ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.09.2025м. ДніпроСправа № 904/857/25 (904/2729/25)

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Соловйової А.Є., за участю секретаря судового засідання Сечиної Ю.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Довганя Сергія Івановича, м. Одеса

до Акціонерного товариства "ДНІПРОВАЖМАШ", м. Дніпро

про визнання пунктів договору недійсними та застосування наслідків недійсності договору

Представники:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа-підприємець Довгань Сергій Іванович звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача Акціонерного товариства "ДНІПРОВАЖМАШ" про визнання пунктів договору недійсними та застосування наслідків недійсності договору.

Судом за допомогою автоматизованої системи документообігу суду встановлено, що 21.04.2025 Господарським судом Дніпропетровської області відносно відповідача - Акціонерного товариства "ДНІПРОВАЖМАШ" (49000, м. Дніпро, вул. Сухий Острів, 3, ) відкрито провадження у справі про банкрутство №904/857/25, що перебуває на розгляді судді Господарського суду Дніпропетровської області Соловйової А.Є.

21.10.2019 року набув чинності Кодекс України з процедур банкрутства.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Відповідно до витягу з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду, на підставі положень частини 3 ст.7 Кодексу України з процедур банкрутства матеріали справи №904/857/25(904/2729/25) передані до розгляду судді Соловйовій А.Є.

Ухвалою суду від 02.06.2025 позовну заяву Фізичної особи-підприємця Довганя Сергія Івановича до Акціонерного товариства "ДНІПРОВАЖМАШ" про визнання пунктів договору недійсними та застосування наслідків недійсності договору залишено без руху. Зобов`язано позивача протягом 10 днів з дня вручення ухвали суду усунути недоліки позовної заяви, а саме:

- надати докази сплати судового збору у розмірі 6 056,00 грн.

- надати докази направлення позовної заяви на адресу відповідача;

- надати документи на підтвердження обставин викладених у позовній заяві.

16.06.2025 від Фізичної особи-підприємця Довганя Сергія Івановича надійшло клопотання б/н б/д про долучення до матеріалів справи додатків зазначених в позовній заяві, докази направлення копії позовної заяви з додатками на адресу відповідача, а також платіжної інструкції №527 від 12.06.2025 про сплату судового збору в сумі 6 056,00 грн.

Ухвалою суду від 23.06.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 22.07.2025 о 11:00 год.

01.07.2025 позивачем подано клопотання б/н б/д про розгляд справи без його участі.

22.07.2025 від відповідача надійшло клопотання б/н від 22.07.2025 про відкладення розгляду справи.

Суд долучив подані документи до матеріалів справи.

У судове засідання, призначене на 22.07.2025, представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

У судове засідання, призначене на 22.07.2025, з`явився представник позивача, який зазначив, про можливість розгляду справи по суті за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 23.06.2025 встановлено відповідачу строк протягом 15 днів з дня отримання ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі для надання відзиву.

Судом встановлено, що ухвала суду від 23.06.2025 про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі №904/857/25(904/2729/25) отримана відповідачем 23.06.2025, що підтверджується Довідкою Господарського суду Дніпропетровської області про доставку електронного листа до електронного кабінету АТ "ДНІПРОВАЖМАШ" (том 1, 37 а.с.).

Станом на дату проведення судового засідання (22.07.2025) відповідач правом на подання відзиву не скористався.

Ухвалою суду від 22.07.2025 відкладено судове засідання на 13.08.2025 о 10:50 год.

Судове засідання, призначене на 13.08.2025 об 10:50 год., не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Соловйової А.Є. з 11.08.2025 по 13.08.2025 у щорічній відпустці.

Ухвалою суду від 18.08.2025 призначено судове засідання на 10.09.2025 о 10:00 год.

