СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 року м. Харків Справа № 905/422/25

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Медуниця О.Є., суддя Стойка О.В.

при секретарі судового засідання Семченко Ю.О.

за участі представників сторін:

позивача - не з`явився

відповідача - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Господарник» (вх.№1724Д/3) на рішення Господарського суду Донецької області від 01.07.2025

у справі №905/422/25 (суддя Фурсова С.М., повний текст рішення складено та підписано 11.07.2025)

за позовом Обласне комунальне підприємство "Донецьктеплокомуненерго", м.Дружківка Донецької області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Господарник", м.Київ,

про стягнення 487.131,63 гривень

ВСТАНОВИВ:

Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» звернулось до Господарського суду Донецької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Господарник» про стягнення 487.131,63 грн, з яких: 485.740,55 грн заборгованість за теплову енергію, 1.391,08 грн заборгованість за абонентське обслуговування. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору про надання житлово-комунальних послуг щодо оплати спожитої теплової енергії та абонентського обслуговування за період листопад 2020 року - лютий 2025 року.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 01.07.2025 позовні вимоги ОКП Донецьктеплокомуненерго до ТОВ Господарник задоволено. Присуджено до стягнення ТОВ Господарник (04107, м.Київ, вул.Багговутівська (Загорівська), буд.№17-21; ) на користь ОКП Донецьктеплокомуненерго (84207, Донецька область, м.Дружківка, вул.Космонавтів, буд.№39; ) 485.740,55 грн заборгованості за теплову енергію, 1.391,08 грн заборгованості за абонентське обслуговування, а також судовий збір в розмірі 5.845,58 грн.

Відповідач не погоджуючись з рішенням місцевого суду, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Донецької області від 01.07.2025 у справі №905/422/25 в якій просить зазначене рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, заявник посилається на те, що рішення прийнято судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, внаслідок неповного з`ясування обставин та доказів по справі та невірного застосування нормативно-правових актів.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

- суд не встановив факту укладення/приєднання до договору: позивач не довів публікацію типового договору на своєму сайті у заявлений спосіб/дату, а також не надав доказів виставлення та отримання рахунків, актів, листів, претензій за спірний період;

- суд порушив норми оцінки доказів (ст. 73 79, 86, 236 ГПК): не дав належної оцінки наведеним суперечностям і технічним помилкам у матеріалах (зокрема, претензія №269 адресована відповідачу), не дослідив належним чином усі істотні питання;

- суд першої інстанції необґрунтовано проігнорував твердження про повне відключення будівлі магазину «Київ» від системи центрального опалення, відсутність приладів/радіаторів, фактичного постачання та споживання тепла й будь-яких договорів чи заяв-приєднання з позивачем; відповідно обов`язок оплати не виникав;

- суд помилково ідентифікував об`єкт як «вбудоване нежитлове приміщення» у 5-поверховому будинку з місцями загального користування; скаржник наполягає, що це окрема будівля, яка не має спільних МЗК із цим будинком, і додатково заперечує будь-який зв`язок із адресою м. Слов`янськ, вул. Університетська, 58, згадуваною в матеріалах;

- суд першої інстанції неправильно застосував у часі Правила №830 у редакції постанови КМУ №1022 від 08.09.2021, яка набрала чинності 01.10.2021, і ретроактивно поширив положення про розподіл МЗК на відключені/з індивідуальним опаленням на період до 01.10.2021 (2020 2021 роки);

- суд не перевірив і беззаперечно прийняв розрахунки позивача, які, на думку апелянта, містять невідповідності площ (загальної/опалювальної/з індивідуальним опаленням), безпідставне врахування підвалу 720,3 м2 при розподілі та невірну величину частки для відповідача, що суперечить технічному паспорту; у підсумку суми нарахувань є помилковими;

- суд помилково застосував практику щодо обов`язку оплати «за фактично спожиті послуги» (посилання на позицію ВС), адже, на думку апелянта, сам факт споживання не доведений у цій справі.

Відповідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.08.2025 сформовано склад колегії суддів Східного апеляційного господарського суду: головуючий суддя Істоміна О.А., судді Медуниця О.Є., Россолов В.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 11.08.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача; встановлено строк по 01.09.2025 (включно) для учасників справи для подання відзиву на апеляційну скаргу до канцелярії суду разом з доказами його (доданих до нього документів) надсилання іншим учасникам справи в порядку ч.2 ст.263 Господарського процесуального кодексу України; запропоновано учасникам справи в строк по 01.09.2025 (включно) надати до суду заяви, клопотання та заперечення (у разі наявності), з доказами надсилання їх копій та доданих до них документів іншим учасникам справи в порядку ч.4 ст.262 Господарського процесуального кодексу України. Розгляд справи призначено на 09.09.2025. Витребувано з Господарського суду Донецької області матеріали справи №905/422/25. Зупинено дію рішення Господарського суду Донецької області від 01.07.2025 у справі №905/422/25.

27.08.2025 на виконання ухвали Східного апеляційного господарського суду від 01.09.2025 з Господарського суду Донецької області надійшли матеріали справи №905/422/25.

