РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.07.2025Справа № 910/22/24

Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Шмиги В.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу №910/22/24

За позовом Приватного акціонерного товариства «Запоріжкокс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Валідус Спецавто»

про стягнення 814680,00 грн

Представники сторін:

від позивача: Зінченко М.В.;

від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Запоріжкокс» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Валідус Спецавто» (далі - відповідач) про стягнення 814680,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань за договором поставки №19/2021/557 від 26.07.2021 не поставив узгоджений товар, у зв`язку з чим позивачем за порушення термінів поставки заявлено до стягнення неустойку в розмірі 814680,00 грн.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.01.2024 матеріали справи передані для розгляду судді Івченко А.М.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду міста Києва №01.3-16/21/24 від 10.01.2024 у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Івченка А.М. призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/22/24 за результатом проведення якого матеріали справи передані для розгляду судді Васильченко Т.В., що відображено у протоколі повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.01.2024, у зв`язку з чим вказана справа приймається до провадження суддею Васильченко Т.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/22/24 за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання у справі на 06.02.2024.

05.02.2024 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» Товариством з обмеженою відповідальністю «Валідус Спецавто» було сформовано та направлено до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечив та вказав, що він неодноразово попереджав позивача, що у зв`язку з воєнним станом та форс-мажорними обставинами ТОВ «Валідус Спецавто» фізично не має можливості виконати зобов`язання передбачене договором поставки №19/2021/557 від 26.07.2021 на визначених у ньому умовах, а тому було запропоновано розірвати договір та надіслано додаткову угоду про розірвання договору, яку позивач не підписав. Разом з тим, відповідач звертає увагу на те, що ПАТ «Запоріжкокс» жодних оплат за договором не здійснював, а тому не несе жодних фінансових ризиків та міг відмовитися від договору, розірвати договір або укласти додаткову угоду про погодження основних характеристик, ціни, строку поставки та кількості товару. Крім того, відповідач заперечив проти заявленого періоду нарахування пені, оскільки визначений позивачем період суперечить приписам ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, а тому відповідач просив зменшити розмір неустойки.

У судовому засіданні 06.02.2024 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення судового засідання у справі на 05.03.2024.

06.02.2024 року через відділ діловодства суду надійшла зустрічна позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Валідус Спецавто» (далі - позивач за зустрічним позовом) до Приватного акціонерного товариства «Запоріжкокс» (далі - відповідач за зустрічним позовом) про розірвання договору поставки.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.02.2024 відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Валідус Спецавто» у поновленні строку для пред`явлення зустрічного позову у справі №910/22/24; зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Валідус Спецавто» до Приватного акціонерного товариства «Запоріжкокс» про розірвання договору поставки повернуто.

У судовому засіданні 05.03.2024, судом, у відповідності до приписів статті 216 Господарського процесуального кодексу України, відкладено судове засідання на 26.03.2024.

Судове засідання, призначене на 26.03.2024, не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Васильченко Т.В. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.04.2024 судове засідання призначено на 07.05.2024.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.05.2024 зупинено провадження у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Запоріжкокс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Валідус Спецавто» про стягнення 814680,00 грн до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку судових рішень у справі №911/952/22 та оприлюднення в установленому законом порядку повного тексту судового рішення, ухваленого за результатами такого розгляду.

06.05.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Приватного акціонерного товариства «Запоріжкокс» надійшло клопотання про поновлення провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.05.2025 поновлено провадження по справі №910/22/24 та призначено засідання на 03.06.2025.

Судове засідання, призначене на 03.06.2025, не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Васильченко Т.В. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.06.2025 призначено засідання у справі на 26.06.2025.

У судовому засіданні 26.06.2024, судом, у відповідності до приписів статті 216 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 24.07.2025.

23.07.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» Приватним акціонерним товариством «Запоріжкокс» було сформовано та направлено до суду додаткові пояснення, в яких позивач зауважив, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-IX від 30.03.2020 доповнено Розділ IX Прикінцеві положення Господарського кодексу України пунктом 7 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину», тому здійснений позивачем розрахунок пені здійснений у відповідності до положень чинного законодавства і підлягає задоволенню у заявленому розмірі.

У судовому засіданні 24.07.2025 представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, у свою чергу, представник відповідач не з`явився, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відтак, враховуючи, що відповідач був належним чином повідомлений про судове засідання, втім про причини неявки не повідомив і не подав жодних клопотань, суд на місці постановив розгляд справи по суті проводити за його відсутності.

