ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2025 року м.Дніпро Справа № 908/2073/23

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дарміна М.О.(доповідач),

суддів: Чус О.В., Кощеєва І.М.

при секретарі судового засідання Карпенко А.С.

Представники сторін:

прокурор: Курило Максим Павлович (поза межами приміщення суду) - від "Черкаська спеціалізована прокуратура у сфері оборони" - витяг з ЄДР

від скаржника: Левицька Юлія Василівна (поза межами приміщення суду) - від Приватного акціонерного товариства "ІНФОРМАЦІЯ_4" - адвокат, ордер серія АР № 1189184 від 24.07.2024р.

від позивача: ОСОБА_1 (поза межами приміщення суду) - від ІНФОРМАЦІЯ_3 - витяг з ЄДР

інші представники сторін у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ІНФОРМАЦІЯ_4" на рішення Господарського суду Запорізької області від 01.07.2024 у справі №908/2073/23 (суддя Проскуряков К.В.)

За позовом: Заступника керівника Черкаської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону (вул. Надпільна, буд. 224/1, м. Черкаси, 18000, електронна пошта: ) структурний підрозділ Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону (вул. П. Болбочана, буд. 8, м. Київ, 01014; ; електронна пошта: ) в інтересах держави в особі:

Позивача-1: ІНФОРМАЦІЯ_3 (АДРЕСА_2)

Позивача-2: Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ; електронна пошта: ІНФОРМАЦІЯ_1 )

До відповідача: Приватного акціонерного товариства "ІНФОРМАЦІЯ_4" (АДРЕСА_3)

про визнання недійсним договору №104 від 08.11.2022 в частині та стягнення 85885,33грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції:

26.06.2023 до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Заступника керівника Черкаської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону, структурний підрозділ Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону в інтересах держави в особі: позивачів: 1 - ІНФОРМАЦІЯ_3, 2 - Військової частини НОМЕР_1 до Приватного акціонерного товариства "ІНФОРМАЦІЯ_4" про визнання недійсним договору №104 від 08.11.2022 в частині та стягнення 85 885,33 грн.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 01.07.2024 у справі №908/2073/23 позов задоволено.

Визнано недійсним пункт 4.2. Договору № 104 від 08.11.2022 в частині включення до ціни договору суми ПДВ, що укладений між військовою частиною НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) та Приватним акціонерним товариством «ІНФОРМАЦІЯ_4» (АДРЕСА_4).

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «ІНФОРМАЦІЯ_4» (АДРЕСА_4) на користь військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ; банк отримувача: Державна казначейська служба України у м. Київ, рахунок: UА 0011401, призначення платежу: повернення) грошові кошти у розмірі 85 885 (вісімдесят п`ять тисяч вісімсот вісімдесят п`ять) грн. 33 коп., в тому числі - 85165 (вісімдесят п`ять тисяч сто шістдесят п`ять) грн. 50 коп. - суму сплаченого ПДВ, 294 (двісті дев`яносто чотири) грн. 00 коп. - 3% річних та 425 (чотириста двадцять п`ять) грн. 83 коп. - інфляційних втрат. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що включення до ціни договору ПДВ у розмірі 20%, враховуючи, що замовником товару за договором виступає Військова частина НОМЕР_1 , що є бюджетною установою, вищим органом управління якої є Міністерство оборони України, суперечить постанові КМУ №178 від 02.03.2022, яка прийнята відповідно до підпункту "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України, що є підставою для визнання недійсним пункту договору в цій частині.

Оскільки відповідач отримав від позивача-2 суму сплаченого ПДВ у складі ціни товару, враховуючи що відповідний товар не підлягав оподаткуванню, суд погодився з доводами прокурора та позивачів про необхідність повернення цієї суми в порядку ст. 1212 ЦК України, а також нарахованих на цю суму відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат.

Прокурор обґрунтовано реалізував повноваження щодо представництва інтересів держави в суді відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру», у зв`язку з нездійсненням належного захисту цих інтересів уповноваженими органами у встановлений строк.

Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, Приватного акціонерного товариства "ІНФОРМАЦІЯ_4" звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 01.07.2024 у справі №908/2073/23 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Узагальнення доводів апеляційної скарги:

Апеляційна скарга обґрунтована наступним:

ПрАТ «ІНФОРМАЦІЯ_4» зазначає, що договір є договором поставки, укладеним відповідно до вимог Цивільного кодексу України, з дотриманням усіх необхідних процедур. Зобов`язання за договором були належно виконані: товар поставлено, прийнято і повністю оплачено. Жодних претензій між сторонами щодо виконання умов договору не виникало. Податок на додану вартість у розмірі 85 165,50 грн сплачено до бюджету, податкову накладну належним чином зареєстровано.

