РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.09.2025Справа № 910/7633/25

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Ломаки В.С. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Іванова Романа Борисовича

до Фізичної особи-підприємця Шевченка Миколи Вікторовича

про стягнення 150 000,00 грн.,

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Іванов Роман Борисович (далі - позивач) звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Шевченка Миколи Вікторовича (далі - відповідач) про стягнення 150 000,00 грн. безпідставно набутих коштів.

В обґрунтування пред`явлених вимог позивач зазначав про набуття та збереження Фізичною особою-підприємцем Шевченком Миколою Вікторовичем грошових коштів у вищевказаній сумі за відсутності будь-яких договірних відносин між вказаними особами.

Ухвалою від 18.06.2025 року господарський суд міста Києва залишив означену позовну заяву без руху з одночасним встановленням строку та способу усунення її недоліків.

20.06.2025 року через систему "Електронний суд" надійшла заява позивача від 20.06.2025 року про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою від 01.07.2025 року господарський суд міста Києва відкрив провадження у справі № 910/7633/25, вирішив здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, а також встановив відповідачу строк на подання відзиву - 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

29.08.2025 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшли письмові пояснення відповідача від 29.08.2025 року щодо пред`явлених вимог, в яких останній заперечив проти задоволення позовних вимог та вказав, що між сторонами були укладені договори підряду у спрощений спосіб, на виконання умов яких позивач здійснив оплату спірної суми грошових коштів.

Дослідивши подані відповідачем письмові пояснення від 29.08.2025 року, які за своїм змістом є відзивом на позов, суд зазначає таке.

Згідно з пунктом 2 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

З матеріалів справи вбачається, що 02.07.2025 року о 09:12 год. до суду надійшло повідомлення про доставку до електронного кабінету відповідача ухвали господарського суду від 01.07.2025 року, якою останньому встановлено 15-денний строк на подання відзиву.

З урахуванням наведеного, відповідачу був встановлений строк на подання відзиву до 17.07.2025 року. Разом із тим, Фізична особа-підприємець Шевченко Микола Вікторович подав заяву по суті справи, яка за своїм змістом є відзивом на позов, через відділ діловодства господарського суду міста Києва 29.08.2025 року, тобто з пропуском встановленого судом строку.

За змістом статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Водночас, в силу частини 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Беручи до уваги вищевикладене, з метою повного, всебічного розгляду справи, а також забезпечення дотримання засад змагальності сторін, та враховуючи наявність у суду права на продовження строку для вчинення процесуальних дій, суд з власної ініціативи продовжує відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву до 29.08.2025 року.

16.09.2025 року через систему "Електронний суд" надійшли додаткові пояснення позивача від 16.09.2025 року, в яких останній навів мотиви на спростування висловлених відповідачем заперечень проти позову.

Інших заяв чи клопотань, зокрема по суті справи, від сторін до суду не надходило.

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Згідно з платіжною інструкцією від 28.11.2024 року № 1 Фізична особа-підприємець Іванов Роман Борисович перерахував на користь Фізичної особи-підприємця Шевченка Миколи Вікторовича 32 000,00 грн. з призначенням платежу: "Оплата за технічне обслуговування автомобіля зг. рах. від 28.11.2024, без ПДВ", а також 85 000,00 грн. - за платіжною інструкцією від 03.12.2024 року № 15 з призначенням платежу: "Оплата за технічне обслуговування автомобіля зг. рах. від 03.12.2024, без ПДВ", 28 000,00 грн. - за платіжною інструкцією від 17.12.2024 року № 81 з призначенням платежу: "Оплата за технічне обслуговування автомобіля зг. рах. від 17.12.2024, без ПДВ", 5 000,00 грн. - за платіжною інструкцією від 20.12.2024 року № 107 з призначенням платежу: "Оплата за послуги зг. рах. від 20.12.2024, без ПДВ".

Факт перерахування вказаних сум також вбачається з наданої позивачем банківської виписки за рахунком за період з 01.11.2024 року по 31.12.2024 року.

Загальна сума коштів, перерахована позивачем на користь відповідача за вищевказаними платіжними документами, становить 150 000,00 грн.

Як стверджує позивач, зазначені грошові кошти були перераховані на рахунок відповідача з метою подальшого укладення договорів на технічне обслуговування та ремонт належних позивачу транспортних засобів. Проте, означені договори укладені не були, послуги не надавались, а спірні кошти відповідач у добровільному порядку не повернув.

З метою досудового врегулювання спору позивач листом від 22.05.2025 року № 22-03/25 звернувся до відповідача з вимогою про повернення безпідставно збережених коштів у розмірі 150 000,00 грн. Однак, означена вимога позивача Фізичною особою-підприємцем Шевченком Миколою Вікторовичем задоволена не була.