Частиною 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 24.07.2025 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, Господарський суд міста Києва,

ВСТНОВИВ:

26.07.2021 року між Приватним акціонерним товариством «Запоріжкокс» (далі - покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Валідус Спецавто» (далі - постачальник) було укладено договір поставки №19/2021/557 (далі - договір), за умовами пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупця, а покупець зобов`язується оплатити та прийняти транспортний засіб, який володіє індивідуальними ознаками, та його складові частини (надалі - «Товар») на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до пункту 1.2 договору сторони визнають, що до укладення цього договору постачальник надав, а покупець отримав всю необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про товар, яка міститься в керівництві з експлуатації транспортного засобу, в договорі поставки, зокрема в частині його основних характеристик.

Цей договір укладено покупцем у повному розумінні обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, щодо відсутності властивостей і якостей товару, які значно знижують його цінність або можливість його використання за цільовим призначенням (пункту 1.3 договору).

Згідно пункту 2.1 договору найменування, модель товару, комплектація, найменування додаткового обладнання, аксесуарів, кількість та ціна вказуються в специфікаціях (додатках) до цього договору, що є невід`ємною частиною договору (далі - «Специфікації»).

Умовами пункту 2.2 договору встановлено, що якість, комплектація та маркування товару повинні відповідати нормам, діючими стандартами (ТУ, ДСТУ, технічною документацією) для даного виду товару, а також спеціальними технічними вимогами, якщо такі встановлені угодою сторін, що відібражені в специфікаціях. Допустимі відхилення показників якості товару від вищевказаних норм, можуть бути встановлені за згодою сторін та відображені в специфікаціях.

Пунктом 2.9 договору встановлено, що постачальник підписанням цього договору підтверджує, що товар який поставляється за цим договором, до переходу права власності за договором, є власністю постачальника, не перебуває у заставі, не є предметом судових спорів, не перебуває під арештом, прав щодо нього у третіх осіб немає, в тому числі і з інтелектуальною власністю. В іншому випадку, при виникненні вимог до покупця з боку третіх осіб, які сперечаються за право на набутий покупцем за договором товар, постачальник компенсує всі витрати і відшкодовує в повному обсязі збитки покупцеві, у випадку задоволення таких вимог судом.

Відповідно до пункту 3.1, 3.2 договору поставка товару здійснюється постачальником на склад покупця за адресою 69600, м. Запоріжжя, вул. Діагональна, 4. Постачальник зобов?язується поставити товар на умовах поставки, зазначених в специфікаціях відповідно до міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів «Інкотермс» в редакції 2020 року.

Строки поставки товару вказуються в специфікаціях. Постачальник має право здійснити поставку товару в інші терміни виключно на підставі попередньої письмової згоди покупця (пункту 3.3, 3.4 договору).

Згідно пункту 3.5 договору постачальник зобов`язаний повідомити письмово покупця про передбачувану дату поставки товару не пізніше ніж за 3 (три) календарних дні до дати поставки.

Пунктом 4.1 договору встановлено, що поставка товару здійснюється за цінами, які визначені відповідно до умов поставки, зазначених в специфікаціях і включають в себе всі податки, збори та інші обов?язкові платежі та інші витрати постачальника пов?язані з постачанням товару.

Умовами пункту 4.2, 4.3 договору встановлено, що договірна ціна товару в національній валюті України зазначена як еквівалент EUR за курсом НБУ станом на 26.04.2021p (1 EUR=33.6714 грн) та підлягає зміні відповідно до курсу гривня/EUR на дату поставки наступним чином: при зміні курсу гривня/ EUR за курсом НБУ 3%, 100% договірної ціни коригується постачальником на коефіцієнт зміни курсу, встановленого НБУ на дату поставки. В такому випадку зміна договірної ціни не потребує підписання додаткових угод до договору. Загальна сума договору визначається як сумарна вартість товару, поставка якого здійснюється відповідно до доданих до неї специфікацій.

Оплата покупцем товару здійснюється в національній валюті України, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника, вказаний в цьому договорі (пункт 5.1 договору).

Відповідно до пункту 5.2 договору оплата за поставлений товар буде проводитися протягом терміну, зазначеного в специфікації, який обчислюється з дати поставки товару та надання документів, зазначених в п. 6.3 цього договору.