Відповідач вважає нарахування 3% річних (294 грн) та інфляційних витрат (425,83 грн) необґрунтованими, оскільки зобов`язання виконані в повному обсязі та порушення умов договору з його боку відсутні. Також наголошує, що нульова ставка ПДВ у даному випадку не застосовується, оскільки товар (гідравлічна олива) не підпадає під дію положень Постанови №178 щодо забезпечення транспорту.

Заперечуючи проти позову, апелянт неодноразово звертав увагу суду першої інстанції на те, що Постанова Кабінету Міністрів України №178, відповідно до її преамбули, була прийнята «з метою виконання мобілізаційних завдань». Однак, ПАТ «ІНФОРМАЦІЯ_4» ніколи не отримувало мобілізаційних завдань, замовлень, рознарядок, а також до його відома не доводився жоден мобілізаційний план.

Укладений між підприємством та військовою частиною договір №104 на постачання оливи гідравлічної ORLEN OIL Н-515 (код ДК 021:2015: 24950000-8 - спеціалізована хімічна продукція) не містить жодних ознак, що свідчать про постачання у рамках мобілізаційного завдання чи державного оборонного замовлення.

Суд першої інстанції залишив ці аргументи поза увагою, не надав їм належної оцінки, чим грубо порушив принципи змагальності та рівності сторін у судовому процесі, закріплені, зокрема, у ст. 129 Конституції України.

Апелянт зазначає, що Військова частина НОМЕР_1 підтвердила укладення договору №104 від 08.11.2022 з Товариством на постачання гідравлічної оливи ORLEN OIL Н-515 за державні кошти, але не визнала, що цей договір укладено в межах мобілізаційного завдання. У своїх поясненнях частина вказала, що дана олива може використовуватись як в авіаційній, так і в наземній техніці, а також у промисловості, однак договір не містить жодних вказівок на її використання виключно для транспорту ЗСУ чи інших споживачів, визначених у Постанові №178. Суд ці обставини проігнорував, що свідчить про неналежну оцінку доказів.

Суд першої інстанції допустив помилкове тлумачення призначення гідравлічної оливи ORLEN OIL Н-515, ігноруючи технічну документацію виробника та доводи відповідача щодо її використання виключно в авіаційній техніці та спеціальній аеродромній техніці, а не в наземному транспорті. Відповідач наголошує, що:

олива застосовується в гідросистемах повітряних суден (шасі, закрилки, амортизатори тощо);

вона не призначена для заправки або обслуговування наземного військового транспорту;

помилкове використання оливи не за призначенням може призвести до поломок техніки;

постанова КМУ №178 не поширюється на поставку цього виду продукції, оскільки вона не відповідає критеріям "пального" або засобу забезпечення транспорту ЗСУ.

Також суд некоректно застосував судову практику, посилаючись на справи, які не стосуються гідравлічної оливи або мають інший предмет спору (наприклад, постачання ліків або пального). У результаті - суд дійшов необґрунтованого висновку про нульову ставку ПДВ, хоча вказана операція має обкладатися податком на загальних підставах.

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі:

Від Прокурора надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Прокурор не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає її безпідставною і необґрунтованою.

Позов подано в межах повноважень, передбачених статтями 23, 53 ГПК України, у зв`язку з бездіяльністю уповноважених органів державної влади щодо захисту інтересів держави в сфері оборони. Підстави для представництва інтересів держави у суді прокурором наявні та належним чином обґрунтовані.

Прокурор зазначає, що враховуючи непоодинокі випадки безпідставного включення суб`єктами владних повноважень під час здійснення оборонних закупівель податку на додану вартість ( далі - ПДВ ) до ціни товарів, постачання яких здійснюється за нульовою ставкою, Верховним Судом викладено низку правових позицій у справі № 910/2416/23 з приводу застосування норм права. Прокурор звертає увагу на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 14.11.2023 р. у справі № 910/2416/23 щодо застосування ст. пп. «г» пп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 ПК України та п. 1 постанови № 178 у подібних правовідносинах, згідно з яким оскільки не тільки постановою № 178 визначено нульову ставку ПДВ для операцій із заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту, але й це передбачено пп. «г» пп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 ПК України, то включення до ціни договору ПДВ у розмірі 20 %, ураховуючи, що замовником товару за договором виступає військова частина, суперечить постанові № 178, яка прийнята відповідно до пп. «г» пп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 ПК України, що є підставою для визнання недійсним пункту договору в цій частині.

Прокурор також вказує на те, що укладення договорів ( контрактів ) на виконання мобілізаційних завдань (замовлень) не є змістом мобілізації, а належить до комплексу заходів із мобілізаційної підготовки.