08.09.2025 через електронну підсистему Електронний суд на адресу Східного апеляційного господарського суду від ОКП Донецьктеплокомуненерго надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить апеляційну скаргу ТОВ "Господарник" на рішення Господарського суду Донецької області від 01.07.2025 по справі №905/422/25 залишити без задоволення, а рішення залишити без змін.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги позивач посилається на такі обставини:

- апеляційні доводи мають оціночний характер, не підтверджені належними доказами і спрямовані на уникнення оплати;

- нежитлове приміщення ТОВ «Господарник» (магазин «Київ», м.Дружківка, вул.Вартових Неба, 37) є невід`ємною частиною п`ятиповерхового багатоквартирного будинку з комерційним вузлом обліку; відсутність індивідуального лічильника та/або відключення від внутрішньобудинкової системи не звільняє від участі у розподілі теплової енергії на місця загального користування і функціонування мереж будинку;

- правові підстави для розподілу існували ще до 01.10.2021: Методика №315 (з 22.11.2018) передбачала розподіл 12% на місця загального користування та 8% на функціонування систем (разом 20%) для 5-поверхових будинків; із 28.01.2022 діє оновлена Методика №358 (25% на загальнобудинкові потреби). Постанова КМУ №830 в редакції №1022 лише деталізувала модель індивідуального договору, а не створила новий обов`язок. Отже твердження апелянта про «ретроактивність» є помилковим;

- нарахування здійснені за Методиками у відповідні періоди, частка відповідача визначалась пропорційно площі його об`єкта; загальна площа 1413,5 м2 взята з техпаспорта БТІ і охоплює підвал як частину єдиного нежитлового об`єкта, що правомірно враховується у розподілі, незалежно від «опалюваності» підвалу. Доводи про заниження/завищення площ безпідставні;

- доведено належними доказами факт надання послуг і правомірність нарахувань: розрахунки, публічний договір приєднання, акти, рахунки, претензія №269; технічна помилка в назві адресата претензії істотного значення не має, що узгоджується з практикою ВС (рішення суду першої інстанції також це врахувало);

- відсутність підписаного «паперового» договору не звільняє від оплати: між сторонами виникли договірні відносини за публічним договором приєднання відповідно до Закону №2189-VIII (повідомлено про запровадження на офіційному сайті; приєднання підтверджується фактичним отриманням послуг і відсутністю заперечень). Обов`язок сплачувати випливає також із Закону «Про теплопостачання», а стала практика Верховного Суду (№6-59цс13, №6-2951цс15) підтверджує, що факт отримання послуги є достатнім для виникнення обов`язку оплати.

Також 08.09.2025 від ОКП Донецьктеплокомуненерго надійшла заява, в якій позивач просить розглянути справу №905/422/25 за апеляційною скаргою ТОВ «Господарник» без участі представника ОКП «Донецьктеплокомуненерго» за наявними у справі матеріалами; рішення Господарського суду Донецької області від 01.07.2025 залишити без змін, а апеляційну скаргу ТОВ «Господарник» без задоволення.

Відповідач свого представника для участі в судовому засіданні не направив попри вжиті судом заходи з належного повідомлення про день та час розгляду справи.

Учасники справи (повноважні представники) про час та місце судового засідання повідомлялись шляхом направлення на їх поштові адреси та електронні кабінети, що наявні у матеріалах справи (повідомлені учасниками справи шляхом зазначення у документах, які надавались до суду).

Ухвала суду від 11.08.2025 у даній справі розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень, що підтверджується даними вказаного Реєстру, який є відкритим.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Згідно з частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч.12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що сторони належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, явка їх представників у судове засідання не визнавалась обов`язковою, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд заяви за відсутності представників сторін у даному судовому засіданні.

Перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 ГПК України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до Статуту Обласного комунального підприємства "Донецьктеплокомуненерго", затвердженого розпорядженням голови облдержадміністрації від 18.01.2001 №30 в редакції розпорядження голови облдержадміністрації, керівника обласної військово-цивільної адміністрації від 28.08.2020 №941/5-20, Обласного комунального підприємства "Донецьктеплокомуненерго" (далі позивач, ОКП "ДТКЕ", Підприємство) є юридичною особою публічного права (п.2.1); метою діяльності Підприємства є виробництво теплової енергії, транспортування її магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами та постачання теплової енергії у вигляді пари та гарячої води споживачам у порядку, встановленому законодавством.

Управління Підприємством на період дії Закону України "Про військово-цивільні адміністрації" здійснює облдержадміністрація, обласна військово-цивільна адміністрація. Підприємство є юридичною особою та являється самостійним господарським суб`єктом, може від свого імені набувати майнових та особистих немайнових прав, нести обов`язки, бути позивачем та відповідачем в судових органах, укладати угоди (п.п. 1.2, 2.1 Статуту).

До складу підприємства у вигляді відокремлених підрозділів входить 16 теплопостачальних відокремлених підрозділів-виробничих одиниць, що не мають статусу юридичної особи та діють згідно з Положенням, затвердженим обласним комунальним підприємством "Донецьктеплокомуненерго", зокрема, відокремлений підрозділ - виробнича одиниця обласного комунального підприємства "Донецьктеплокомуненерго" "Слов`янськтепломережа", а також структурний підрозділ обласного комунального підприємства "Донецьктеплокомуненерго" "Єдиний розрахунковий центр", "Центр продажу послуг та клієнтського обслуговування" (п.3.1 Статуту).

Як зазначено в позовній заяві, на виконання вимог Закону України "Про житлово-комунальні послуги" позивачем було розміщено (опубліковано) типовий договір на офіційному сайті ОКП "ДТКЕ" http://www.kpdtke.com.ua та на інформаційних стендах Заявника у приміщеннях Заявника, де ведеться прийом громадян, рахунках на оплату послуг. На вказаному сайті позивач також розмістив інформацію про вимоги до якості відповідних послуг згідно із законодавством та іншу необхідну інформацію для кожного багатоквартирного будинку; розмір тарифу, розмір плати за абонентське обслуговування, заяву-приєднання, тощо.

