ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 року м. ОдесаСправа № 916/2196/25
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Л.В. Поліщук,

суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран,

секретар судового засідання: І.С. Мисько,

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідачів:

1)Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто-Плаза»: не з`явився

2)Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Інвест Україна»: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Інвест Україна»

на ухвалу Господарського суду Одеської області від 09.06.2025 (суддя Ю.М. Щавинська, м.Одеса) про забезпечення позову

у справі №916/2196/25

за позовом: ОСОБА_1

до відповідачів:

1)Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто-Плаза»;

2)Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Інвест Україна»

про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності правочину,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог

04.06.2025 ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто-Плаза» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Інвест Україна», в якій просив:

-визнати недійсним правочин, оформлений актом приймання-передачі майна до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Інвест Україна», укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто-Плаза» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто Інвест Україна» 13.02.2025, зареєстрований в реєстрі за №281, 282;

-застосувати наслідки недійсності правочину - акту приймання-передачі майна до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Інвест Україна», укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто-Плаза» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто Інвест Україна» 13.02.2025, що зареєстрований в реєстрі за №281, 282, а саме: скасувати рішення державного реєстратора Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області Сарафанюк Юлії Віталіївни (індексний номер 77229056 від 13.02.2025) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо нерухомого майна - 73/100 частки у праві власності на будівлю автосервісу (СТО з приміщеннями по продажу автомобілів), що знаходиться за адресою: Херсонська обл., м. Херсон, проспект Національної Гвардії України (проспект Сенявіна Адмірала), будинок 41, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1, загальною площею 3002 кв.м, а також стягнути судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачами було вчинено фраудаторний правочин з метою виведення з переліку активів найбільш ліквідного майна без явної економічної мети в період існування зобов`язань перед позивачем. Тобто, на думку позивача, такі дії відповідачів не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, обумовлених ними, що суперечить вимогам частини п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України, що, у свою чергу, є підставою для визнання правочину недійсним згідно з положеннями статей 215, 234 Цивільного кодексу України із застосуванням наслідків недійсності останнього.

Короткий зміст заяви про забезпечення позову

Одночасно з позовною заявою позивачем подано до суду заяву про забезпечення позову, згідно якої позивач просив суд:

-накласти арешт на нерухоме майно Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Інвест Україна» (ідентифікаційний код юридичної особи: 45688222), зокрема, на 73/100 частки у праві власності на будівлю автосервісу (СТО з приміщеннями по продажу автомобілів), що знаходиться за адресою: Херсонська обл., м. Херсон, проспект Національної Гвардії України (проспект Сенявіна Адмірала), будинок 41, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1, загальною площею 3002 кв.м;

-заборонити державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно, в тому числі нотаріусам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вчинення будь-яких реєстраційних дій, в тому числі реєстрацію прав та їх обтяжень з відкриттям розділу щодо об`єкту нерухомого майна: 73/100 частки у праві власності на будівлю автосервісу (СТО з приміщеннями по продажу автомобілів), що знаходиться за адресою: Херсонська обл., м.Херсон, проспект Національної Гвардії України (проспект Сенявіна Адмірала), будинок 41, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1, загальною площею 3002 кв.м, до набрання законної сили рішенням суду у даній справі.

В обгрунтування поданої заяви позивач послався на те, що рішенням Господарського суду Одеської області у справі №916/4059/23 від 31.05.2024, залишеним без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто-Плаза» на користь ОСОБА_1 10 889 440,35 грн невиплачених дивідендів у зв`язку із виключенням ОСОБА_1 зі складу засновників/учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто-Плаза».

Станом на дату ухвалення рішення судами першої та апеляційної інстанцій у власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто-Плаза» перебував єдиний об`єкт нерухомого майна, а саме: 73/100 будівлі автосервісу (СТО з приміщеннями по продажу автомобілів), загальною площею 3002 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1, 70/100 частин якого Товариству з обмеженою відповідальністю «Авто-Плаза» належало на підставі свідоцтва про право власності від 28.03.2014, а 3/100 - на підставі договору купівлі-продажу від 12.06.2019, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Кличановською С.І. за №403.

Водночас 13.02.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто-Плаза» в особі представника за довіреністю та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто Інвест Україна» в особі генерального директора ОСОБА_2 підписано акт приймання-передачі 73/100 часток на будівлю автосервісу (СТО з приміщеннями по продажу автомобілів) від боржника до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Інвест Україна».