У судове засідання, призначене на 10.09.2025, учасники справи не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

В порядку статті 240 Господарського процесуального кодексу України 10.09.2025 судом прийнято рішення у справі.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

18.12.2023 між Фізичною особою-підприємцем Довгань Сергієм Івановичем (далі - Позивач/Виконавець) та Акціонерним товариством «ДШПРОВАЖМАШ» (далі - Замовник/Відповідач) було укладено договір №61/46ВР (далі - Договір), за змістом якого:

- Замовник доручив, а виконавець прийняв на себе зобов`язання з надання послуг по демонтажу (розбиранню) залишків будівель, будівельних матеріалів, тощо далі - об`єкт(и)); перелік об`єктів, що підлягають демонтажу та черговість їх демонтажу, визначається в додатках, які є невід`ємною частиною цього Договору (п.1.1.);

- Виконавець за завданням Замовника виконує комплекс операцій, пов`язаних із демонтажем об`єкта за допомогою працівників відповідної кваліфікації, які мають необхідні знання та досвід, а також власних (орендованих) засобів та техніки (п. 1.2.);

- Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2025, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Термін надання послуг може бути зменшений або збільшений, за погодженням сторін, за умови підписання додаткової угоди до цього Договору (п. 1.3. у редакції додаткової угоди №1/61/46ВР від 30.12.2024);

- місце надання послуг: м. Дніпро, вул. Сухий Острів, 3 (п.1.4.).

Вартість послуг по демонтажу складає: 800 грн за 1 тону отриманого металобрухту, з урахуванням ПДВ 20%, якщо інше не погоджено в додаткових угодах. Загальна вартість Договору визначається на підставі сум всіх Актів приймання-передачі наданих послуг, підписаних Сторонами (п.п.3.1.,3.3. розділу 3 Договору).

Відповідно до додаткової угоди №1 від 22.12.2023 до Договору від 18.12.2023 №61/46ВР вартість послуг складає 1 500,00 грн за 1 фізичну тонну металу з демонтованих об`єктів.

Додатковою угодою №2 від 22.01.2024 до Договору від 18.12.2023 №61/46ВР вартість послуг змінено до 1 800,00 грн за 1 фізичну тонну металу з демонтованих об`єктів.

Згідно з Додатковою угодою №8 від 09.05.2025 до Договору від 18.12.2023 №61/46ВР вартість послуг складала 2 000,00 грн за 1 фізичну тонну металу з демонтованих об`єктів

Здавання послуг Виконавцем та приймання їх результатів Замовником оформлюється Актами приймання-передачі наданих послуг, що підписуються уповноваженими представниками Сторін після фактичного надання послуг відповідно до умов цього Договору.

Підписаний Сторонами Акт приймання-передачі наданих послуг є підтвердженням факту їх надання (п.п.5.1.,5.2. розділу 5 Договору).

Розрахунки за фактично надані послуги проводяться шляхом оплати Замовником у безготівковій формі, в гривнях, на поточний банківський рахунок Виконавця, що вказаний в цьому Договорі, протягом 3-х календарних днів після підписання Акту приймання-передачі наданих послуг, який підписується уповноваженими представниками Сторін (п.4.1. розділу 4 Договору).

На виконання зобов`язань, взятих за Договором та у відповідності до підписаних Сторонами до нього додаткових угод №№1-8, Виконавцем протягом грудня 2023 року-липня 2024 року Замовнику надано послуги по демонтажу (розбиранню) об`єктів, про що Сторонами складені та підписані акти надання послуг, а саме:

-№1 від 05.04.2024 на суму 546 865,50 грн без ПДВ;

-№2 від 05.06.2024 на суму 313 542,00 грн без ПДВ;

-№3 від 12.07.2024 на суму 943 850,00 грн без ПДВ;

-№4 від 14.05.2024 на суму 320 976,00 грн без ПДВ;

-№5 від 27.04.2024 на суму 579 348,00 грн без ПДВ;

-№6 від 11.07.2024 на суму 180 584,00 грн без ПДВ;

-№7 від 24.06.2024 на суму 335 124,00 грн, без ПДВ.

Позивач зазначив, що беручи до уваги положення п.3.2. Договору, з урахуванням положень ст.ст. 530, 903 Цивільного кодексу України, кінцевою датою сплати Замовником послуг наданих Виконавцем є:

- за актом надання послуг №1 від 05.04.2024 - 08.04.2024;

- за актом надання послуг №2 від 05.06.2024 - 08.06.2024;

- за актом надання послуг №3 від 12.07.2024 - 15.07.2024;

- за актом надання послуг №4 від 14.05.2024 -17.05.2024;

- за актом надання послуг №5 від 27.04.2024 - 30.04.2024;

- за актом надання послуг №6 від 11.07.2024 - 14.07.2024;

- за актом надання послуг №7 від 24.06.2024 - 27.06.2024;

- за актом надання послуг №8 від 04.07.2024 - 07.07.2024.