ТОВ «Господарник» за договором купівлі-продажу від 16.09.2004 набуло у власність будівлю магазину «Київ» за адресою: м.Дружківка, вул.О.Кошового (нині вул.Вартових Неба), 37, загальною площею 1.413,5 кв.м. Нежитлове приміщення відповідача розташоване на першому поверсі п`ятиповерхового багатоквартирного будинку №37. Будинок обладнано вузлом комерційного обліку теплової енергії Pollustat EX № 64060214, прийнятим на абонентський облік ОКП «ДТКЕ». Вузол фіксує загальний обсяг теплової енергії, спожитої будинком у розрахунковому періоді.

До 28.01.2022 розподіл здійснювався за Методикою №315: на загальнобудинкові потреби виділялися окремі частки 12% на опалення місць загального користування та 8% на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи опалення (разом 20% для п`ятиповерхового будинку). Починаючи з 28.01.2022 (період 01.2022 02.2025) застосовується Методика №358, яка об`єднала зазначені складові в єдиний показник «загальнобудинкові потреби»; для п`ятиповерхового будинку він становить 25% від загального обсягу, зафіксованого вузлом обліку.

Решта обсягу (різниця між загальним споживанням і обсягом, віднесеним на загальнобудинкові потреби) є фактичним споживанням на опалення безпосередньо житлових/нежитлових приміщень і розподіляється між споживачами пропорційно площі відповідних приміщень.

Позивач стверджує, що між ним та ТОВ «Господарник» діє індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії, згідно із пунктом 1 якого цей договір є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови надання послуги з постачання теплової енергії для потреб опалення або на індивідуальний тепловий пункт для потреб опалення та приготування гарячої води (далі послуга) індивідуальному споживачу (далі - споживач). Цей договір укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України.

Умовами індивідуального Договору про надання послуги з постачання теплової енергії передбачено наступне:

- даний договір є публічним договором приєднання, який набирає чинності через 30 днів з моменту розміщення на офіційному веб-сайті виконавця www.kpdtke.com.ua (п.2 Договору);

- фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви приєднання, сплата рахунку за надану послугу, факт отримання послуги (п.4 Договору);

- виконавець забезпечує постачання теплової енергії у відповідній кількості та якості згідно з вимогами пунктів 5 і 6 цього договору до межі зовнішніх інженерних мереж постачання послуги виконавця та внутрішнього будинкових систем багатоквартирного будинку (індивідуального (садибного) будинку) (п.8 Договору);

- споживач вносить однією сумою плату виконавцю, яка складається з:

послуги, визначеної відповідно до Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №830 від 21.08.2019 (Офіційний вісник України, 2019 р., №71, ст. 2507), - в редакції постанови Кабінету Міністрів України №1022 від 08.09.2021, та Методики розподілу, що розраховується виходячи з розміру затвердженого уповноваженим органом тарифу та обсягу її споживання;

плати за абонентське обслуговування в розмірі, визначеному виконавцем, але не вище граничного розміру, визначеного Кабінетом Міністрів України, інформація про яку розміщується на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на вебсайті виконавця www.kpdtke.com.ua.;

у разі застосування двоставкового тарифу на послугу з постачання теплової енергії плата за послугу з постачання теплової енергії визначається як сума плати, розрахованої виходячи з умовно-змінної частини тарифу (протягом опалювального періоду), а також умовно-постійної частини тарифу (протягом року) (п. 30 Договору);

- вартістю послуги є встановлений відповідно до законодавства тариф на теплову енергію, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Розмір тарифу зазначається на офіційному веб-сайті виконавця www.nikoblteplo.com.ua. У разі зміни зазначеного тарифу протягом строку дії цього договору, новий розмір тарифу застосовується з моменту його введення в дію без внесення сторонами додаткових змін до цього договору. Виконавець зобов`язаний забезпечити їх оприлюднення на своєму офіційному веб-сайті (п.31 Договору);

- розрахунковим періодом для оплати обсягу спожитої послуги є календарний місяць. Плата за абонентське обслуговування нараховується щомісяця. У разі застосування двоставкових тарифів, умовно-постійна частина тарифу нараховується щомісяця. Початок і закінчення розрахункового періоду для розрахунку за платою за абонентське обслуговування завжди збігаються з початком і закінченням календарного місяця відповідно (п. 32 Договору);

- виконавець формує та надає рахунок на оплату спожитої послуги не пізніше ніж за 10 днів до граничного строку внесення плати за спожиту послугу. Рахунок надається на паперовому носії. На вимогу або за згодою споживача рахунок може надаватись у електронній формі, у тому числі за допомогою доступу до електронних систем обліку розрахунків споживачів (п. 33 Договору);

- споживач здійснює оплату за цим договором щомісяця не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту послугу (п. 34 Договору);

- сторони несуть відповідальність за невиконання умов цього договору відповідно до умов цього договору або закону (п.44 Договору);

- договір набирає чинності з моменту акцептування його споживачем, але не раніше ніж через 30 днів з моменту опублікування, і діє протягом одного року з дати набрання чинності (п.51 Договору);

- якщо за один місяць до закінчення строку дії договору жодна із сторін не повідомить письмово іншій стороні про відмову від договору, договір вважається продовженим на черговий однорічний строк (п.52 Договору);

Надання послуги з постачання теплової енергії за адресою: м.Дружківка, вул. О. Кошового (нині вул. Вартових Неба), 37 підтверджено підписаними актами підключення та відключення житлового будинку від системи централізованого опалення за опалювальні сезони 2020 2021, 20212022, 2022 2023, 2023 2024 та 2024 2025 років.

У зазначені періоди позивач здійснював постачання теплової енергії до розташованого за цією адресою нежитлового приміщення, а відповідач споживав теплову енергію; для оплати вартості спожитої у кожному сезоні теплової енергії на адресу відповідача направлялися відповідні рахунки.