При цьому, як зазначав позивач, станом на сьогоднішній день засновниками Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Інвест Україна» є Товариство з обмеженою відповідальністю «Авто-Плаза» із часткою у статутному капіталі в розмірі 20% та ОСОБА_2 із часткою у статутному капіталі 80%. У відповідності до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань і відомостей, наданих Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто-Плаза» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто Інвест Україна», їх кінцевим бенефіціарним власником, який має вирішальний вплив, є одна особа ОСОБА_2 .

Позивач також зауважив на тому, що виконання рішення суду у справі №916/4059/23, як встановлено державним виконавцем у межах виконавчих проваджень за №77896284 та 77896161, не є можливим з огляду на відсутність будь-яких грошових коштів на рахунках підприємства, а також з огляду на відсутність майна, за рахунок якого може бути задоволено вимоги стягувача. Тобто, відчуження нерухомого майна внаслідок підписання акту приймання-передачі має безпосередній вплив на платоспроможність Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто-Плаза», а саме, на неможливість задоволення вимог кредитора.

Таким чином, за доводами позивача, спірне нерухоме майно перебуває в управлінні однієї фізичної особи, яка вже здійснила заходи, направлені на уникнення виконання рішення суду в іншій справі, і зберігає за собою право вільного розпоряджання нерухомим майном, а отже, таке майно може бути відчужено на користь третіх осіб до моменту виконання рішення суду.

Необхідність вжиття заходів забезпечення позову заявник мотивував тим, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких ОСОБА_1 звернувся до суду. У разі невжиття заходів забезпечення позову в рамках ініційованого позову, є ризик настання негативних наслідків для позивача у вигляді подальшого відчуження об`єкту нерухомого майна на користь третіх осіб, який вже було відчужено Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто-Плаза» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Інвест Україна», або створення інших перешкод у вигляді застави, іпотеки чи іншого виду забезпечення, що призведе, зокрема, до майнових втрат сторонніми особами.

Позивач також зазначав, що у випадку невжиття заходів забезпечення позову, такі обставини можуть утруднити та/або взагалі унеможливити захист і поновлення у межах цього судового провадження прав позивача, у зв`язку з чим останній буде вимушений ініціювати нові судові процеси для відновлення своїх прав.

Разом з тим, накладення арешту на нерухоме майно Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Інвест Україна» не має негативних наслідків для господарської діяльності останнього, оскільки особа не позбавляється права володіти та користуватися таким майном, а тому такі вимоги є співрозмірним, адекватним та ефективним способом забезпечення позову у даній справі. Так само, співрозмірним, адекватним та ефективним способом забезпечення позову у даній справі є заборона державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо спірних об`єктів нерухомого майна.

Короткий зміст оскаржуваної ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 09.06.2025 заяву ОСОБА_1 від 05.06.2025 за вх.№2-862/25 про забезпечення позову у справі №916/2196/25 задоволено частково. Накладено арешт на частку у розмірі 73/100 у праві спільної часткової власності на будівлю автосервісу (СТО з приміщеннями по продажу автомобілів), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею: 3002 кв.м, що належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Авто Інвест Україна» (65017, Одеська обл., місто Одеса, Люстдорфська дорога, будинок 5, офіс 203, ).

Ухвала суду в частині накладення арешту на частку у розмірі 73/100 у праві спільної часткової власності на будівлю автосервісу мотивована тим, що існує реальна загроза, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав позивача (у разі задоволення позову), за захистом яких він звернувся до суду, адже у разі, якщо до закінчення розгляду даної справи Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто Інвест Україна» буде реалізовано майно, то позивач не зможе захистити або поновити свої права в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, що істотно ускладнить чи взагалі унеможливить поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Вжиття вказаного заходу забезпечення позову є обґрунтованим, адекватним позовним вимогам та жодним чином не призведе до порушення прав та законних інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Інвест Україна».