Крім того, укладення та виконання договорів на виконання мобілізаційних завдань ( замовлень ) у період воєнного стану унеможливлено нормами Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Тому неправильним є запропонований Апелянтом висновок про те, що постанова № 178 підлягає застосуванню виключно щодо договорів на виконання мобілізаційних завдань ( замовлень ).

Позивач -1 та позивач-2 не скористалися своїм правом згідно ч.1 ст. 263 ГПК України та не надали суду відзивів на апеляційну скаргу, що згідно ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді:

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 25.07.2024 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді - Дармін М.О. (доповідач), судді - Кощеєв І.М., Чус О.В.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 26.07.2024 відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження до Центрального апеляційного господарського суду матеріалів справи №908/2073/23. Доручено Господарському суду Запорізької області надіслати до Центрального апеляційного господарського суду матеріали справи № 908/2073/23.

06.08.2024 матеріали даної справи надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 07.08.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "ІНФОРМАЦІЯ_4" на рішення Господарського суду Запорізької області від 01.07.2024 у справі №908/2073/23. Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 10.12.2024 об 11:30 годин.

10.12.2024 від представника Приватного акціонерного товариства "ІНФОРМАЦІЯ_4" надійшла заява про відкладення розгляду справи на іншу дату. Клопотання мотивовано тим, що у зв`язку з пошкодженням системи енергопостачання внаслідок обстрілів у м.Запоріжжя, ВАТ "Запоріжжяобенерго" кожного дня надає графіки відключення світла у м. Запоріжжя у відповідності до черг по районам міста.

10.12.2024 при відкритті судового засідання та перевірки учасників процесу, колегією суддів встановлено, що в Заводському районному суді м.Запоріжжя, в якому призначено судове засідання в режимі відеоконференції, було відключено світло.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 10.12.2024 hозгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "ІНФОРМАЦІЯ_4" на рішення Господарського суду Запорізької області від 01.07.2024 у справі №908/2073/23 відкладено до 03.06.2025 на 12:00 год.

03.06.2025 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови Центрального апеляційного господарського суду.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, підтверджено матеріалами справи і не оспорюється сторонами спору:

08.11.2022, військова частина НОМЕР_1 уклала з Приватним акціонерним товариством «ІНФОРМАЦІЯ_4» договір № 104 про закупівлю товарів за державні кошти про постачання оливи гідравлічної ORLEN OIL Н-515.

Згідно п. 1.1 Договору № 104, продавець, яким є відповідач, зобов`язався поставити покупцеві (позивачу-2) оливу гідравлічну ORLEN OIL Н-515 (Код ДК:021:20-8 - «Спеціалізована хімічна продукція), а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його на умовах даного договору.

Відповідно до п. 1.2 Договору №104 номенклатура, асортимент, кількість товару, який продавець зобов`язується передати покупцю зазначається у специфікації, яка є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до п. 4.2 Договору № 104 загальна вартість товару складає 510 993 грн. з ПДВ.

Згідно рахунку на оплату № ПОЗ від 16.11.2022, видаткової накладної № 1102 від 21.11.2022 та платіжного доручення № 919 від 08.12.2022, сума ПДВ за договором № 104 складає 85 165,5 грн.

На виконання цього правочину, ПрАТ «ІНФОРМАЦІЯ_4» поставив обумовлений товар на суму 510 993 грн. з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною від 21.11.2022 № 1102 на суму 425 827,5 грн., у т.ч. ПДВ 85 165,5 грн. та актом приймання-передачі №269 02.12.2022 р.

Військова частина НОМЕР_1 оплатила поставлений відповідачем товар у сумі 510 993 грн., у тому числі ПДВ - 85 165,5 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 919 від 08.12.2022, які надійшли на розрахунковий рахунок Відповідача.

Усі учасники справи визнають вказані фактичні обставини і стосовно них спір відсутній.

Єдиним спірним питанням між сторонами правочину є застосування до вказаного Договору № 104 від 08.11.2022 постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 № 178 «Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану» (далі - постанова КМУ № 178), якою були встановлено, що до припинення чи скасування воєнного стану, операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби України тощо, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою.

Постанова КМУ № 178 набрала чинності з дня її опублікування і застосовується з 24.02.2022.

Посилаючись на норми цієї Постанови № 178, військова частина НОМЕР_1 листом №894/1/666 від 17.04.2023 звернулась до ПрАТ «ІНФОРМАЦІЯ_4» з претензією № 4 від 17.04.2023 про повернення сплаченого за договором № 104 від 08.11.2022 податку на додану вартість в сумі 85 165,5 грн.

Розглянувши вказану претензію ПрАТ «ІНФОРМАЦІЯ_4» відповідно до вимог пункту 52.1 статті 52 Податкового кодексу України (далі - ПК України) листом від 25.04.2023 звернулося до Головного управління ДПС у Запорізькій області за індивідуальною податковою консультацією.