26.04.2024 Замовником була проведена оплата наданих послуг в сумі 1 000 000,00 грн згідно платіжної інструкції від 26.04.2024 №4178.

Таким чином, Виконавцем Замовнику за Договором були надані послуги загальною вартістю 3 323 689,50 грн.

Позивач зазначив, що з липня 2024 року Виконавець неодноразово намагався прибути на територію Замовника, за адресою: вул. Сухий Острів, 3, м. Дніпро, з метою очищення території, на якій проводився демонтаж від сміття та непотрібних матеріальних ресурсів, проте Акт-допуск на виконання робіт був анульованим, тому Замовника не допускали на територію АТ «Дніпроважмаш».

Як виявилось пізніше, до Виконавця від Замовника надійшла вимога від 10.03.2025 №1003-01, в якій Замовник вимагав оплатити витрати Замовника пов`язані з очищенням території та сміття після демонтажу (розбирання) залишків будівель та споруд, будівельних матеріалів, а також штраф передбачений умовами п.п. 6.4. розділу 6 Договору у розмірі 4 323 690,00 грн.

Позивач зазначив, що ознайомившись з Договором, Виконавцем виявлено, що замовником умисно внесено пункт п.п. 6.4. розділу 6 Договору до договору, чим порушено принцип добросовісності, що призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін.

Враховуючи викладене, Позивач просить суд визнати пункт 6.4. розділу 6 Договору від 18.12.2023 №61/46ВР недійсним; виключити недійсний пункт з договору; включити заборгованість за Договором від 18.12.2023 №61/46ВР у розмірі 2 323 689,50 грн до реєстру вимог кредиторів боржника Акціонерного товариства «ДШПРОВАЖМАШ».

Предметом доказування у даній справі є законність пункту правочину, наявність порушеного права позивача.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського ту, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених економ до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом входів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Пунктом 8 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарські суди розглядають справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно яких відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником.

Згідно з частиною першою статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ), спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України (далі ГПК України), з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності якомога справедливе задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі №6-78цс13, від 11.05.2016 у справі №6-806цс 16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 17.06.2020 у справі №910/12712/19, від 20.01.2021 у справі №910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі №910/3356/20, від 18.03.2021 у справі №916/325/20, від 19.02.2021 у справі №904/2979/20 тощо.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу, що закон не передбачає вимог щодо обсягу, повноти чи слушності доводів позовної заяви, але приписує щонайменше сформулювати суть (зміст) порушення, яким чином воно негативно позначилось на правах особи, яка звертається з позовом, яким чином може бути відновлене порушене право, (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №640/7310/19, від 27 жовтня 2021 року у справі № 9901/337/21).

Інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

При укладенні договору сторони мають переслідувати легітимну мету. Будь-яка господарська операція, дія суб`єкта господарювання повинна мати розумне пояснення мети її здійснення. Така мета не може бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення, ухилення від сплати податків, привласнення коштів без належних підстав тощо.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Тобто, цивільні права здійснюються особою до визначених меж, поки це не суперечить інтересам інших осіб і публічним інтересам. Такі межі можуть визначатися договором або актами цивільного законодавства. Обов`язок при здійсненні цивільних прав утримуватися від дій, які порушували б права інших осіб, конкретизується актами цивільного законодавства, що встановлюють ці права. Порушення меж здійснення цивільних прав веде до зловживання правом.

За змістом статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Разом з тим, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

В постанові від 28.10.2020 по справі № 910/10963/19 (п. 57.2.2.-57.2.3) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зробив правовий висновок про те, що добросовісність є однією із основоположних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті З ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу.

Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Так, у справі що розглядається Позивач посилається на те, що замовником - АТ "ДНІПРОВАЖМАШ" умисно внесено пункт договору 6.4 розділу 6, чим порушено принцип добросовісності, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін.

Отже, у вказаній справі предметом оскарження є п.п.6.4 розділу 6 Договору №61/46ВР, укладений між ФОП Довгань С.І. та АТ "ДНІПРОВАЖМАШ", з підстав, передбачених ст. 2 та ст. 13 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зазначила, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.