Крім того, позивач у вересні 2024 року та березні 2025 року надсилав відповідачу претензії з вимогою погасити заборгованість, які залишено без відповіді.

Вважаючи, що відповідач порушив умови укладеного договору та вимоги чинного законодавства, не здійснивши належної оплати за надані послуги, унаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 485.740,55 грн, а також 1.391,08 грн за абонентське обслуговування, позивач звернувся до суду з відповідною позовною заявою про стягнення з ТОВ Господарник означених сум.

Господарський суд, задовольняючи позовні вимоги, мотивував своє рішення тим, що між сторонами виникли договірні відносини за індивідуальним публічним договором приєднання: позивач опублікував текст договору на офіційному сайті, а відповідач протягом 30 днів не обрав іншу модель і фактично отримував послугу, що згідно з Правилами №830 (ред. постанови КМУ №1022) та ст. 13 Закону №2189-VIII утворює мовчазний акцепт та обов`язок оплати незалежно від відсутності «паперового» підписання. Доведено факт надання послуги за спірні періоди актами підключення/відключення будинку в опалювальні сезони 2020 2025, тому саме факт отримання послуги підтверджує приєднання до умов договору та виникнення грошового обов`язку. Розмір нарахувань визначений відповідно до Закону «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» і Методики розподілу: до 01.2022 враховано 12% на місця загального користування і 8% на функціонування внутрішньобудинкової системи опалення за Методикою №315, а з 28.01.2022 25% «загальнобудинкових потреб» за Методикою №358; розподіл здійснено пропорційно площі приміщення відповідача. Суд також зазначив, що споживач не звільняється від оплати фактично отриманих ЖКП навіть до укладення письмового договору (правова позиція ВС у справі №6-2951цс15), а доводи про «відключення» приміщення не усувають обов`язку брати участь у витратах на загальнобудинкові потреби. Крім того, застосовано норми про продовження перебігу позовної давності на період карантину COVID-19 та воєнного стану, що унеможливлює відмову у стягненні за давністю.

Колегія суддів погоджується з наведеними вище висновками місцевого господарського суду та вважає за необхідне зазначити наступне.

Предметом спору у цій справі є вимога позивача про стягнення з відповідача вартості наданих послуг з постачання теплової енергії та плати за абонентське обслуговування: за Типовим індивідуальним договором від 01.11.2021.

В межах даної справи колегії суддів належить дослідити: чи правомірно суд першої інстанції встановив виникнення між сторонами договірних відносин за індивідуальним публічним договором приєднання (спосіб оприлюднення, мовчазний акцепт, момент набрання чинності); належну ідентифікацію об`єкта як вбудованого нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку №37 із будинковим вузлом комерційного обліку; наявність і достатність доказів надання та споживання послуг у сезонах 2020 2025 (акти підключення/відключення, рахунки, претензії, повідомлення); коректність застосування у часі Методики №315 (12% МЗК + 8% ВБСО) та Методики №358 (25 % загальнобудинкових потреб), а також правильність розрахунку частки відповідача (площі, у т.ч. підвальні приміщення, пропорційність розподілу); юридичне значення виявлених технічних неточностей у документах; дотримання правил доказування та оцінки доказів; наявність/відсутність підстав для застосування позовної давності з урахуванням спеціальних режимів її перебігу.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України, сторони є вільними у виборі контрагента, укладенні договору та визначенні його умов з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, принципів розумності та справедливості.

Стаття 628 ЦК України визначає, що зміст договору становлять погоджені сторонами умови, а також обов`язкові умови, встановлені актами цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 630 ЦК України, договором може бути передбачено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду. Частина перша статті 633 ЦК України передбачає, що публічним є договір, в якому підприємець бере на себе обов`язок здійснювати надання послуг кожному, хто до нього звернеться, а умови такого договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім осіб, яким законом надано пільги. При цьому зміна умов публічного договору приєднання для окремого споживача не допускається, оскільки це призводило б до порушення принципу рівності прав інших учасників таких відносин.

Відповідно до частини шостої статті 633 ЦК України, умови публічного договору, які суперечать обов`язковим для сторін правилам укладення і виконання такого договору, є нікчемними. Договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди щодо всіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України). Істотними є умови про предмет договору, умови, визначені законом, а також ті, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або стандартних формах і можуть бути прийняті іншою стороною лише шляхом приєднання до договору в цілому без права на внесення змін до його змісту.

Регулювання спірних правовідносин, які виникли між сторонами у даній справі регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги" (№2189-VІІІ від 09.11.2017), який введено в дію з 01.05.2019 та він є чинним. Цим Законом України "Про житлово-комунальні послуги" (№2189-VІІІ від 09.11.2017) регулюються основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII, законодавство у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з цього Закону, а також інших нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та актів, які регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. До повноважень Кабінету Міністрів України належить затвердження правил надання комунальних послуг (крім газу та електроенергії), типових договорів про надання таких послуг, а також послуг з управління багатоквартирними будинками.

Виконуючи зазначені повноваження, Кабінет Міністрів України постановою від 21.08.2019 №830 затвердив «Правила надання послуги з постачання теплової енергії та типові договори про надання послуг з постачання теплової енергії», які набули чинності 04.09.2019. Зазначені Правила регулюють відносини між виконавцем послуги суб`єктом господарювання, що здійснює постачання теплової енергії, та споживачем, який отримує або має намір отримати таку послугу. Вони визначають вимоги до якості послуги, порядок обліку спожитої теплової енергії та порядок її оплати.

Послуги з постачання теплової енергії надаються виключно на договірних засадах. При цьому договір укладається на основі типових договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України, відповідно до статті 14 Закону №2189-VIII (пункт 13 Правил).