Згідно наданої відповіді від 10.05.2023 № 18033/6/08-01-04-03-06, Головне управління ДПС у Запорізькій області вказало, що лист від 25.04.2023 б/н не відповідає визначенню індивідуальної податкової консультації, тому підлягає розгляду відповідно до Закону України «Про звернення громадян». По суті поставленого питання ГУ ДПС роз`яснило, що Постанова № 178 набрала чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року. Враховуючи викладене, норми підпункту «г» підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 розділу V ПКУ та Постанови № 178 встановлюють застосування нульової ставки податку на додану вартість на операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту. З метою виконання мобілізаційних завдань в умовах воєнного стану, введеного Указом № 64/2022, та відповідно до підпункту "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 розділу V ПКУ Постановою № 178 визначено категорії установ, операції з постачання яким товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, оподатковуються за нульовою ставкою податку на додану вартість. Так, до таких установ Постановою № 178 віднесено Збройні Сили України, Національну гвардію України, Службу безпеки України, Службу зовнішньої розвідки України, Державну прикордонну службу України, Міністерство внутрішніх справ України, Державну службу Україні з надзвичайних ситуацій, Управління державної охорони України, Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України, інші утворені відповідно до законів України військові формування, тощо, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету. Нульова ставка податку на додану вартість застосовується, зокрема, до операцій з постачання пального (товари для заправки) за умови, що постачання таких товарів здійснюється категоріям суб`єктів, що визначені Постановою № 178. Таким чином, у разі здійснення операцій з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави установам/організаціям, визначеним Постановою № 178 (їх відокремленим підрозділам/філіям/частинам), що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, до таких операцій застосовується нульова ставка податку на додану вартість, відповідно до підпункту "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 розділу V ПКУ та Постанови № 178. У разі застосування за операціями з постачання товарів/послуг ставки ПДВ 20 відсотків у періоді, коли такі операції підлягали оподаткуванню за ставкою 0 відсотків, суми ПДВ, зайво нараховані (сплачені) за такими операціями, підлягають поверненню покупцю (у тому числі неплатнику ПДВ - у разі наявності такої можливості) або зарахуванню в рахунок оплати майбутніх поставок. У даному випадку податкові зобов`язання з ПДВ, визначені у податковим накладних, складених із застосуванням ставки ПДВ 20 відсотків, підлягають коригуванню шляхом складання на дату такого повернення/зарахування коштів те реєстрації в ЄРПН розрахунку коригування до відповідної податкової накладної яким виводяться в нуль її показники. Тобто, незалежно від того, був сформований продавцем чи ні податковий кредит за операціями з придбання оливи гідравлічної (товар, ще використовуються для забезпечення транспорту (інші пально-мастильні матеріали запасні частини, комплектуючі, охолоджуючі рідини, інструменти та додаткове обладнання, визначені відповідними нормативними та технічними документами), операції з подальшого постачання таких товарів для визначених Постановок № 178 категорій суб`єктів оподатковуються за нульовою ставкою податку не додану вартість. При цьому, оскільки режим застосування нульової ставки не є тотожним режиму звільнення від оподаткування податком на додану вартість. нарахування податкових зобов`язань з податку на додану вартість за правилами, встановленими пунктом 198.5 статті 198 розділу V Кодексу, продавцем при здійсненні операцій, що оподатковуються за нульовою ставкою податку на додану вартість, не здійснюється.

Проте, отримавши вказану відповідь ПрАТ «ІНФОРМАЦІЯ_4» відмовив військовій частині НОМЕР_1 у поверненні коштів у вигляді суми ПДВ у розмірі 85165,5 грн, які були сплачені на виконання умов Договору № 104.

За таких обставин, на думку прокурора, п. 4.2. в частині включення до договірної ціни податку на додану вартість у Договорі № 104 від 08.11.2022 має бути визнаний судом недійсним, а сплачені кошти суми ПДВ у розмірі 85165,5 грн мають бути повернуті позивачу-2 із застосуванням наслідків, що передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України.

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції та оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників провадження у справі і висновків суду першої інстанції:

Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного:

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з ч. 4, 7 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.

Відповідно до частини 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.10.2018 у справі №906/240/18, від 01.11.2018 у справі №910/18770/17, від 05.11.2018 у справі №910/4345/18).

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

У постанові від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями в спірних правовідносинах.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Черкаською спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, у порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», 29.05.2023 за вихідним № 476 вих-23 скеровано до ІНФОРМАЦІЯ_3 та військової частини НОМЕР_1 повідомлення про виявлені порушення та необхідність вжиття заходів до захисту інтересів держави шляхом повернення зайво сплачених коштів, стягнення відповідних втрат за користування ними відповідачем. При цьому, прокурором надано розумний строк для вжиття таких заходів та інформування його про результати розгляду повідомлення.