Судом встановлено, що п.п. 6.4 розділу 6 Договору встановлено, що якщо Виконавець не виконає зобов`язання щодо очищення території, на якій проводиться демонтаж від сміття, непотрібних матеріальних ресурсів, тощо, Виконавець сплачує Замовнику штраф в розмірі 100% від вартості послуг за цим Договором. Крім цього, Замовник може звільнити територію своїми силами або із залученням третіх осіб. В такому разі, витрати Замовника пов`язані з виконанням зазначених робіт, відшкодовуються Виконавцем Замовнику у повному обсязі та, в т.ч., можуть бути утримані Замовником із сум, що підлягають до сплати Виконавцю Замовником за даним Договором.

Так, в позовній заяві Позивачем зазначено, що Виконавець неодноразово намагався прибути на територію Замовника, за адресою: вул. Сухий Острів, 3, м. Дніпро, з метою очищення території, на якій проводився демонтаж від сміття та непотрібних матеріальних ресурсів, проте Акт-допуск на виконання робіт був анульованим, тому Замовника не допускали на територію АТ «Дніпроважмаш».

Водночас, доказів на підтвердження викладеного Позивачем не надано, як і доказів того, що Акт-допуск умисно директором АТ "ДНІПРОВАЖМАШ" було анульовано з метою отримання від виконавця штрафу у розмірі 100 % від вартості послуг за Договором.

Також, в матеріалах справи відсутні докази отримання Позивачем вимоги від АТ "ДНІПРОВАЖМАШ" №1003-01 від 10.03.2025, в якій Замовник, за твердженням Позивача, вимагав оплатити витрати пов`язані з очищенням території та сміття після демонтажу, а також штраф, відповідно до оскаржуваного пункту Договору, в розмірі 4 323 690,00 грн.

Суд зазначає, що обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Із внесенням 17.10.2019 змін до ГПК України його статтю 79 викладено у новій редакції, чим фактично впроваджено у господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів";

Зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач і відповідач. Тобто, з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї їх кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Іншими словами, тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

У постанові Верховного Суду 25.10.2023 у справі № 902/567/21 Верховний Суд зазначив, що стандарт доказування "вірогідність доказів", на відмінну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховний Суд у постанові 25.10.2023 у справі № 902/567/21 наголосив на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначив, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно він не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Стаття 638 Цивільного кодексу України (ЦКУ) встановлює, що договір є укладеним, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов. Істотними умовами є предмет договору, умови, визначені законом як істотні або необхідні для даного виду договору, а також усі умови, щодо яких сторони заздалегідь заявили про необхідність досягнення згоди.

Як вбачається з Договору №61/46ВР від 18.12.2023 та встановлено судом, вказаний Договір був підписаний директором АТ "ДНІПРОВАЖМАШ" - Лахно Д.М. з однієї сторони та фізичною особою - підприємцем Довганем С.І. з другої.

Суд звертає увагу, що підписуючи договір, особа повинна усвідомлювати його зміст, що включає всі істотні умови договору, а також права та обов`язки сторін, ціну, порядок розрахунків та відповідальність. Вона повинна розуміти, що договір є юридично зобов`язуючим документом, який набирає чинності з моменту укладення (досягнення згоди щодо всіх істотних умов) і може мати правові наслідки для сторін.

Крім того, Позивач не був позбавлений права скласти протокол розбіжностей до Договору, у разі наявності суперечності у застосуванні оскаржуваного пункту Договору.

Відтак, суд доходить висновку, що підписуючи Договір №61/46ВР від 18.12.2023 Позивач був обізнаний з його змістом, зокрема, й з пунктом 6.4 розділу 6 Договору.

Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина друга статі 2 ГПК України).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця Довганя Сергія Івановича до Акціонерного товариства "ДНІПРОВАЖМАШ" про визнання пунктів договору недійсними та застосування наслідків недійсності договору.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241, 254, 256-259 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця Довганя Сергія Івановича ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) до Акціонерного товариства "ДНІПРОВАЖМАШ" (49000, м. Дніпро, вул. Сухий Острів, 3, ) про визнання пунктів договору недійсними та застосування наслідків недійсності договору - відмовити.

Рішення набирає законної сили у відповідності до статті 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення суду може бути оскаржено в порядки та строки, встановлені ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення складено та підписано 17.09.2025.

Суддя А.Є. Соловйова