Правовідносини щодо надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09.11.2017, відповідно до статті 14 якого, співвласники багатоквартирного будинку самостійно обирають одну з моделей організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг: укладення індивідуальних договорів кожним співвласником; укладення колективного договору через управителя або уповноважену особу; або укладення договору об`єднанням співвласників як колективним споживачем.

У разі якщо протягом встановленого строку співвласники не визначилися з моделлю договірних відносин, індивідуальні договори вважаються укладеними автоматично з кожним співвласником за фактом отримання послуг, згідно з пунктом 13 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №830 (у редакції постанови КМУ №1022 від 08.09.2021).

Згідно з цими Правилами, індивідуальний договір набуває чинності через 30 днів з моменту його публікації на офіційному вебсайті органу місцевого самоврядування або виконавця послуг, якщо співвласники не прийняли рішення про іншу модель договірних відносин. Фактом приєднання до такого договору є вчинення споживачем дій, які свідчать про його волю укласти договір, зокрема отримання послуги.

Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №2189-VIII передбачено, що договори про надання комунальних послуг, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність до моменту укладення договорів за новими правилами. У разі бездіяльності співвласників щодо визначення моделі договірних відносин, законодавець передбачив обов`язок виконавця ініціювати укладення індивідуальних договорів напряму з кожним співвласником.

Така правова конструкція знайшла своє підтвердження у практиці Верховного Суду, зокрема у постановах від 18.11.2021 у справі №908/3233/20, від 14.12.2023 у справі №908/2078/22 та від 09.04.2024 у справі №908/710/23, де визначено, що відсутність волевиявлення співвласників не звільняє їх від обов`язку оплачувати отримані комунальні послуги за умовами публічного договору приєднання.

Правовідносини між сторонами у цій справі регулюються умовами публічного договору приєднання на надання послуг з постачання теплової енергії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2021 №1022.

Розміщення позивачем на своєму офіційному вебсайті тексту типового договору та форми заяви-приєднання відповідає вимогам законодавства і є офертою, яка підлягає акцептування споживачем.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідач протягом 30 днів з моменту опублікування такої оферти не скористався правом вибору іншої моделі договірних відносин, чим висловив мовчазну згоду на укладення індивідуального договору відповідно до ч.5 ст.13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

Факт отримання відповідачем послуг з постачання теплової енергії підтверджено належними доказами, зокрема підписаними актами підключення та відключення будинку від системи централізованого опалення за опалювальні сезони 2020 2021, 2021 2022, 2022 2023, 2023 2024 та 2024 2025, даними будинкового вузла комерційного обліку теплової енергії Pollustat EX № 64060214, прийнятого на абонентський облік ОКП «ДТКЕ», а також рахунками за теплову енергію, надісланими відповідачу (у тому числі разом із претензією №269 від 20.03.2025, отриманою відповідачем 07.04.2025), що у сукупності підтверджує надання послуги та відсутність її спростування відповідачем.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про укладення між сторонами індивідуального договору в силу закону є правильним, а доводи апеляційної скарги щодо відсутності договірних зобов`язань між сторонами - безпідставними.

В своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що між сторонами не було укладено жодного договору про надання послуг з постачання теплової енергії; заяви-приєднання він не подавав, доказів публікації типового індивідуального договору позивач не надав; рахунки/акти за спірні періоди йому не надсилались/не отримувались, а отже обов`язок оплати не виникав.

Колегія суддів оцінює ці доводи критично. Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII, споживач не звільняється від оплати фактично отриманих послуг до моменту укладення письмового договору, а відмова від укладення договору не усуває обов`язку сплатити фактично спожиті послуги. Ця правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 20.04.2016 у справі №6-2951цс15: сам по собі факт відсутності договору не є підставою для звільнення від оплати за умови реального користування. У даній справі наявність договірних відносин підтверджується запровадженням індивідуального публічного договору приєднання (опублікування 04.10.2021; набрання чинності за правилом мовчазного акцепту після спливу 30 днів) і фактичним наданням та споживанням послуги, що підтверджується: підписаними актами підключення/відключення будинку за сезони 2020 2025; даними будинкового вузла комерційного обліку Pollustat EX №64060214; направленими відповідачу рахунками та претензіями. За таких обставин посилання апелянта на «відсутність договору» та «ненадсилання документів» не спростовують установленого факту надання послуги й виникнення грошового обов`язку з оплати.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що послуги з постачання теплової енергії у нежитлове приміщення відповідача за адресою: м.Дружківка, вул.О.Кошового (нині вул.Вартових Неба), 37, загальною площею 1.413,5 кв.м., у період з листопада 2020 року по лютий 2025 року, надавалися позивачем на підставі укладеного у порядку закону індивідуального договору, умови якого були публічно розміщені на офіційному вебсайті позивача.

Доводи відповідача в цій частині є необґрунтованими та не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції щодо виникнення зобов`язань зі сплати вартості отриманих послуг.

Щодо правильності нарахувань і розрахунку плати за послугу з постачання теплової енергії, то колегія суддів переходить до перевірки порядку розподілу будинкового обсягу теплової енергії (у т.ч. на загальнобудинкові потреби) між споживачами, а також визначення частки відповідача як співвласника приміщення у багатоквартирному будинку - відповідно до спеціального законодавства та Методики розподілу.

З огляду на приписи п.3 ч.1 ст.2 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» нежитлове приміщення є ізольованим об`єктом у складі багатоквартирного будинку, не належить до житлового фонду та становить самостійний об`єкт нерухомості. Такий статус зумовлює для його власника участь у правовідносинах співвласності спільного майна будинку.