Станом на 21.06.2023 відповіді від Міністерства оборони не отримано.

Згідно відповіді позивача-2 від 05.06.2023 № 894/1/1062, останній повідомив, що Військова частина НОМЕР_1 задіяна в проведенні заходів правового режиму воєнного стану в Україні та, посилаючись на воєнний стан і пріоритетність надання відсічі ворогу, фактично заявила клопотання про подачу відповідного позову до суду органом прокуратури.

Надалі, Черкаською спеціалізованою прокуратурою за сплином майже місяця (станом на час подачі позову) встановлено, що в судовому порядку відповідний спір не вирішується, провадження у такій справі судами не відкривалось. Прокурором розцінена така поведінка позивачів як нездійснення уповноваженими органами, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, захисту інтересів держави, причиною чого є воєнний стан та покладені у зв`язку з цим завдання щодо відсічі ворогу. А тому, така усвідомлена пасивна поведінка позивачів є достатніми підставами для звернення прокурора до суду для захисту інтересів держави.

Про вказане 29.05.2023 (вих. № 476вих-23) прокурором повідомлено позивачів відповідним листом, а також про прийняття рішення щодо пред`явлення прокурором позову на захист інтересів держави.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що прокурор обґрунтовано, у межах своїх повноважень, звернувся до суду з даним позовом для представництва в суді інтересів держави.

За змістом статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 204 вказаного Кодексу правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У статті 203 зазначеного Кодексу встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Статтею 11 Закону України "Про ціни і ціноутворення" передбачено, що вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

У підпункті 14.1.178 пункту 14.1 статті 14 ПК України передбачено, що ПДВ є непрямим податком, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу.

Згідно з пунктом "а" пункту 185.1 статті 185 ПК України об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку, зокрема, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Відповідно до підпунктів "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 ПК України за нульовою ставкою оподатковуються операції для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних Сил України, що бере участь у миротворчих акціях за кордоном України, або в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно зі статтею 4 Закону України "Про оборону України" у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни.

Так, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 (із змінами та доповненнями) в Україні введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року.

Маючи на меті спростити порядок та сприяти оперативному матеріальному забезпеченню військових формувань, 02.03.2022 було прийнято постанову Кабінету Міністрів України № 178 "Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану".

Так, відповідно до пунктів 1, 2 зазначеної постанови Кабінету Міністрів України до припинення чи скасування воєнного стану операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Міністерства внутрішніх справ, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з`єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою.

Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року.

У постанові Кабінету Міністрів України № 178 (в редакції від 02.03.2022 року) зазначено, що її прийняття обумовлене виконанням мобілізаційних завдань в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64 "Про введення воєнного стану в Україні".

Також постанова Кабінету Міністрів України № 178 від 02.03.2022 містить посилання на підпункт "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України.

Відповідно до абзацу п`ятого статті 1 ЗУ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, сил оборони і сил безпеки, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і час демобілізації після закінчення воєнних дій.

Мобілізаційний план - сукупність документів, які визначають зміст, обсяги, виконавців, порядок і строки здійснення заходів щодо мобілізаційного розгортання Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, системи забезпечення життєдіяльності населення на функціонування в умовах особливого періоду (абз. 7 ст. 1 ЗУ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію").

Мобілізаційні завдання (замовлення) - окремі вимоги мобілізаційного плану щодо номенклатури, обсягів виробництва необхідної продукції, утворення і підготовки до розгортання спеціальних формувань, а також затверджені в установленому порядку першочергові заходи мобілізаційної підготовки, які доводяться для виконання до центральних і місцевих органів виконавчої влади, інших державних органів, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування. До підприємств, установ і організацій, що залучаються до виконання мобілізаційних завдань (замовлень), мобілізаційні завдання (замовлення) доводяться на підставі затверджених основних показників мобілізаційного плану і договорів (контрактів), що укладаються в порядку, передбаченому законодавством (абз. 8 ст. 1 ЗУ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію").

З наведеного слідує, що мобілізаційні завдання підлягають виконанню з моменту введення воєнного стану в Україні, який введено Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 (із змінами та доповненнями).

Договір №104 від 08.11.2022 був укладений позивачем-2 та відповідачем в період дії воєнного стану, що нівелює доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, про те, що такий договір не є договором, який укладений на виконання мобілізаційних завдань.

Отже, умови договору від 08.11.2022 не суперечать змісту постанови №178 щодо задоволення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань в умовах воєнного стану введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 "Про введення воєнного стану в Україні".