Згідно пункту 5.6 договору неустойка, що підлягає сплаті стороною, а також понесені стороною витрати: збитки, що підлягають відшкодуванню іншою стороною, розраховані в порядку, визначеному цим договором та чинним законодавством, можуть бути утримані стороною в односторонньому безумовному порядку (в тому числі після закінчення терміну дії цього договору) з суми, що підлягає оплаті стороною, шляхом відправки іншій стороні відповідного повідомлення із зазначенням суми неустойки, розрахунку витрат і збитків.

Пунктом 6.1 договору встановлено, що приймання-передача товару здійснюється представниками сторін шляхом підписання видаткової накладної або акту приймання-передачі, що підтверджує належні якість, комплектність та кількість товару на момент його приймання-передачі. Покупець перевіряє технічний стан та комплектність товару в момент його приймання від постачальника.

За невиконання або неналежне виконання умов цього договору сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України (пунктом 7.1 договору).

За умовами пункту 7.3 договору у випадку порушення термінів або обсягів поставок товару більш ніж на 30 (тридцять) календарних днів, постачальник сплачує покупцеві неустойку в розмірі 0,05% від вартості не поставленого в строк товару, за кожен календарний день прострочення строків поставки Товару, при цьому неустойка нараховується Постачальнику починаючи з першого календарного дня порушення термінів або обсягів поставок товару.

Відповідно до пункту 8.1 договору при настанні виняткових погодних умов або стихійних явищ природного характеру (землетруси, повені, урагани, торнадо, буреломи, снігові замети, ожеледь, град, руйнування в результаті блискавки, заморозки, замерзання моря, проток, портів перевалів, пожежі, посухи, просідання або зсув ґрунту тощо), лих техногенного та антропогенного походження (аварії, вибухи, пожежі, хімічне або радіаційне забруднення територій тощо), обставин соціального, політичного та міжнародного походження (загроза війни, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, ворожі атаки, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, обурення, акти тероризму, диверсії, піратство, заворушення, вторгнення, революції, повстання, обмеження комендантської години, експропріації, примусові вилучення, захоплення підприємств, реквізиції, громадські демонстрації або хвилювання, протиправні дії третіх осіб, тривалі перерви в роботі транспорту епідемії, страйки, бойкоти, блокади, ембарго, закриття морських проток, заборони (обмеження) експорту/імпорту, інші, в т.ч. міжнародні санкції, рішення, акти або дії органів державної влади або місцевого самоврядування тощо), які є надзвичайними, непередбачуваними, невідворотними і непереборними обставинами, наслідком яких є неможливість протягом певного часу частково або в повній мірі виконання зобов`язань за даним договором, сторони звільняються від відповідальності за невиконання тих своїх зобов`язань, виконання яких стало неможливим внаслідок дії форс-мажорних обставин (за винятком зобов`язань, термін виконання яких настав до дати виникнення таких обставин), відповідно до часу дії форс-мажорних обставин, при цьому, термін виконання всіх зобов`язань за цим договором збільшується пропорційно часу, протягом якого будуть діяти такі обставини. Після припинення дії форс-мажорних обставин, всі перенесені зобов`язання підлягають виконанню в порядку, передбаченому цим договором з урахуванням пропорційності продовження терміну їх виконання на період дії форс-мажорних обставин.

Згідно пункту 8.2 договору сторона, для якої наступили форс-мажорні обставини, зобов`язана без необґрунтованих затримок повідомити у письмовій формі іншу сторону про їх настання або припинення. Факти, викладені в повідомленні про настання форс-мажорних обставин, підлягають підтвердженню Торгово-промисловою палатою України, сертифікат якої, після його отримання, але не пізніше 20 (двадцятого) календарного дня з дати повідомлення про настання форс-мажорних обставин, також направляється стороною, для якої наступили форс-мажорні обставини, іншій стороні.

У випадку якщо форс-мажорні обставини тривають більше 60 (шістдесяти) календарних днів, сторони можуть виступити з ініціативою про розірвання договору (пункт 8.3 договору).

За умовами пункту 8.4 договору настання форс-мажорних обставин не є підставою для невиконання сторонами зобов`язань, строк виконання яких настав до дати виникнення таких обставин, а також для звільнення сторін від відповідальності за таке невиконання.