За змістом ст.12 зазначеного Закону до витрат на управління багатоквартирним будинком належать, зокрема, витрати на утримання й ремонти спільного майна, технічне переоснащення, оплата комунальних послуг, що споживаються щодо цього майна, винагорода управителю (за його залучення), а також інші витрати, визначені рішенням співвласників або законом. Такі витрати розподіляються між співвласниками пропорційно їхнім часткам (площам), якщо інший порядок не встановлено, а факт невикористання окремого приміщення чи відмова від користування спільним майном не звільняє власника від участі у вказаних витратах.

Відповідно до ч.2 ст.382 Цивільного кодексу України власники квартир і нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками спільного майна цього будинку (приміщень загального користування, конструктивних елементів, інженерних мереж та обладнання, об`єктів на прибудинковій території, а також за наявності державної реєстрації прав на земельну ділянку). Отже, обов`язок нести витрати, пов`язані з утриманням і функціонуванням такого майна, є похідним від права співвласності.

З урахуванням набуття чинності Законом №1060-ІХ Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання окремих питань у сфері надання житлово-комунальних послуг, запровадження з 01.05.2019 нової редакції Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та вимог Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», змінено підхід до розподілу між споживачами обсягів комунальних послуг, спожитих у будівлі. Порядок такого розподілу визначено Законом про комерційний облік і Методикою, затвердженою наказом Мінрегіону від 28.12.2018 №315.

Починаючи з лютого 2022 року (наказ Мінрегіону від 28.12.2021 №358), замість окремих категорій «витрат тепла на місця загального користування» та «потреб на функціонування внутрішньобудинкової системи» застосовується узагальнений показник «загальнобудинкові потреби опалення», який обчислюється за п.8 розд. IV Методики в редакції 2022 року. Саме ці приписи підлягають застосуванню при оцінці правильності нарахувань і розподілу обсягів теплової енергії у спірних правовідносинах.

Багатоквартирний будинок у цілому є об`єктом теплопостачання: теплова енергія подається на будинок як єдину систему і поширюється через її елементи у всі приміщення як житлові, так і нежитлові незалежно від наявності в конкретному приміщенні окремих приладів опалення.

Звідси випливає обов`язок кожного власника брати участь у розподілі будинкового обсягу теплової енергії, у тому числі тієї, що витрачається на місця загального користування та допоміжні приміщення, і здійснювати оплату наданої послуги своєчасно та в повному обсязі.

Розподіл між споживачами здійснюється за показаннями вузлів розподільного обліку/приладів-розподілювачів, а за їх відсутності - пропорційно опалюваній площі (об`єму) відповідно до Методики розподілу. Обсяг, визначений вузлом комерційного обліку (або розрахунковим/середнім способом у передбачених законом випадках), охоплює опалення житлових і нежитлових приміщень, місць загального користування, а також теплову енергію на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем (і гаряче водопостачання за наявності такого обліку) та підлягає подальшому розподілу за правилами Закону про комерційний облік.

Згідно з п.2 ч.2 ст.10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» будинковий вузол (вузли) комерційного обліку фіксує загальний обсяг теплової енергії, що охоплює опалення житлових і нежитлових приміщень, місць загального користування, а також теплову енергію, витрачену на забезпечення роботи внутрішньобудинкових систем (і, за наявності відповідного обліку, гарячого водопостачання). Визначений таким чином обсяг підлягає розподілу між споживачами за правилами Методики: частка, віднесена на опалення МЗК та допоміжних приміщень, розподіляється пропорційно площі (об`єму) кожного приміщення.

Відповідно до ч.6 ст.10 зазначеного Закону та сама логіка розподілу поширюється і на власників приміщень, обладнаних індивідуальними системами опалення/ГВП або відокремлених (відключених) від централізованих мереж: вони беруть участь у покритті обсягу теплової енергії, витраченої на МЗК і на функціонування внутрішньобудинкових систем.

Отже, на споживача покладається обов`язок сплачувати пропорційну частку обсягу теплової енергії на загальнобудинкові потреби, визначену відповідно до Закону та Методики, незалежно від наявності індивідуального опалення чи відключення конкретного приміщення від централізованої системи.

Застосовуючи приписи Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та Методики розподілу (наказ Мінрегіону №315 із подальшими змінами), колегія виходить із того, що будинковий вузол комерційного обліку фіксує загальний обсяг теплової енергії будівлі. Цей обсяг охоплює тепло на опалення усіх приміщень (житлових і нежитлових), місць загального користування, а також теплову енергію, витрачену на функціонування внутрішньобудинкових систем (а за наявності відповідного обліку і ГВП), і підлягає подальшому розподілу між споживачами за правилами Методики.

Розподіл здійснюється за показаннями приладів розподільного обліку, а за їх відсутності пропорційно площі (об`єму) кожного приміщення. При цьому закон прямо передбачає, що частка тепла, віднесена на МЗК та забезпечення роботи внутрішньобудинкових систем, розподіляється також на власників приміщень з індивідуальним опаленням або відокремлених (відключених) від централізованих мереж.

З огляду на фізику функціонування системи опалення багатоквартирний будинок є єдиним об`єктом теплопостачання: тепло поширюється елементами системи та огороджувальними конструкціями по всіх приміщеннях, тож відсутність окремих приладів у конкретному блоці не виключає участі такого приміщення у споживанні будинкового тепла й не надає підстав відносити його до «неопалюваних».

Застосовуючи наведені приписи до спірних правовідносин, колегія виходить із того, що нежитлові приміщення відповідача є частиною багатоквартирного будинку, облік споживання якого ведеться будинковим вузлом. Відтак на відповідача покладається обов`язок сплачувати пропорційну частку теплової енергії, віднесеної на загальнобудинкові потреби, та частку, що припадає на опалення приміщень, визначених за Методикою, пропорційно площі його об`єкта.