Колегія суддів зауважує, що функції, склад Збройних Сил України, правові засади їх організації, діяльності, дислокації, керівництва та управління ними визначає Закон України "Про збройні сили України".

Згідно ч. ч. 1, 2 Закону України "Про збройні сили України" Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності. Збройні Сили України забезпечують стримування збройної агресії проти України та відсіч їй, охорону повітряного простору держави та підводного простору у межах територіального моря України у випадках, визначених законом, беруть участь у заходах, спрямованих на боротьбу з тероризмом.

Відповідно до положень ст. 3 Закону України "Про збройні сили України" в структурі Збройних Сил України містяться, зокрема, органи військового управління, з`єднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, установи та організації, що не належать до видатків та окремих родів військ (сил) Збройних Сил України.

Фінансування Збройних Сил України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Фінансування Сил спеціальних операцій Збройних Сил України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, які виділяються Міністерству оборони України окремим рядком на утримання Сил спеціальних операцій Збройних Сил України, а також інших джерел, передбачених законодавством (ч. 1 ст. 15 Закон України "Про збройні сили України").

Тобто, з огляду на функції та обов`язки покладені на військову частину (військова частина була визначена отримувачем товарів за спірним договором), всі заходи останньої спрямовані виключно на захист, оборону та недоторканості територіальних кордонів України, що не потребує документального підтвердження, оскільки слідує з аналізу фактичних подій на території України та норм законодавства.

З наведеного вбачається, що закупівлі товарів для забезпечення транспорту військових частин в період військового стану, можливо лише безпосередньо для виконання потреб та функцій спрямованих на забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, що прямо передбачено постановою №178.

Водночас зі змісту постанови № 178 слідує, що операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту, зокрема, Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з`єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються ПДВ за нульовою ставкою незалежно від того, чи здійснюються такі операції за договорами, укладеними на виконання мобілізаційних завдань (замовлень), чи на виконання інших господарських договорів.

Доводи апеляційної скарги щодо не віднесення спірного договору до договорів, які укладаються на виконання мобілізаційних завдань (замовлень): «…Слід зазначити, що Відповідач заперечуючи проти позову неодноразово вказував на те, що Постанова №178, як зазначено в її преамбулі, прийнята «з метою виконання мобілізаційних завдань». Проте, ПАТ «ІНФОРМАЦІЯ_4» ніколи не отримувало мобілізаційних завдань, замовлень, рознарядок, до його відома не доводився мобілізаційний план. Таким чином, на думку Відповідача, підприємство не може вважатись постачальником, що діє (діяв) на виконання мобілізаційного завдання. Відтак, застосування положень Постанови №178 до оподаткування ПДВ операцій постачання за договором № 104 є безпідставним. Предметом укладеного договору є зобов`язання поставити покупцеві (Військовій частині) оливу гідравлічну ORLEN OIL Н-515 (код ДК:021:20-8 - «Спеціалізована» хімічна продукція). Жоден пункт укладеного договору не містить положення щодо «для державних потреб», «для техніки спеціального призначення», «для потреб ІНФОРМАЦІЯ_3». В укладеному договорі не зазначено, що пальне призначене «для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил» та інших перелічених в Постанові №178 споживачів.

Під час розгляду судової справи адвокат Відповідача Левицька Ю.В. неодноразово звертала увагу суду на цю обставину, проте зазначене залишено судом першої інстанції поза увагою.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зазначене конституційне положення встановлює обов`язок органам

державної влади, органам місцевого самоврядування та їх посадовим особам дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень.

Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01.04.2008 №4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Відповідно до пункту 3 статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про прокуратуру", прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави. На прокуратуру покладаються такі функції: зокрема, у випадках, визначених Законом, представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом, та главою 12 розділу III Цивільного процесуального кодексу України (пункт 2 частини першої статті 2 Закону).

Статтею 53 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача. Відповідно до частини 4 цієї статті, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру"). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци перший - третій частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Конституційний Суд України у рішенні від 08.04.1999 №3-рп/99, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" дійшов висновку, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (частина 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Як вказує прокурор, Міністерство оборони України, відповідно до покладених на нього завдань, зокрема виступає замовником і формує відповідно до визначених генштабом Збройних Сил України потреб, вимог та пріоритетів основні показники державного оборонного замовлення щодо розроблення, виробництва, модернізації, постачання (закупівлі), ремонту, знищення та утилізації озброєння, військової техніки, військового майна, виконання робіт і надання послуг, надає технічні завдання виконавцям державного оборонного замовлення (Положення про Міністерство оборони України затверджене постановою Кабінету Міністрів України №671 від 26.11.2014). У відповідності до Закону України "Про Збройні Сили України" Збройні Сили України - це військове формування, на яке покладається оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості. Безпосереднє керівництво Збройними Силами України здійснює Міністерство оборони України, яке відповідно до ст.3 Закону є центральним органом виконавчої влади і військового управління. Фінансування діяльності ЗСУ здійснюється виключно за рахунок коштів Держбюджету України. Отже, саме Міністерство оборони України є органом державної влади до компетенції якого віднесені відповідні повноваження у спірних правовідносинах. Тому, прокурор звертається до суду в його інтересах та в інтересах військової частини.