Відповідно до пункту 10.3 договору вся офіційна документація, пересилання документів, повідомлень, заяв: претензій, пов`язаних з виконанням цього договору або які виходять з нього, повинні направлятися сторонами безпосередньо на адреси місцезнаходження один одного, зазначені в цьому договорі. Крім того, сторони узгодили, що офіційні листи (претензії, повідомлення, вимоги, заяви) пов`язані з виконанням цього договору або випливають з нього, можуть бути спрямовані сторонами шляхом направлення сканованої копії такого офіційного листа, за підписом уповноваженої особи сторони договору, в електронному повідомленні на наступні електронні адреси: електронна адреса покупця: ; електронна адреса постачальника: . Документи, спрямовані на електронні адреси сторін, зазначені в цьому пункті договору, мають повну юридичну силу до дати обміну оригіналами, породжують права і обов`язки для сторін, можуть бути подані до судових інстанцій в якості належних доказів і не можуть відхилятися стороною договору в односторонньому порядку, від імені якої було відправлено. Посилання на номер і дату укладеного між сторонами договору є обов`язковим за текстом вищевказаних офіційних листів. Обмін оригіналами документів повинен бути здійснений у термін не пізніше 30 календарних днів від спрямування на електронні адреси сторін.

Пунктом 10.8 договору встановлено, що всі зміни і доповнення до цього договору є невід`ємною частиною договору і дійсні лише в тому випадку, якщо вони вчинені в письмовій формі, підписані уповноваженими представниками обох сторін.

Цей договір діє до « 20» липня 2022 року, але в будь-якому випадку до повного і належного виконання сторонами всіх взятих на себе зобов`язань, в тому числі гарантійних, за цим договором (пункт 10.5 договору).

Додатком №1 до договору №19/2021/557 від 26.07.2021 сторонами було погоджено специфікацію №1 (далі специфікація), за умовами пункту 1 якої постачальник передає, а покупець приймає та оплачує наступний товар: Пожежно-рятувальний автомобіль для пожежогасіння і проведення рятувальних робіт (пожежна машина середнього класу) АЦ-4,5-50 на базі MAN TGM 15.320 з потужністю двигуна 320 л.с., виробник ТОВ «Валідус Спецавто», кількістю 1 шт., загальною вартістю 7440000,00 грн з ПДВ.

Вартість товару, що поставляється за цією специфікацією, складає: 6200006,00 грн без ПДВ (шість мільйонів двісті тисяч гривень 00 копійок), ПДВ складає 1240000,00 грн (один мільйон двісті сорок тисяч гривень 00 коп.), загальна вартість з ПДВ складає 7440000,00 грн (сім мільйонів чотириста сорок тисяч гривень 00 коп.). Ціну Товару вказано з урахуванням транспортних витрат. Транспортні витрати несе постачальник. Товар постачається: власним ходом. Разом з товаром постачальник передає покупцю: копію Свідоцтва про привласнення міжнародного ідентифікаційного коду виробника колісних транспортних засобів (WMI) і символів (VIS) міжнародного ідентифікаційного номера (VIN); довідку про наявність у постачальника власного або уповноваженого сервісного центру (ів) (сервісної служби) з обслуговування автоцистерн пожежних, із зазначенням адреси; технічні, якісні характеристики товару повинні передбачати необхідність застосування засобів по захисту навколишнього середовища, у разі необхідності; постачальник забезпечує передпродажну підготовку, навчання обслуговуючого персоналу на базі покупця (вартість цих послуг включена в ціну товару); постачальник при поставці товару надає на продукцію сертифікати відповідності державної системи сертифікації (за наявності), а також всю необхідну документацію для реєстрації у відповідних органах МВС України, керівництво по експлуатації на базовий автомобіль, формуляр, сервісну книжку на базовий автомобіль, паспорта і гарантії на обладнання, яке входить в комплектацію.

Відповідно до пункту 2 специфікації товар поставляється на умовах поставки DDP-склад покупця, відповідно до міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів «Інкотермс» в редакції 2010 року.

Згідно пункту 3 специфікації товар має бути поставлений таким чином, щоб виключити псування та / або знищення його на період поставки до моменту прийняття товару покупцем. Після поставки покупцю.

Пунктом 4 специфікації визначено, що строк поставки - 260-280 календарних днів, але не пізніше 25.03.2022 включно, з можливістю відстрочення поставки до 30 календарних днів без застосування штрафних санкцій з боку покупця.