Щодо вимог про вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно вчинення будь-яких реєстраційних дій, в тому числі реєстрацію прав та їх обтяжень з відкриттям розділу щодо об`єкту нерухомого майна: 73/100 частки у праві власності на будівлю автосервісу, суд зазначив, що наявність обтяження у вигляді арешту, в силу положень пункту 6 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», є підставою для відмови в державній реєстрації прав. З урахуванням викладеного, а також, враховуючи, що заборона вчинення реєстраційних дій може порушити права іншого власника нерухомого майна (27/100) суд не вбачав необхідності у вжитті заходів забезпечення позову в цій частині.

Короткий зміст апеляційної скарги

Не погодившись з ухвалою Господарського суду Одеської області від 09.06.2025, Товариство з обмеженою відповідальністю «Авто Інвест Україна» звернулося із апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржувану ухвалу в частині задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на частку у розмірі 73/100 у праві спільної часткової власності на спірну будівлю автосервісу; в іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що жодними наявними в матеріалах справи доказами не підтверджується наявність імовірного утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів, оскільки в чому саме полягає реальна загроза, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту на майно істотно ускладнить чи унеможливить ефективний захист або поновлення порушених прав позивача, є незрозумілим, адже даний правочин не характеризується виведенням майна із права власності, а є відплатним правочином, на підставі якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Авто-Плаза» стало власником корпоративних прав.

Рух справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії в суді апеляційної інстанції

Апеляційну скаргу зареєстровано судом 30.06.2025 за вх.№2743/25.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2025 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Л.В. Поліщук, суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.07.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Інвест Україна» на ухвалу Господарського суду Одеської області від 09.06.2025 про забезпечення позову у справі №916/2196/25 залишено без руху з метою надання скаржнику можливості усунути недоліки апеляційної скарги, а саме: надати заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду Одеської області від 09.06.2025 у справі №916/2196/25. Встановлено скаржнику строк для усунення недоліків, виявлених при поданні апеляційної скарги, протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.

В межах встановленого ухвалою від 04.07.2025 строку від скаржника через систему «Електронний суд» надійшла заява (вх.№2835/25 від 07.07.2025) про усунення недоліків апеляційної скарги.

Між тим, колегія суддів перебувала у відпустці (головуючий суддя Л.В. Поліщук - з 07.07.2025 по 07.08.2025, судді ОСОБА_3 , С.В. Таран - з 07.07.2025 по 08.08.2025), з огляду на що питання щодо апеляційної скарги вирішувалося 11.08.2025.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.08.2025 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Авто Інвест Україна» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду Одеської області від 09.06.2025 про забезпечення позову у справі №916/2196/25. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Інвест Україна» на ухвалу Господарського суду Одеської області від 09.06.2025 про забезпечення позову у справі №916/2196/25. Встановлено учасникам справи строк до 25.08.2025 для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи. Розгляд апеляційної скарги призначено на 09.09.2025 о 12:45 год.

08.09.2025 від представника ОСОБА_1 адвоката Тихоші Олексія Миколайовича надійшло клопотання (вх.№2743/25/Д1 від 08.09.2025) про відкладення розгляду справи, яке мотивоване участю адвоката у судовому засіданні 09.09.2025 у інших справах №910/6720/25 та №910/5644/25, які розглядаються Господарським судом міста Києва. На підтвердження заявленого клопотання, заявником надано копії ордерів на представництво адвоката Тихоші Дмитра Сергійовича у Господарському суді міста Києва.

Частиною другою статті 202 Господарського процесуального кодексу передбачено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Частиною одинадцятою статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Згідно із частиною дванадцятою статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши клопотання позивача про відкладення розгляду справи, колегія суддів протокольною ухвалою, постановленою в судовому засіданні 09.09.2025, відмовила у його задоволенні з огляду на ненадання заявником достатніх доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається у клопотанні.

Відповідачі про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, проте не скористалися своїм правом участі у ньому.

Приймаючи до уваги, що матеріали справи містять обсяг відомостей, достатній для розгляду апеляційної скарги, обов`язкова явка учасників справи в судове засідання апеляційної інстанції Південно-західним апеляційним господарським судом не визнавалась, а частиною дванадцятою статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні представників сторін, повідомлених належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

Велика Палата Верховного Суду вже виснувала про те, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20).