Під час розгляду судової справи представник ІНФОРМАЦІЯ_3 наполягала на задоволенні позову. Під час розгляду судової справи, позиція ІНФОРМАЦІЯ_3 була змінена і представник надала суду заяву про відмову від позовних вимог. Проте, суд, приймаючи рішення по справі, повністю проігнорував позицію Міністерства Оброни України, яка була на початку розгляду судової справи та під час розгляду судової справи.

Міністерство Оборони України під час зміни своєї позиції погодилося з тим, що при укладенні саме договору поставки № 104 оливи гідравлічної ORLEN OIL Н-515 (код ДК:021:20-8 - «Спеціалізована» хімічна продукція), сторонами було правомірно застосовано в умовах договору ПДВ, оскільки товар який поставлявся не обліковується за нульовою ставкою, оскільки укладений договір є звичайним господарським договором, а не був укладений з метою задоволення «для державних потреб», «для техніки спеціального призначення», «для потреб ІНФОРМАЦІЯ_3», тощо.

Таким чином Позивач 1- ІНФОРМАЦІЯ_3 повністю підтвердив законність дій Відповідача. Але, зміна під час розгляду судової справи правової позиції ІНФОРМАЦІЯ_3 під час розгляду судової справи навіть не відображена в рішенні суду, що є порушенням норм процесуального права, оскільки в рішенні суду мова про це не йде.

Судом грубо порушено норми процесуального права, оскільки суд не відобразив позицію Позивача 1- ІНФОРМАЦІЯ_3 під час розгляду судової справи, процесуально уник від викладення цих обставин у рішенні суду, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки на момент винесення судового рішення Позивач 1 вже не підтримувало позовні вимоги, а навпаки заперечувало проти позову прокурора.

По -третє: Також, Апелянт звертає увагу апеляційного суду на те, що Відповідач 2 (військова частина НОМЕР_1 ) підтвердила, що 08.11.2022 року військова частина НОМЕР_1 уклала з Товариством Договір № 104 про закупівлю товарів за державні кошти про постачання оливи гідравлічної ORLEN OIL Н-515. Військова частина НОМЕР_1 у відповіді на відзив підтримала доводи прокурора та не погодилася з позицією Відповідача в частині віднесення оливи гідравлічної ORLEN OIL Н-515 виключно до пально-мастильних матеріалів, які використання виключно в авіаційному транспорті, в зв`язку із тим, що заводом виробником "ORLEN OIL" зазначено, що олива гідравлічна для авіаційної та наземної техніки ORLEN OIL Н-515 може використовуватись для авіаційного та наземної техніки, і також в промислових і мобільних гідравлічних системах машин і пристроїв де потрібні дуже хороші захисні і низькотемпературні властивості.

Окремо виробник зазначає, що олія гідравлічна ORLEN OIL Н-515 призначена для використанні в гідравлічних системах, амортизаторах і гідравлічних демпферах літальних апаратах, а також в гідравлічних системах наземної техніки (підйомники ультразвукові мийки, стенди для наземної перевірки гідравлічних систем). Військову частину НОМЕР_1 відповідно до службової телеграми начальник ІНФОРМАЦІЯ_2 від 07.10.2022 №370/6/2/1/1489 з метою організації безперебійного та якісного забезпеченню військових частин Збройних Сил України пально-мастильними матеріалами і термін до 26.10.2022 року було уповноважено на здійснення закупівлі оливі гідравлічної для авіаційної та наземної техніки ORLEN OIL Н-515 або за НАТО кодом Н-520. Тобто, олива гідравлічна ORLEN OIL Н-515 допускається до застосування в авіаційній та наземній техніці. У своїх додаткових поясненнях від 10.05.2024р. Військова частина НОМЕР_1 звернула увагу на те, що, і назва, і зміст пунктів договору, що визначає його предмет, говорять про постачання товару, однак ніде в цих договорах не зазначено, що пальне призначене «для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил» та інших перелічених в Постанові №178 споживачів.

Проте, суд на це увагу не звернув та не надав висловленому належної правової оцінки…» відхиляються колегією суддів як такі, що ґрунтуються на помилковому ототожненні мети прийняття постанови № 178 з метою укладення господарських договорів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил України.