Термін оплати поставленого товару: 100% протягом 40 календарних днів з моменту поставки товаро-матеріальних цінностей і підписання акту приймання-передачі. Вантажовідправник / постачальник товару: ТОВ «Валідус Спецавто». Вантажоодержувач / покупець: ПрАТ «Запоріжкокс» м. Запоріжжя. Реквізити вантажоодержувача: Україна 69600, м. Запоріжжя, вул. Діагональна, 4 (пункт 5, 6 та 7 специфікації)

За умовами пункту 8 специфікації датою поставки вважається дата приймання товару за фактичною кількістю і якістю на складі покупця з відміткою представника покупця в видаткової накладної, наданої постачальником. У разі підписання видаткової накладної представником покупця, останній надає постачальнику оригінал довіреності на право підпису та отримання товару.

Додатком №2 до договору №19/2021/557 від 26.07.2021 сторонами було підписано технічну специфікацію на автоцистерну пожежну, яка пропонується для постачання ПРАТ «Запоріжкокс» (далі технічна специфікація).

03.06.2022 року ТОВ «Валідус Спецавто» звернулося до ПАТ «Запоріжкокс» з листом №136/17-01 «Повідомлення про розірвання договору», у якому відповідач вказав, що внаслідок воєнних дій та обстрілів в районі виробництва, в цехах ТОВ «Валідус Спецавто» було вибито склопакети, з`явилися перебої в постачанні електроенергії, які не можна було компенсувати роботою генераторів. Також частину співробітників було мобілізовано та частиною співробітників було укладено контракти добровільно. У постачальників з`явилися проблеми з логістикою, деякі постачальники взагалі припинили роботу та поставки, оскільки знаходяться на тимчасово окупованих територіях, наведене в сукупності є форс-мажорними обставинами, які призвели до значних затримок виробництва транспортних засобів. Крім того, ТОВ «Валідус Спецавто» було отримано листа від Державної служби України з надзвичайних ситуацій «Про вжиття заходів захисту інтересів держави та населення», яким було повідомлено, що у зв`язку з агресією Російської Федерації та активними бойовими діями на території України при виконанні завдань було втрачено, зокрема значну кількість автомобілів спеціального призначення, у зв`язку з чим ДСНС затребувало від ТОВ «Валідус Спецавто» передати готову спецтехніку та техніку яка виготовляється, до переліку якої входить і автомобіль, що виготовлявся на замовлення позивача. Враховуючи викладене, відповідач просив підписати додаткову угоду про розірвання договору поставки №19/2021/557 від 26.07.2022.

На підтвердження настання форс-мажорних обставин відповідач надав лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022.

Як зазначає позивач і не заперечується відповідачем, у відповідь на лист ТОВ «Валідус Спецавто» від 03.06.2022 №136/17-01, позивач засобами електронного зв`язку повідомив про відмову у розірванні договору, а також зауважив на застосуванні заходів відповідальності за порушення умов договору, а саме неустойки в розмірі 0,05% від вартості непоставленого в строк товару, за кожний день прострочення.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 ГПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

19.10.2022 року ТОВ «Валідус Спецавто» у відповідь на електронний лист ПАТ «Запоріжкокс» щодо листа відповідача №136/17-01 від 03.06.2022, направило лист №357/1-01-01, в якому відповідач наголосив на неможливості виконання умов договору поставки №19/2021/557 від 26.07.2021 у зв`язку з введенням воєнного стану на території України та повномасштабною військовою агресією Російської Федерації проти України, тому просило підписати додаткову угоду про розірвання договору поставки.

Спір у даній справі виник з підстав неналежного виконання відповідачем зобов`язання за договором в частині своєчасної поставки товару, з огляду на що позивач просить суд стягнути з відповідача неустойку в розмірі 814680,00 грн за період з 25.04.2022 по 29.11.2022.

Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з приписами статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Зобов`язання, в силу вимог статей 526, 525 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься і у ст. 193 Господарського кодексу України.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, а відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 2 цієї ж статті унормовано, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Так, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до пункту 3.3, 3.4 договору строки поставки товару вказуються в специфікаціях. Постачальник має право здійснити поставку товару в інші терміни виключно на підставі попередньої письмової згоди покупця.

Пунктом 4 специфікації визначено, що строк поставки - 260-280 календарних днів, але не пізніше 25.03.2022 включно, з можливістю відстрочення поставки до 30 календарних днів без застосування штрафних санкцій з боку покупця.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач обумовлений договором товар не поставив, а отже наявні правові підстави для застосування до відповідача відповідальності за порушення строків поставки.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Статтею 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Приписами ст. 230 ГК України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

За умовами пункту 7.3 договору у випадку порушення термінів або обсягів поставок товару більш ніж на 30 (тридцять) календарних днів, постачальник сплачує покупцеві неустойку в розмірі 0,05% від вартості не поставленого в строк товару, за кожен календарний день прострочення строків поставки товару, при цьому неустойка нараховується Постачальнику починаючи з першого календарного дня порушення термінів або обсягів поставок товару.