З урахуванням наведених підстав, позивач, з посиланням на положення статті 1212 Цивільного кодексу України, звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу частини першої статті 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

За змістом частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений раніше у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 року в справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 року в справі № 918/47/18, від 01.04.2019 року в справі № 904/2444/18.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України .

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 Цивільного кодексу України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі.

До подій, за результатами яких можуть виникнути зобов`язання передбачені статтею 1212 Цивільного кодексу України, відноситься, зокрема, перерахування грошових коштів іншій особі, з якою платник не знаходиться в договірних зобов`язаннях. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.01.2022 року в справі № 924/1338/19.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідач вказував на те, що сторонами у спрощений спосіб були укладені та виконані чотири договори підряду на ремонт та технічне обслуговування автомобілів, істотні умови яких погоджені контрагентами шляхом сплати відповідачу спірної суми коштів за платіжними інструкціями від 28.11.2024 року № 1, від 03.12.2024 року № 15, від 17.12.2024 року № 81 та від 20.12.2024 року № 107 і вбачаються з відповідних призначень платежів. З урахуванням наведеного, відповідач зазначив, що сплата позивачем коштів на виконання договорів підряду виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Як встановлено судом вище, платіжні інструкції від 28.11.2024 року № 1, від 03.12.2024 року № 15, від 17.12.2024 року № 81 мають призначення "оплата за технічне обслуговування автомобілів", тоді як платіжна інструкція від 20.12.2024 року № 107 - "оплата за послуги".

За доводами позивача, будь-який договір, зокрема у спрощений спосіб, сторонами не укладався.

Відповідачем, у свою чергу, жодних рахунків на оплату за договорами підряду до матеріалів справи долучено не було.

Статтею 181 Господарського кодексу України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно з частиною 1 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Частиною 1 статті 639 Цивільного кодексу України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до частини 1 статті 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (частина 1 статті 642 Цивільного кодексу України).

Згідно із статтею 644 Цивільного кодексу України якщо пропозицію укласти договір зроблено усно і в ній не вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, якій було зроблено пропозицію, негайно заявила про її прийняття. Якщо пропозицію укласти договір, в якій не вказаний строк для відповіді, зроблено у письмовій формі, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь протягом строку, встановленого актом цивільного законодавства, а якщо цей строк не встановлений, - протягом нормально необхідного для цього часу.

Відповідно до частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (частини перша та друга статті 837 Цивільного кодексу України).

У договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення (частина перша статті 843 Цивільного кодексу України).

Строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту (стаття 846 Цивільного кодексу України).

Оцінивши надані сторонами докази, а також обставини, на які сторони посилаються в обґрунтування своїх вимог та заперечень, виходячи з приписів статей 205, 207, 638, 639, 641, 642, 644 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку, що договори підряду між сторонами не укладались, зокрема у спрощений спосіб шляхом обміну листами чи телеграмами, та не узгоджувались їх істотні умови, а саме предмет, ціна та строки виконання. Доказів зворотного матеріали справи не містять.

У тому разі, якщо договір між сторонами не був укладений, тобто правова підстава передачі коштів у момент їх передачі відсутня, до правовідносин застосовується стаття 1212 Цивільного кодексу України.

З урахуванням наведеного, оскільки Фізична особа-підприємець Шевченко Микола Вікторович одержав від Фізичної особи-підприємця Іванова Романа Борисовича грошові кошти у загальній сумі 150 000,00 грн. за відсутності між сторонами договірних відносин, суд дійшов висновку про набуття відповідачем цих коштів за відсутності для цього правових підстав, у зв`язку з чим вимога позивача про стягнення вказаної суми є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За умовами частини 3 статті 13, частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування (стаття 79 Господарського процесуального кодексу України).

Тлумачення змісту статті 79 Господарського процесуального кодексу України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Керуючись наведеними принципами та оцінюючи надані сторонами у матеріали справи докази, суд дійшов висновку, що на момент перерахування позивачем відповідачу спірної суми коштів правова підстава їх перерахування була відсутня (між сторонами не існувало договірних відносин) та отримання відповідачем 150 000,00 грн. є безпідставним. Належних та допустимих доказів зворотного до матеріалів справи не надано.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищенаведене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача.

Витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із задоволенням позову, покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Шевченка Миколи Вікторовича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Іванова Романа Борисовича ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп. безпідставно набутих коштів та 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

4. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 16.09.2025 року.

Суддя В.С. Ломака