Колегія суддів виходить із того, що за ст. 19, 24 Закону України «Про теплопостачання» на споживача покладено обов`язок дотримуватися умов договору та щомісячно сплачувати вартість фактично отриманої теплової енергії. За пп. 18, 20 Правил №630 оплата здійснюється на підставі платіжного документа відповідно до показань засобів обліку або затверджених норм, у визначені строки. В частині визначення частки споживача у загальному будинковому обсязі тепла застосовується Методика розподілу: до оплати включається й частина, що припадає на загальнобудинкові потреби, розрахована за приписами Методики пропорційно площі приміщення.

Як установлено колегією, нежитлове приміщення відповідача є вбудованою частиною багатоквартирного будинку за адресою: м.Дружківка, вул.О.Кошового (нині вул.Вартових Неба), 37, оснащеного будинковим вузлом комерційного обліку теплової енергії Pollustat EX №64060214. У кожному з опалювальних сезонів 2020 2021, 2021 2022, 2022 2023, 2023 2024 та 2024 2025 будинок підключався до системи централізованого опалення, а обсяг спожитої теплової енергії фіксувався на рівні будинку.

Посилання апелянта на відокремлення (відключення) його приміщення та/або наявність індивідуальної системи опалення і приладу обліку не звільняють від участі у відшкодуванні частки теплової енергії, віднесеної на загальнобудинкові потреби та забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем: такий обсяг визначається і розподіляється між усіма споживачами пропорційно площі за Методикою (№315 у відповідних періодах; з 28.01.2022 у редакції №358). Стабільні або нульові показники індивідуального лічильника відповідача з 2022 року не спростовують будинкового споживання на загальнобудинкові потреби, оскільки теплова енергія циркулює елементами системи та через огороджувальні конструкції і поширюється у всі приміщення будинку. За абз. 6 п. 14, абз. 4 п. 24 та п. 38 Правил надання послуги з постачання теплової енергії (постанова КМУ № 830 у редакції № 1022) відключення квартири/нежитлового приміщення не звільняє власника від відшкодування витрат за тепло на місця загального користування і функціонування внутрішньобудинкових систем.

Отже, доводи апеляційної скарги про відсутність у відповідача обов`язку оплати у зв`язку з відключенням/наявністю індивідуального опалення є безпідставними.

Це узгоджується з приписами ч. 2 п. 2 та ч. 6 ст. 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання»: будинковий вузол комерційного обліку фіксує загальний обсяг тепла (на опалення житлових/нежитлових приміщень, МЗК, а також на забезпечення роботи внутрішньобудинкових систем), який підлягає розподілу; частка на МЗК та роботу систем покладається також на власників приміщень з індивідуальним опаленням або відокремлених від мереж, і розраховується, зокрема за відсутності приладів розподільного обліку, пропорційно площі відповідного приміщення. Верховний Суд у постанові від 22.12.2020 у справі №311/3489/18 дійшов аналогічного висновку: саме по собі відключення не звільняє від оплати опалення МЗК.

Аргументи апелянта про «окремість» об`єкта (наявність окремого входу тощо) правового значення не мають: приміщення відповідача є вбудованим у багатоквартирний будинок, споживання якого обліковується будинковим вузлом; за Методикою розподіл здійснюється за всіма приміщеннями будівлі як єдиної теплотехнічної системи, а участь у покритті загальнобудинкових витрат визначається за площею об`єкта, а не за наявністю/відсутністю радіаторів у конкретному блоці. Фізика процесу також виключає довід про «неспоживання»: теплова енергія циркулює елементами системи та огороджувальними конструкціями і поширюється у всі приміщення будинку.

Щодо доводів про площу об`єкта та підвальне приміщення, то колегія суддів оцінює критично заперечення апелянта щодо «невірної площі» та «безпідставного врахування підвалу». В матеріалах справи загальна площа об`єкта відповідача визначена за даними технічної інвентаризації як єдиний нежитловий комплекс (включно з підвальним приміщенням). Методика розподілу передбачає нарахування частки споживача пропорційно загальній площі об`єкта споживача у будівлі; ознака «опалюваності/неопалюваності» окремих частин (зокрема підвалу) на сам принцип розподілу не впливає. Доказів, які б спростовували дані технічного паспорта (альтернативні документи БТІ, експертний перерахунок, узгоджений контррозрахунок), апелянт не подав, як і не довів помилковості використаної у позивача площі. За таких обставин підстав вважати, що частка відповідача визначена не за правилами Методики, немає.

Твердження апелянта щодо «ненадсилання» рахунків не змінює висновку. Обов`язок оплати виникає з договору та закону, а рахунок має інформаційний характер і не є ні відкладальною умовою (ст. 212 ЦК), ні підставою для визнання прострочення кредитора (ст. 613 ЦК). Цю правову позицію послідовно підтверджено судовою практикою (зокрема, постанова ВС від 29.04.2020 у справі №920/1343/21).

Посилання апелянта на технічні огріхи (окремі неточності у назві вулиці/адресному маркуванні в поодиноких документах, помилки в адресаті претензії тощо) не спростовують установлених обставин і не впливають на правильність висновків. Ідентифікація спірного об`єкта і сторін у справі забезпечена сукупністю даних (адреса будинку, опис приміщення як вбудованого, періоди підключення, будинковий вузол обліку, отримання претензії/рахунків), а сам відповідач не заперечує факту належності йому приміщень у цьому будинку. Технічні неточності, що не перешкодили реалізації процесуальних прав та не змінили зміст правовідносин, не є підставою для скасування рішення; вони не нівелюють ані факт надання послуги, ані правомірність застосованого порядку розподілу та нарахувань.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про відсутність у відповідача обов`язку сплачувати частку теплової енергії, віднесену на загальнобудинкові потреби, є безпідставними. Висновок суду першої інстанції щодо правомірності нарахувань за Методикою та обов`язку відповідача сплачувати пропорційну площі частку МЗК і функціонування внутрішньобудинкових систем є законним і обґрунтованим та підлягає залишенню без змін.

