УХВАЛА

м. Київ

12.09.2025Справа № 910/11458/25

Суддя Господарського суду міста Києва Демидов В.О., розглянувши заяву представника LLC AMIRA про забезпечення позову у справі за позовом LLC AMIRA (Грузія, Тбілісі, район Ваке, вул. Закарія Паліашвілі N82, ап. 3) до фізичної особи підприємця Нежива Катерини Михайлівни ( АДРЕСА_1 ) про розірвання договору перевезення та зобов`язання вчинити дії.

Без виклику представників сторін

В С Т А Н О В И В:

11.09.2025 в системі «Електронний суд» представником LLC AMIRA сформовано позовну заяву до фізичної особи підприємця Нежива Катерини Михайлівни про розірвання договору перевезення та зобов`язання вчинити дії та була передана 12.09.2025 судді Демидову В.О. відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Разом із позовною заявою представником було подано заяву про забезпечення позову.

Відповідно до ст. 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Частиною 1 статті 139 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити:

1) найменування суду, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта (для фізичних осіб - громадян України), номери засобів зв`язку, адресу електронної пошти (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету;

3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову;

4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності;

5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник;

6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення;

7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Як вбачається з сформованої в системі «Електронний суд» заяви про забезпечення позову, остання підписана представником Варламовою Т.А.

На підтвердження повноважень Варламової Т.А надано довіреність, яка посвідчена Нотаріусом Грузії.

Перевіркою змісту довіреності судом встановлено, що завантажений в "Електронний суд" текст довіреності містить нотаріальний напис грузинською мовою без перекладу українською мовою.

Відповідно до статті 60 ГПК України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: 1) довіреністю фізичної або юридичної особи; 2) свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна. Довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або у визначених законом випадках іншою особою. Довіреності або інші документи, що підтверджують повноваження представника і були посвідчені в інших державах, повинні бути легалізовані в установленому законодавством порядку, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статями 1 та 3 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів (Про приєднання до Конвенції Закон України №2933-III (2933-14) від 10.01.2002,) передбачено, що ця Конвенція поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави. Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються, у тому числі, нотаріальні акти. Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Однак дотримання згаданої в попередній частині формальної процедури не може вимагатися, якщо закони, правила або практика, що діють в державі, в якій документ представлений, або угода між двома чи декількома договірними державами відміняють чи спрощують дану формальну процедуру або звільняють сам документ від легалізації.

Відповідно до статті 13 Договору між Україною і Республікою Грузія про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, що ратифіковано Законом N 451/95-ВР від 22.11.95 (далі Договір), документи, що були складені або засвідчені відповідною установою однієї з Договірних Сторін, скріплені печаткою та засвідчені підписом компетентної особи, мають силу документа на території другої Договірної Сторони без будь-якого іншого засвідчення. Це стосується також копій та перекладів, що засвідчені відповідним органом.

Документи, що на території однієї з Договірних Сторін визнаються дійсними, вважаються такими й на території другої Договірної Сторони.

Відповідно до ст. 2 Договору, Громадяни однієї Договірної Сторони мають право вільно і без перешкод звертатися до суду, прокуратури, нотаріату (які надалі іменуються "установами юстиції") та в інші установи другої Договірної Сторони, до компетенції яких відносяться цивільні та кримінальні справи, можуть виступати в них, порушувати клопотання, подавати позови та здійснювати інші процесуальні дії на тих самих умовах, як і громадяни цієї Договірної Сторони.

З наведеного випливає, що довіреність як нотаріальний акт, який засвідчений в Республіці Грузія, на території України не потребує будь-якого засвідчення, окрім перекладу нотаріального запису на українську мову з огляду на таке.

Статтею 10 Конституції України встановлено, що державною мовою в Україні є українська мова.

Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.1999 у справі № 10-рп/99, українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації, тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина 5 статті 10 Конституції України).

Відповідно до ст. 10 ГПК України господарське судочинство в судах здійснюється державною мовою.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України "Про судоустрій та статус судів" судочинство і діловодство в судах України провадиться державною мовою.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної" у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється державною мовою.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 91 ГПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

При цьому до письмових доказів, викладених іноземною мовою, повинні додаватися переклади українською мовою, засвідчені належним чином. Правильність перекладу документів юридичного характеру повинна бути нотаріально засвідченою в порядку ст. 79 Закону України "Про нотаріат".

Відтак відсутність належним чином засвідченого повного перекладу на українську мову документа, складеного іноземною мовою, унеможливлює встановлення судом змісту такого документу, дії, яка вчинена на підставі вказаного документу, особи, якою вона була вчинена, на користь кого тощо.

Таким чином документ, який має посвідчувати права представника Позивача представляти інтереси в суді, рівно як і підписувати заяву про забезпечення позову, не перекладений на українську мову, що не дає змоги переконатися у наявності повноважень Представника Позивача на підписання заяви про забезпечення позову та звернення з нею до суду.

Таким чином суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову не підписана особою, що має право представляти інтереси позивача, а відтак остання підлягає поверненню.

Згідно із ч. 7 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 139 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

Таким чином, заява представника LLC AMIRA про забезпечення позову підлягає поверненню заявнику на підставі ч. 7 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 136, 139, 140, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Заяву представника LLC AMIRA про забезпечення позову сформовану в системі «Електронний суд» 11.09.2025 повернути заявнику.

Ухвала про забезпечення позову набирає законної сили 12.09.2025 та може бути оскаржена до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений ст.256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст.257 Господарського процесуального кодексу України

Суддя Владислав ДЕМИДОВ