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 136 Господарського процесуального кодексу України, згідно з приписами якої господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача (відповідачів) чи інших учасників справи з тим, щоб забезпечити позивачу реальний та ефективний захист або поновлення порушених його прав (інтересів), якщо рішення буде прийняте на його користь, в тому числі задля забезпечення можливості захисту порушених прав в межах одного судового провадження без нових звернень до суду.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків від заборони відповідачу вчиняти певні дії.

Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу (така правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 12.04.2018 у справі №922/2928/17 та від 05.08.2019 у справі №922/599/19).

Також під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам необхідно дотримуватися принципу їх співмірності із заявленими позивачем вимогами. Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову. Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам слід враховувати, що такими заходами не повинні блокуватися господарська діяльність юридичної особи, порушуватися права осіб, що не є учасниками судового процесу, застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.

З наведеного слідує, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття або відмова у застосування останніх знаходяться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору.

Згідно з частиною одинадцятою статті 137 Господарського процесуального кодексу України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову (такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17.12.2018 у справі №914/970/18 та від 10.11.2020 у справі №910/1200/20).

Розгляд справи по суті - це безпосередньо вирішення спору судом з винесенням відповідного рішення, у свою чергу, забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача. Такі заходи здійснюються до вирішення справи по суті з метою створення можливості реального та ефективного виконання рішення суду.

Відтак, вирішуючи питання щодо забезпечення позову, суд насамперед повинен з`ясувати зміст позовних вимог, а також правові підстави позову, оскільки суд, який не вирішує спір по суті, у будь-якому випадку не може застосувати такий захід забезпечення позову, який за змістом є тотожним задоволенню заявлених позовних вимог (див. ухвалу Верховного Суду від 07.08.2018 у справі №906/824/17 та постанову від 21.01.2019 у справі №902/483/18).

В даному випадку предметом позову є вимоги про визнання недійсним правочину щодо передачі раніше належного Товариству з обмеженою відповідальністю «Авто-Плаза» майна до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Інвест Україна» та застосування наслідків недійсності такого правочину, тобто, як правильно зазначив суд першої інстанції, заявлені позовні вимоги стосуються безпосередньо майна, що є предметом заходів забезпечення позову, про застосування яких просить позивач.

В той же час, заявник просив забезпечити позов шляхом, зокрема, накладенням арешту на майно.

За змістом статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання.

За змістом пункту 1 частини першої статті 137 Господарського процесуального кодексу України, під час розгляду заяви про накладення арешту на майно або грошові кошти суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи розпоряджатися грошовими коштами або майном, а тому може застосовуватися у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів.

У разі звернення особи до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в такому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі №754/5683/22 виснувала, що «цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову у справі, рішення у якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення у справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.

Жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить.

Тому Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18).

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Колегія суддів зазначає, що підстави позову обґрунтовані відчуженням спірного майна за фраудаторним правочином, однією з ознак якого є недобросовісна поведінка сторони такого правочину, а заявник (позивач) має обґрунтовані побоювання стосовно того, що предмет спору може зникнути на момент вирішення справи по суті спору внаслідок подальшого вчинення недобросовісних дій стосовно цього майна, тому вжиття заходів забезпечення позову у даному випадку має слугувати гарантією виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, господарський суд зобов`язаний здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, дослідити подані на обґрунтування заяви докази та встановити наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.10.2023 у справі №922/1583/23, від 28.07.2021 у справі №914/2072/20.

Господарський процесуальний кодекс України покладає на заявника необхідність обґрунтування підстав, які можуть утруднити чи унеможливити виконання судового рішення в разі задоволення позову (таким обґрунтуванням можуть бути, наприклад, значна сума стягнення, відсутність інформації з Реєстрів про існування у відповідача нерухомого майна, на яке може бути звернуто стягнення в достатньому розмірі, існування великої кількості судових проваджень щодо відповідача, де останній є боржником тощо), однак визначає, що такі обґрунтування не обов`язково мають бути доведеними доказами вчинення боржником дій, спрямованих на утруднення виконання судового рішення (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

Південно-західний апеляційний господарський суд вважає, що обраний позивачем та застосований судом першої інстанції захід забезпечення позову у відповідній частині є належним, відповідає предмету спору та узгоджується зі способом захисту порушеного права. Накладення арешту покликане зберегти нерухоме майно, яке, за твердженням позивача, відчужене на підставі фраудаторного правочину, у власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Інвест Україна» до закінчення розгляду справи.