Відтак, оскільки відповідач допустив прострочення поставки товару, на підставі наведених вище норм чинного законодавства та пункту 7.3 договору позивачем нараховано неустойку у розмірі 0,05% від вартості не поставленого в строк товару, за кожен календарний день прострочення строків поставки товару в сумі 814680,00 грн за період з 25.04.2022 по 29.11.2022 року.

Відповідно до частин 1, 2 статті 217 Господарського кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 ГК України).

Чинний на момент виникнення спірних правовідносин ГК України не розкривав окремо визначення понять "неустойка", "штраф", "пеня". Натомість правове визначення таких понять містять, зокрема, положення статті 549 ЦК України.

Згідно із частиною 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга, третя статті 549 ЦК України).

Текстуальне тлумачення положень статті 549 ЦК України свідчить, що законодавець у цій нормі пов`язує визначення пені як виду неустойки з такими кваліфікуючими ознаками як її обчислення: 1) за кожен день прострочення виконання; 2) у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання.

У схожій формі вжите поняття пені та здійснюється її обчислення в абзаці третьому частини другої статті 231 ГК України, яким визначено, що у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Подібним чином також визначено поняття пені в частині першій статті 17 Закону України "Про державні резерви" ("за кожний день прострочення поставки"), частині п`ятій, абзаці другому частини сьомої статті 13 Закону України "Про валюту і валютні операції" ("за кожний день прострочення"), пункті 129.6 статті 129 Податкового кодексу України ("за кожний день прострочення"), частині першій статті 26 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" ("за кожен день прострочення"), частині п`ятій статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів" ("за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення").

Системний аналіз наведених норм дозволяє стверджувати, що незалежно від того, які правовідносини урегульовано конкретними нормами права, наразі в законодавстві сформований єдиний підхід до застосування пені як виду неустойки (штрафної санкції), конститутивною ознакою якої є її нарахування за кожен день прострочення виконання зобов`язання.

Отже, поденне нарахування пені є ознакою, яка вирізняє її серед інших видів неустойки (штрафних санкцій) та визначає механізм обчислення (визначення розміру) пені.

Тобто вжитий у цьому випадку займенник "кожний (кожен)" пояснює формулу обчислення пені, за якою загальна сума пені визначається шляхом множення ставки пені на кількість днів прострочення.

Натомість порядок застосування штрафних санкцій закріплено в нормах статті 232 ГК України, частина шоста якої визначає правило щодо періоду (строку) та порядку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені).

За загальним правилом, визначеним частиною 6 статі 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Однак таке правило застосовується до правовідносин, лише у разі, якщо інше не встановлено законом або договором, адже словосполучення "якщо інше не встановлено законом або договором" допускає існування іншої норми закону, що регулює відповідні правовідносини, або іншого положення договору, який регулює конкретні договірні відносини сторін, що виконує функцію спеціальної норми по відношенню до загальної норми.

При цьому сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України), а й право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати) (див. постанову Верховного Суду України від 21 червня 2017 року в справі № 910/2031/16 (провадження № 3-432гс17).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.10.2024 у справі №911/952/22 виснувала, що застосування в тексті господарського договору формулювання "за кожен день прострочення" не можна вважати установленням іншого, ніж визначеного частиною шостою статті 232 ГК України, строку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені). Таке формулювання лише повторює вирізняльну характеристику пені (поденне її нарахування) та характеризує механізм її визначення (розрахунку), однак жодним чином не впливає на можливість зменшення або збільшення строку нарахування пені, визначеного законом чи договором.

Інше тлумачення (розуміння) наведеного формулювання (ототожнення його зі строком нарахування) фактично унеможливлює застосування положень частини шостої статті 232 ГК України щодо шестимісячного строку нарахування штрафних санкцій, оскільки на практиці сторони під час визначення в умовах договору відповідальності у вигляді пені майже завжди використовують формулювання щодо її нарахування "за кожен день прострочення", тим самим відтворюють визначення пені, закріплене в частині третій статті 549 ЦК України.

Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2024 у справі №911/952/22.

У той же час, пунктом 7 «Прикінцеві Положення» Господарського кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами), відповідно до ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020, встановлено з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України карантин, який неодноразово продовжувався до 30 червня 2023 року включно.

Приймаючи до уваги вищевикладене, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені за порушення строків поставки товару, з урахуванням приписів статті 232 ГК України та пункту 7 «Прикінцеві Положення» Господарського кодексу України, суд дійшов висновку про його обґрунтованість, вірність та відповідність фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної поставки товару підтверджений матеріалами справи і не спростований відповідачем, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог про стягнення неустойки у заявленому розмірі.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлені до стягнення кошти.

При цьому, суд відхиляє доводи відповідача про витребування спецавто, яке виготовлялося на замовлення ПАТ «Запоріжкокс» за договором поставки №19/2021/557 від 26.07.2021 на користь ДСНС.

Як вбачається з листа від 03.06.2022 ТОВ «Валідус Спецавто» посилається виключно на сам факт введення воєнного стану та лист ДСНС України із запитом про надання інформації про наявну техніку та затребування транспортного засобу, який повинен бути переданий ТОВ «Валідус Спецавто» для потреб ДСНС України.

Однак, ДСНС України в силу приписів чинного законодавства не має повноважень на примусове відчуження майна, а отже це не може бути об`єктивною причиною, що перешкоджає виконанню зобов`язань за договором.

Так, примусове відчуження майна у зв`язку із запровадженням та виконанням заходів правового режиму воєнного стану здійснюється за рішенням військового командування, погодженим відповідною державною адміністрацією або виконавчим органом відповідної місцевої ради (або без такого погодження у місцевостях, де ведуться бойові дії), втім доказів прийняття відповідного рішення компетентними органами суду не надано.

Відхиляє суд і доводи відповідача про те, що своєчасному виконанню договору перешкоджав введений в Україні режим воєнного стану, який згідно листа Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 визнається форс-мажорною обставиною.

Так, відповідно до листа Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 визнано форс-мажорною обставиною військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану 24.02.2022 року. Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними. Це означає, що війна є форс-мажором, тобто обставиною непереборної сили, яка звільняє від відповідальності у випадку несвоєчасного виконання зобов`язання, виконання якого настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно якого стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків, згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт та ситуації, що з ним пов`язані (включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, ембарго, діями іноземного ворога): загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибухи, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані положеннями відповідних рішень або актами державних органів влади, закриття морських проток, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також обставини, викликані винятковими погодними умовами чи стихійним лихом - епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха, тощо (ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України»).

Відповідно до ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Втім, вищевказаний лист Торгово-промислової палати України носить загальний інформаційний характер, оскільки констатує абстрактний факт без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні. Разом із тим, неможливість виконання договірних зобов`язань особа повинна підтверджувати документально в залежності від її дійсних обставин, що унеможливлюють виконання на підставі вимог законодавства, чого відповідачем у встановленому законом порядку доведено не було.

Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Згідно з положеннями статті 218 Господарського кодексу України, у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Таким чином, в той час як форс-мажорні обставини унеможливлюють виконання договірного зобов`язання в цілому, істотна зміна обставин змінює рівновагу стосунків за договором, суттєво обтяжуючи виконання зобов`язання лише для однієї із сторін.

У постановах Верховного Суду від 30.11.2021 у справі №913/785/17 та від 07.06.2023 у справі №906/540/22 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

При цьому, як зазначено у постанові Верховного Суду від 25.01.2022 у справі №904/3886/21, належним підтвердженням існування форс-мажорних обставин (доказом існування обставин непереборної сили, які звільняють сторону від відповідальності за невиконання умов договору) є відповідний сертифікат.

Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Отже, в будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

Такі обставини, як оголошена чи неоголошена війна, військові дії, введення воєнного стану та комендантської години самі по собі не є абсолютними форс-мажорними обставинами.

Вони можуть набути статусу форс-мажорних виключно за умови правової кваліфікації їх такими судом в межах вирішення кожного окремого спору.

