі продукції № 1 до договору.

В обгрунтування заявлених вимог, підприємство зазначило, що замовлений ним товар відповідач поставив з порушенням погодженого сторонами строку поставки. Враховуючи, що прострочення зобов`язання відповідачем становило 118 днів (з 01.02.2023 до 29.05.2023 включно), позивач звернувся до нього з претензією від 21.06.2023 № 05/3716-06/2023 про сплату 479 206,54 грн пені та 284 307,34 грн штрафу, нарахованих на підставі п. 8.2 договору. Утім, отримана претензія була визнана та задоволена відповідачем лише частково на суму 544 245, 26 грн. При цьому листом-відповіддю від 26.06.2023 № PG6032023 відповідач повідомив про безпідставність нарахування пені у сумі 259 937,92 грн, позаяк прострочення відповідача тривало не 118, а лише 64 дні, а саме: з 01.02.2023 до 05.04.2023. Так, у графі 24 міжнародної товарно-транспортної накладної СMR «Груз получен» зазначено дату отримання продукції - 05.04.2023 року, час - 17 год 20 хв, міститься прізвище, підпис та відтиск печатки вантажоотримувача. Таким чином, відповідно до умов поставки DAP Інкотермс-2020, погоджених сторонами у п. п. 2.1, 2.2 договору, відповідач виконав зобов`язання з поставки продукції саме 05.04.2023, передавши у розпорядження замовника (вантажоотримувача) товар, готовий до розвантаження з транспортного засобу, що прибув у визначене позивачем місце призначення. Натомість, наведена позивачем кінцева дата періоду прострочення поставки товару - 29.05.2023, є помилковою, оскільки обумовлена не датою поставки на склад замовника на умовах DAP Інкотермс-2020, а моментом переходу права власності на продукцію від постачальника до замовника шляхом підписання між сторонами акту приймання продукції №1 до договору від 29.05.2023, як те визначено у п. 2.4 договору. Не погоджуючись з доводами відповідача, позивач вдруге звернувся до нього з претензією від 10.04.2024 № 05/1491-04/2024, вимагаючи сплати залишкових 219 322,62 грн пені. Однак, вказана претензія була залишена відповідачем без відповіді та без задоволення, що і стало підставою звернення підприємства до суду з даним позовом.

Відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, з підстав, викладених у відзиві на позов.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, з договорів та інших правочинів (частина 2 наведеної норми).

За приписами ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

У силу приписів ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 наведеної норми).

Так, ст. 655 ЦК України унормовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Частиною 4 ст. 265 ГК України передбачалося, що сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.

Як уже зазначалося, у п. 2.1 договору сторони погодили, що поставка продукції здійснюється відповідно до Incoterms 2020.

Згідно з п. 2.2 договору поставка продукції здійснюється на умовах DAP склад замовника (на території України).

Отже, у вказаних пунктах договору сторони чітко виписали свій намір застосовувати правила Інкотермс у редакції 2020 до правовідносин, що виникли між ними з даного договору.

Як зазначено в офіційному перекладі правил Інкотермс 2020 Міжнародної торгової палати (офіційний переклад на українську мову здійснений ТОВ «Асоціація експортерів та імпортерів» у 2019 році), правила Інкотермс не стосуються моменту переходу права власності на продані товари (п. 7 Вступу до правил Інкотермс 2020), а пояснюють низку торговельних термінів; описують обоє 'язки продавця та покупця; ризик: де і коли продавець постачає товари, іншими словами, коли ризик переходить від продавця до покупця; витрати: яка зі сторін несе відповідальність і за які витрати. Правила Інкотермс охоплюють сферу 10 статей, пронумерованих А1/В1 тощо. У статтях А містяться обов`язки продавця, а у статтях В містяться обов`язки покупця (п. п. 4, 5 Вступу до правил Інкотермс 2020).

Так, відповідно до статті А2 умов поставки DАР Інкотермс-2020 продавець зобов`язаний поставити товар шляхом його надання у розпорядження покупця на транспортному засобі, що прибув, готовим до розвантаження в узгодженому пункті, якщо такий є, у названому місці призначення або забезпечити надання товару, поставленого у такий спосіб. У будь-якому випадку, продавець має поставити товар в узгоджену дату, в межах узгодженого періоду.

Стаття АЗ умов поставки DАР Інкотермс-2020 передбачає, що продавець несе всі ризики втрати чи пошкодження товару до моменту його поставки відповідно до статті А2, за винятком втрати чи пошкодження за обставин, зазначених у статті В3.

Відповідно до статті В2 умов поставки DАР Інкотермс-2020 покупець зобов`язаний прийняти поставку товару, якщо він поставлений відповідно до статті А2.

Стаття ВЗ умов поставки DАР Інкотермс-2020 передбачає, що покупець несе всі ризики втрати чи пошкодження товару з моменту його поставки, як передбачено статтею А2.

Таким чином, поставка товару, здійснювана на умовах DАР (повна назва - Delivered at Place або «Поставка у місце призначення») означає, що продавець виконав свої договірні зобов`язанням з поставки, тобто поставка відбулася, коли він передав у розпорядження покупця товар, готовий до розвантаження з транспортного засобу, що прибув у погоджене місце (пункт) призначення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

Так, у графі 3 наявної в матеріалах справи копії міжнародної товарно-транспортної накладної CMR «Место розгрузки груза» значиться вказана замовником адреса пункту призначення: Київська область, м. Вишгород, вул. Шолуденка, 18, отримувач ТОВ «Бізнес центр Фармація» ().