З огляду на предмет спору та доводи, наведені позивачем, накладення арешту на частку у розмірі 73/100 у праві спільної часткової власності на будівлю автосервісу (СТО з приміщеннями по продажу автомобілів), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1, розташований за адресою: м.Херсон, проспект Національної Гвардії України, буд. 41, загальною площею: 3002 кв.м, що належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Авто Інвест Україна», є адекватним і співмірним заходом забезпечення позову. Накладення арешту не порушило права осіб, які не є учасниками судового процесу, не потягнуло застосування надмірних обмежень, а також обмежень, що не пов`язані з предметом спору чи виходять за його межі.

Суд першої інстанції належним чином врахував, що існує реальна загроза, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав позивача (у разі задоволення позову), за захистом яких він звернувся до суду, адже у разі, якщо до закінчення розгляду даної справи Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто Інвест Україна» буде реалізовано майно, то позивач не зможе захистити або поновити свої права в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, що істотно ускладнить чи взагалі унеможливить поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, та дійшов правильного висновку, що застосування заходу забезпечення позову, обраного позивачем, у частині арешту саме цього майна безпосередньо пов`язане із предметом позову.

Визначення таких понять як арешт майна та заборона на відчуження майна містяться у постанові Верховного Суду від 19.02.2021 у справі №643/12369/19. Так, арешт майна - це накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на відчуження майна - перешкода у вільному розпорядженні майном. Арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову.

Колегія суддів також зазначає, що за своєю суттю арешт майна - це тимчасовий захід, який має наслідком накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження. При вжитті такого заходу власник майна не обмежується у правах володіння та користування своїм майном, та не позбавляється їх. Накладення арешту на майно не завдає шкоди та збитків відповідачу, не позбавляє його конституційних прав на володіння та користування вказаним нерухомим майном, здійснення господарської діяльності, отримання доходів, сплату податків тощо, а лише тимчасово обмежить право відповідача реалізувати вказане майно третім особам. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11.12.2023 у справі №922/3528/23.

Поряд з викладеним, Південно-західний апеляційний господарський суд враховує, що у постанові від 29.06.2023 №918/124/23 Верховний Суд з посиланням на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кюблер проти Німеччини» (заява №32715/06) сформулював висновок, відповідно до якого метою заходу забезпечення позову є підтримання «status quo», поки суд не визначиться щодо виправданості цього заходу. Тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою. Тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору.

Колегія суддів зазначає, що накладення арешту не є перешкодою у здійсненні Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто Інвест Україна» господарської діяльності, натомість покликане зберегти становище учасників судового спору (баланс інтересів сторін) до остаточного вирішення питання щодо наявності або відсутності ознак фраудаторності оспорюваного правочину.

Водночас застосовані судом першої інстанції заходи забезпечення позову носять тимчасовий характер та мають наслідком збереження існуючого становища до завершення розгляду справи по суті заявлених позовних вимог.

Таким чином, позивач обґрунтував наявність підстав, які можуть утруднити чи унеможливити виконання судового рішення в разі задоволення позову, відтак суд першої інстанції обґрунтовано застосував заходи забезпечення позову у відповідній частині.

Доводи апелянта про те, що спірний правочин не характеризується виведенням майна із права власності, а є відплатним правочином, на підставі якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Авто-Плаза» стало власником корпоративних прав, колегія суддів відхиляє, оскільки, як зазначалось, під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову (такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17.12.2018 у справі №914/970/18 та від 10.11.2020 у справі №910/1200/20).

Отже, з урахуванням вищевикладеного правового регулювання спірних правовідносин, а також висновків Верховного Суду щодо питання застосування статті 136 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов заснованого на правильному застосуванні норми статті 136 Господарського процесуального кодексу України висновку про задоволення заяви про забезпечення позову.

Згідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду про забезпечення позову, у зв`язку з чим у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.

Зважаючи на те, що судом апеляційної інстанції спір по суті не розглядався, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 269-271, 276, 281 - 284 ГПК України,

Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Інвест Україна» залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 09.06.2025 у справі №916/2196/25 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст.287, 288 ГПК України.

Повну постанову складено 11.09.2025.

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя К.В. Богатир

Суддя С.В. Таран