При цьому колегія суддів зауважу, що Верховним Судом неодноразово досліджувалося питання щодо застосування положень постанови №178, та підпункту "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 ПК України. Правові висновки щодо застосування вказаних положень, зокрема, викладено у постановах Верховного Суду У постановах від 14.11.2023 у справі №910/2416/23, від 23.05.2024 у справі №911/1870/23, від 28.05.2024 у справі №910/12151/23 та від 13.11.2024 у справі №911/23/24, в яких Верховний Суд, з урахуванням встановлених судами обставин справи, зробив висновок, що хоча ПДВ й включається до ціни товару, однак не є умовою про ціну в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто у договірному порядку. Постанова №178 не встановлює нових елементів ПДВ та не вносить зміни до вже існуючих, що визначені підпунктом "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 ПК України.

В контексті доводів скаржника слід зазначити, що Податковий кодекс України містить загальні засади податкового регулювання, зокрема, передбачає умови застосування нульової ставки ПДВ до певних операцій. Постанова № 178 деталізує механізм реалізації відповідних положень Кодексу, зокрема визначає порядок їх практичного застосування для забезпечення належного правозастосування та досягнення цілей податкового регулювання.

Таким чином, застосування положень постанови № 178 не суперечить положенням Податкового кодексу України, а навпаки, забезпечує їх ефективну імплементацію в частині особливостей застосування ПДВ у період воєнного стану, що узгоджується із принципом системності правового регулювання та свідчить про взаємозв`язок між нормами різного рівня нормативно-правових актів, які регламентують відповідні правовідносини. Схожа правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 10.04.2025 у cправі № 910/15473/23.

Положення постанови № 178, є чіткими та зрозумілими, питання щодо застосування вказаних положень були предметом дослідження у постановах Верховного Суду, суд першої інстанції, вирішуючи спір у справі, правильно застосував положення законодавства, яким врегульовано питання застосування нульової ставки ПДВ до поставки товару для потреб ЗСУ, з урахуванням актуальних правових висновків Верховного Суду.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів зазначає, що оскільки замовником товару за договором № 104 від 08.11.2022 виступає Військова частина, наведений пункт 4.2 договору суперечить постанові № 178 від 02.03.2022 та приписам підпункту "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України у частині включення до договірної ціни податку на додану вартість. Відповідно, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що спірний договір укладено з порушенням наведених вище вимог чинного законодавства, що свідчить про наявність правових підстав для визнання недійсним пункту договору зазначених прокурором у прохальній частині позову.

Частиною 1 статті 1212 ЦК передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст. 1212 ЦК).

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч. 3 ст.1212 ЦК).

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК).

Основна умова ч.1 ст.1212 ЦК звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення ст.1212 ЦК можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Аналіз статті 1212 ЦК дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17).

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно з п.3 ч.3 ст.1212 ЦК положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №910/9072/17).

Враховуючи отримання відповідачем грошових коштів у вигляді ПДВ від позивача-2 за відсутності підстав для оподаткування товару, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що грошові кошти безпідставно сплаченого ПДВ в сумі 85 165,50 грн отримані відповідачем без відповідної правової підстави, а відтак, вмотивованим є висновок суду про задоволення позову в цій частині.

Так само правомірним є стягнення з відповідача інфляційні втрати та 3 % річних, нарахованих на безпідставно отримані відповідачем кошти.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст.ст. 625, 1212 ЦК України положення ст. 625 Цивільного кодексу України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, а тому в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 10.04.2018 у справі №910/10156/17.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що він є арифметично вірним та правильним. При цьому, жодних заперечень щодо арифметичної правильності заявлених до стягнення сум апеляційна скарга не містить.

Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції в оскаржуваній частині є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Викладені у апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування судового рішення місцевого господарського суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні Скаржником норм матеріального та процесуального права, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Відповідно до частин 1, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Під час розгляду справи, колегією суддів не встановлено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення та неправильного застосування норм матеріального права.

У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні Господарського суду Дніпропетровської області, яке є предметом апеляційного оскарження.

З урахуванням вищевикладеного, рішення Господарського суду Запорізької області від 01.07.2024 у справі №908/2073/23 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "ІНФОРМАЦІЯ_4" на нього, відповідно, підлягає залишенню без задоволення.

Розподіл судових витрат:

У відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 6441,60 грн. покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ІНФОРМАЦІЯ_4" на рішення Господарського суду Запорізької області від 01.07.2024 у справі №908/2073/23 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 01.07.2024 у справі №908/2073/23 - залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку в строки передбачені ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано суддями Дарміним М.О. та Чус О.В. - 08.09.2025, суддею Кощеєвим І.М. -15.09.2025

Головуючий суддя М.О. Дармін

Суддя О.В. Чус

Суддя І.М. Кощеєв