Щодо доводів апеляційної скарги про «ретроактивне» застосування Методики та Правил, то колегія суддів відхиляє твердження апелянта про зворотну дію нормативних актів. Суд першої інстанції правильно розмежував періоди застосування регулювання: до 28.01.2022 включно нарахування здійснювалися за Методикою №315 (із відокремленим врахуванням 12% на місця загального користування та 8% на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем для будинків 1 5 поверхів), а починаючи з 28.01.2022 за Методикою в редакції наказу №358 (узагальнений показник «загальнобудинкові потреби опалення» із фіксованою часткою 25% для будинків 1 5 поверхів). Таким чином, кожен розрахунковий період оцінено за нормами, що діяли на той час, без поширення нової редакції Методики на попередні періоди.

Зміни, унесені наказом №358, не створили нового обов`язку споживача, а лише уніфікували попередні складові (МЗК та функціонування систем) в єдиний показник «загальнобудинкові потреби опалення» та уточнили алгоритм розподілу. Обов`язок брати участь у покритті загальнобудинкових витрат існував і до 28.01.2022 на підставі Закону про комерційний облік і Методики №315; після 28.01.2022 він здійснюється в межах тих самих правовідносин, але за оновленими технічними правилами розрахунку.

Посилання апелянта на те, що редакція Правил №830 (постанова КМУ №1022) не може застосовуватися до періодів до 01.10.2021, правового значення для висновків не має. Суд першої інстанції не застосовував цю редакцію ретроспективно для минулих сезонів: для встановлення договірної моделі він виходив із факту оприлюднення індивідуального публічного договору 04.10.2021 та набрання ним чинності після спливу 30 днів, тоді як нарахування за попередні періоди ґрунтувалися на діючих тоді приписах Методики №315.

Отже, доводи апеляційної скарги про «ретроактивність» спростовуються матеріалами справи і правильним застосуванням норм у часі та не дають підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, підсумовуючи наведене, колегія суддів констатує, що матеріалами справи підтверджено, що позивач виставляв відповідачу рахунки за опалювальні періоди 2020 2021, 2021 2022, 20222023, 2023 2024 та 2024 2025, зокрема направлені разом із претензією №269 від 20.03.2025, яку відповідач отримав 07.04.2025. Згідно з поданим розрахунком станом на 01.03.2025 за відповідачем обліковується заборгованість 485.740,55 грн за теплову енергію та 1.391,08 грн плати за абонентське обслуговування.

Відповідач у порушення принципу змагальності (ч. 3 ст. 2, ст. 13 ГПК України) не подав ні контррозрахунку, ні доказів повної оплати наданих послуг, а отже не спростував визначений позивачем розмір боргу. Перевірені апеляційним судом розрахунки відповідають вимогам спеціального законодавства та Методики, логічно узгоджуються з наявними у справі доказами і підстав для їх відхилення не встановлено.

За таких обставин вимоги про стягнення з відповідача 485.740,55 грн заборгованості за послугу з постачання теплової енергії та 1.391,08 грн плати за абонентське обслуговування є обґрунтованими та підлягають задоволенню; висновки суду першої інстанції в цій частині підлягають залишенню без змін.

Стосовно строків позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Загальна позовна давність становить три роки (ст. 257 ЦК України). Починаючи з 12.03.2020 на всій території України діяв карантин, у період якого строки, визначені, зокрема, ст. 257 ЦК України, продовжуються на строк дії карантину (п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-IX, що набрав чинності 02.04.2020). Карантин продовжувався до 30.06.2023.

Далі, Законом № 2120-IX від 15.03.2022 (чинний з 17.03.2022) передбачено, що в період дії воєнного чи надзвичайного стану строки позовної давності також продовжуються на строк його дії (п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). Воєнний стан запроваджено Указом Президента № 64/2022 від 24.02.2022 та він триває. Таким чином, з 12.03.2020 й надалі діє безперервне нормативне продовження перебігу позовної давності спочатку на час карантину, а згодом - на час воєнного стану.

За цих умов доводи апеляційної скарги про пропуск позовної давності спростовуються: сплив трирічної давності не настав щодо нарахувань за спірні опалювальні періоди 2020/2021 2024/2025, оскільки строки були продовжені законом. Висновок суду першої інстанції про своєчасність звернення підтверджується матеріалами справи та відповідає наведеному правовому регулюванню, у т.ч. підходам Верховного Суду щодо дії продовження на весь період карантину (див. також наведені судом орієнтири практики).

Крім того, з урахуванням процесуальної хронології справи (прийняття позову до розгляду 28.04.2025) підстав вважати, що вимоги подані з пропуском продовженої давності, немає. Отже, заявлені позивачем вимоги підлягають розгляду за весь спірний період.

З огляду на викладене, суд вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні суду першої інстанції, яке є предметом апеляційного оскарження.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Відповідно до частин 1, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх доводів і вимог

З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства та фактичним обставинам справи, судова колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення Господарського суду Донецької області від 01.07.2025 у справі №905/422/25 без змін.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені позивачем, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Господарник» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Донецької області від 01.07.2025 у справі №905/422/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені статтями 286-289 ГПК України

Повна постанова складена 12.09.2025.

Головуючий суддя О.А. Істоміна

Суддя О.Є. Медуниця

Суддя О.В. Стойка