Відповідач до листа №357/1-01-01 від 19.10.2022, як підставу для розірвання договору поставки долучив докази настання форс-мажорних обставин, а саме: акт огляду інтернет сторінок від 26.08.2022, договір оренди №1-18 нерухомого приміщення, що належить до державної власності від 15.02.2018, накази «Про увільнення від роботи у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації» №106-к від 01.03.2022, №105-К від 08.03.2022, №104-к від 01.03.2022, лист ТОВ «МАН Трак енд Бас Юкрейн» від 01.03.2022, договір поставки №8/01.02.2022 від 01.02.2022, додаткову угоду №1 до договору поставки №8/01.02.2022 від 01.02.2022, лист №107А/01-01 від 18.05.2022.

Однак, суд не може прийняти до уваги наведені докази у підтвердження настання для відповідача форс-мажорних обставин та неможливості виконання ним умов договору поставки №19/2021/557 від 26.07.2021.

Так, як вбачається з акту огляду Інтернет сторінок від 26.08.2022 відповідачем було зафіксовано в мережі Інтернет новини про ракетні удари Російської Федерації по території Васильківського району Київської області та безпосередньо м. Василькова, втім, як вбачається з умов договору оренди №1-18 нерухомого приміщення, що належить до державної власності від 15.02.2018 і про це наголошує відповідач, його виробничі потужності знаходяться за адресою: 08631, смт. Глеваха, Васильківського району, Київської області.

При цьому, з наведеної у акті інформації та розміщених у ній фото матеріалів неможливо достовірно встановити місцезнаходження пошкоджених об`єктів, як і неможливо співставити їх з нерухомим майном, яке передавалося відповідачу в оренду на підставі договору оренди №1-18 нерухомого приміщення, що належить до державної власності від 15.02.2018.

Разом з тим, відповідач посилається на введення активних бойових дій поруч з смт. Глеваха та безпосередньо з приміщеннями, які були передані йому в оренду.

Втім, наведені доводи спростовуються відомостями з Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджених Наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22 грудня 2022 року № 309 (в чинній на той момент редакції), за яким на території смт. Глеваха та в цілому Васильківської територіальної громади Київської області бойових дій не велося.

Критично суд оцінює і доводи відповідача про неможливість виконання умов договору, з огляду на увільнення та мобілізацію значної частини працівників до лав Збройних Сил України, оскільки додані до листа накази «Про увільнення від роботи у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації» №106-к від 01.03.2022, №105-К від 08.03.2022, №104-к від 01.03.2022, свідчать лише про увільнення та мобілізацію 3-ох працівників, при цьому, на переконання суду, сам по собі факт увільнення трьох працівників, яке відбулося орієнтовно за 30 днів до завершення строку поставки, встановленого договором у 280 днів, не може вважатися обставиною, яка істотно впливає на належне виконання зобов`язань постачальником.

Надані ж відповідачем лист ТОВ «МАН Трак енд Бас Юкрейн» від 01.03.2022, договір поставки №8/01.02.2022 від 01.02.2022, додаткова угода №1 до договору поставки №8/01.02.2022 від 01.02.2022 та лист №107А/01-01 від 18.05.2022, судом не приймаються до уваги, оскільки відповідачем не доведено яким чином викладені у них обставини впливають на виконання умов договору поставки №19/2021/557 від 26.07.2021, з огляду на положення специфікації, де чітко визначено виробника товару ТОВ «Валідус Спецавто».

До того ж, ризики невиконання зобов`язань контрагентами відповідача не можуть бути підставою для звільнення ТОВ «Валідус Спецавто» від відповідальності за невиконання умов договору поставки №19/2021/557 від 26.07.2021, укладеного з ПАТ «Запоріжкокс», який був укладений задовго до початку повномасштабної військової агресії російської федерації проти України.

Водночас, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

Суд також зважає, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі «Шевельов проти України»).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.05.2023 у справі №924/1351/20(924/214/22).

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є доведеними належними доказами, дослідженими судом, а тому підлягають задоволенню.

Згідно з пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 129, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Запоріжкокс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Валідус Спецавто» про стягнення 814680,00 грн задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Валідус Спецавто» (08159, Київська обл., Фастівський р-н, с. Гатне, вул. Зоряна, буд. 6, ідентифікаційний код 38347611) на користь Приватного акціонерного товариства «Запоріжкокс» (69035, м. Запоріжжя, вул. Діагональна, буд. 4, ідентифікаційний код 00191224) пеню у розмірі 814680 (вісімсот чотирнадцять тисяч шістсот вісімдесят) грн 00 коп. та судовий збір у розмірі 9776 (дев`ять тисяч сімсот сімдесят шість) грн 16 коп.

3. Видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 09.09.2025.

СуддяТ.В. Васильченко