У графі 24 вказаної CMR міститься відмітка про те, що замовлена продукція прибула на склад призначення вантажоодержувача 05.04.2023, факт чого позивачем не заперечується.

Отже, виходячи з встановлених фактичних обставин справи та умов поставки DАР Інкотермс-2020 слідує, що відповідач виконав своє зобов`язання з поставки продукції 05.04.2023, тобто коли передав у розпорядження замовника (вантажоотримувача) товар, готовий до розвантаження з транспортного засобу, що прибув у визначене замовником місце у вищевказану дату.

Відтак суд погоджується з твердженням відповідача про те, що прострочення виконання ним взятого на себе зобов`язання з поставки продукції тривало 64 дні, а саме: з 01.02.2023 до 05.04.2023.

При цьому доводи підприємства про те, що прострочення відповідача тривало до 29.05.2023 судом відхиляються, оскільки вони є наслідком помилкового ототожнення позивачем понять «передання майна» та «переходу права власності на майно».

Так, зі змісту ст. 334, ч.1 ст.655, ч.1 ст.677, ч.1 ст.697 ЦК України слідує, що передання майна це фізичний акт передачі речі, тоді як перехід права власності це юридичний наслідок, результат, який означає зміну власника. І цей юридичний наслідок може настати як безпосередньо у момент передачі товару, так і до цього моменту, або після нього - відповідно до умов договору купівлі-продажу та положень чинного законодавства.

Враховуючи викладене, підписання сторонами лише 29.05.2023 акта приймання-передачі продукції №1, який у розумінні п. 2.4 договору є документальним оформленням переходу права власності на продукцію, не спроможне спростувати того факту, що ця продукція була передана відповідачем та прийнята позивачем у своє розпорядження готовою до розвантаження з транспортного засобу, що прибув у погоджене місце (пункт) призначення, 05.04.2023 дату, вказану у CMR, що у розумінні умов поставки DАР Інкотермс-2020 і означає виконання постачальником взятих на себе договірних зобов`язань.

У частині третьої статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 вказаного кодексу обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша).

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (заява № 16404/03) від 19.02.2009 зазначається, що хоча стаття 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (див. рішення у справі "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.1998 та у справі "Тейшейра ді Кастру проти Португалії" від 09.06.1998).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 ГПК України).

Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Верховний Суд відзначає, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Згідно з пунктом 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі Проніна проти України, в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Враховуючи, що прострочення відповідача тривало до 05.04.2023, то правові підстави для нарахування та стягнення з нього 219 322,62 грн пені за період з 06.04.2023 до 29.05.2023 відсутні, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про те, що заслані позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

У поданому відзиві на позов відповідач просить суд стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн.

Розглянувши заявлену вимогу, суд зазначає про наявність підстав для її часткового задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Згідно зі ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

У силу частини 2 вказаної норми за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

За змістом ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

Отже, у розумінні положень наведеної норми зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони, якщо, на її думку, не було дотримано вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вказана правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20.11.2018 у справі № 910/23210/17, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18.

Ті самі критерії застосовує й ЄСПЛ, зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України", від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Так, на підтвердження витрат у сумі 20 000,00 грн представник відповідача надав договір від 14.07.2025 № 1 про надання про надання правової допомоги адвокатських послуг; рахунок-фактуру від 14.07.2025 № 14.07.2025; акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 21.07.2025; платіжну інструкцію від 18.07.2025.

У свою чергу позивачем у поданій відповіді на відзив було заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги на дві третіх.

Як уже зазначалося, предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача 219 322,62 грн пені, нарахованої за порушення строку поставки фармацевтичної продукції за договором про закупівлю № 09/108-06/2022 від 15.06.2022.

Таким чином, спірні правовідносини між сторонами у справі виникли у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки, тобто даний спір для кваліфікованого юриста є спором незначної складності.

Крім того, спірні правовідносини не передбачають необхідності застосування до них великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів, які б підлягали опрацюванню та аналізу адвокатом.

До того ж, ціна позову є незначною - 219 322,62 грн, у зв`язку з чим справа розглядається судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. При цьому матеріали справи не містять великої кількості документів, на дослідження яких адвокату знадобилося б витрачати значний час. Так, до позовної заяви додані договір від 15.02.2022 з додатковими угодами до нього, платіжна інструкція № 4 від 05.01.2023, сертифікат від 26.05.2023 № 0861, сертифікат від 26.05.2023 № 0862, висновок від 29.05.2023, акт приймання-передачі продукції № 1 від 29.05.2023, претензія від 21.06.2023, листом-відповідь від 26.06.2023, претензія від 10.04.2024.

З огляду на наведене, враховуючи незначну складність даної справи, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, суд погоджується з доводами позивача про те, що у даному випадку розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 20 000,00 грн є надмірно завищеним, у зв`язку з чим вважає за доцільне зменшити заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката до 10 000,00 грн.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. 74, 86, 129, 232, 236-238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Державного підприємства "Медичні закупівлі України" відмовити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства "Медичні закупівлі України" (01001, місто Київ, Кловський узвіз 7, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЮБЕ ГЛОБАЛ» (вул. Яна Павла ІІ, №27, м. Варшава, Республіка Польща, 00-867, 3) витрат на професійну правничу допомогу розмірі 10 000 (десять тисяч) грн 00 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду.

рішення складено та підписано: 09.09.2025.

Суддя М.Є. Літвінова