ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.09.2025 року м. Дніпро Справа № 908/1514/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Чус О.В. (доповідач)

судді: Іванов О.Г., Кощеєв І.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОРТУС ЛТД» на рішення Господарського суду Запорізької області від 08.11.2024 (повне рішення складено 20.11.2024, суддя Мірошниченко М.В.) у справі № 908/1514/24

за позовом Концерну «Міські теплові мережі», м. Запоріжжя

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ОРТУС ЛТД», м. Запоріжжя

про стягнення 237 981,77 грн.,

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Запорізької області звернувся Концерн «Міські теплові мережі» з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОРТУС ЛТД» заборгованості в сумі 237 981,77 грн. за послуги постачання теплової енергії, які надавались відповідачу за адресою: м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 167, приміщення 52, за період з 01.11.2021 по 31.01.2024 на підставі типового індивідуального договору №72204401 про надання послуги з постачання теплової енергії, укладеного сторонами 01.11.2021.

Позов заявлено на підставі ст. ст. 322, 525, 526, 530, 625, 629 Цивільного кодексу України, ст.ст. 13, 14 Закону України Про житлово-комунальні послуги, Закону України Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання, Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №830, Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 №315.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 08.11.2024, в даній справі, позов задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОРТУС ЛТД» (69006, м. Запоріжжя, вул. Мала, буд. 3, ідентифікаційний код 35037500) на користь Концерну «Міські теплові мережі» (69091, м. Запоріжжя, вул. Героїв полку Азов, буд. 137, ідентифікаційний код 32121458) суму 237981,77 грн. (двісті тридцять сім тисяч дев`ятсот вісімдесят одна грн. 77 коп.) заборгованості та суму 2855,78 грн. (дві тисячі вісімсот п`ятдесят п`ять грн. 78 коп.) судового збору.

Повернуто Концерну «Міські теплові мережі» (69091, м. Запоріжжя, вул. Героїв полку Азов, буд. 137, ідентифікаційний код 32121458) суму 1275,09 грн. (одна тисяча двісті сімдесят п`ять грн. 09 коп.) надміру сплаченого судового збору.

Не погодившись з рішенням суду, засобами поштового зв`язку, представник Товариства з обмеженою відповідальністю "ОРТУС ЛТД" звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду від 08.11.2024 та ухвалити нове рішення, яким позові вимоги задовольнити частково в розмірі 180 305,34 грн., а в іншій часині відмовити; судові витрати покласти та позивача.

Апеляційна скарга обґрунтована наступним.

1. Апелянт вважає, що Судом першої інстанції були порушені ст. 2, 7, 73, 74, 80, 86, 236-238 ГПК України, а саме ним зроблено помилковий висновок на підставі неналежних доказів Позивача, щодо доведеності та обґрунтованості об`єму наданих послуг, а також не прийнято до увагу контррозрахунок Відповідача.

Скаржник зазначає, що описова та мотивувальної частини оскаржуваного рішення не дають Апелянту вважати, що його аргументи були почуті, тому що в рішенні відсутні доводи Апелянта, їх аналіз, а також не надано жодного аналізу контррозрахунку Відповідача, який було відхилено судом першої інстанції з необґрунтованих підстав.

1.1. Матеріали справи не містять взагалі обрахунку (розрахунку) Позивачем суми заборгованості, що призвело до порушення судом першої інстанції норм процесуального права з підстав відсутності математичного обрахунку суми, що заявлена до стягнення.

Апелянт зауважує, що визначаючи розмір заборгованості за Публічним договором, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості та контррозрахунок), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Відповідач відмічає, що матеріали справи, як і текст позовної заяви не містить обґрунтований розрахунок сум, що стягуються, а до позовної заяви додатком долучені документи під назвою «Розрахунок заборгованості за договором» (далі - також розрахунок) в якому лише відображені певні цифри. Такий розрахунок не може слугувати доказом розміру грошових вимог позивача до відповідача та не є обґрунтованим розрахунком сум у розумінні пункту 3 частини 3 статті 162 ГПК, який повинен бути аргументованим, переконливим, зрозумілим для аналізу та подальшої оцінки судом, що достатньо підтверджує результат математичного розрахунку викладеного шляхом обчислення, підрахування, лічби конкретних сум заборгованості.

На думку Апелянта, обґрунтований розрахунок повинен містити обчислення (суму боргу, тарифи, коефіцієнти, площу загальну будівлі та приміщення Апелянта, період помісячно, підсумковий та загальний розмір заборгованості за всіма критеріями тощо), та порядок нарахування відповідних сум за кожним відмінним критерієм заборгованості (додавання, множення, нарахування процентів, підсумок тощо) та підстави такого нарахування та застосування певних показників, передбачені законом або умовами договору.

Саме такий контррозрахунок було подано Апелянтом разом із доказами, на підставі яких робився такий контррозрахунок.

Але суд першої інстанції, на думку Апелянта, незаконно відхилив такий контррозрахунок без належної його перевірки, зазначивши у рішенні про "недоведеність площ інших споживачів та квартир у будинку" та відсутністю "правових підстав для здійснення позивачем перерахунку обсягу та вартості наданої послуги за спірний період" в порядку пунктів 1, 3 розділу XII Методики при уточненні показань вузлів комерційного або розподільного обліку.

Скаржник звертає увагу, що Відповідач при здійсненні контррозрахунку не ставив під сумнів показання вузлів комерційного обліку, а стверджував, що Позивачем невірно визначено вихідні дані для обрахунку за спірний період - такі як площа будівлі, обсяги на ЗБП Позивач зобов`язаний був проводити по формулі 23 та 24 Методики, а не спрощено.

Щодо нібито недоведеності інформації щодо площ інших споживачів будинку та квартир, то такі твердження суду першої інстанції, на думку відповідача, також не відповідають дійсності та матеріалам справи.

Апелянт зазначає, що з основу свого контррозрахунку Апелянт узяв показники площі будівлі саме Позивача (згідно відповіді Концерну «МТМ» № 4838/42-7569 від 14.08. 2024 р.), яким надано документ «Розподіл обсягів теплової енергії між споживачами будинку за адресою просп. Соборний, буд.167 за період з 01.11.2021 р. - 31.01.2024 р.(додавався разом із клопотанням Відповідача про долучення доказів від 03.09.2024 р.). В першій таблиці цього документу вбачається приклад детальний розрахунок розподілу між споживачами, які отримують послуги за листопад 2022 р (колонка 1). В останній графі «всього» колонці З «Площа приміщення» становить - 5279,86 м2, в яку входять показники як житлових квартир 3388,63 м2 та інших споживачів - власників нежитлових приміщень.

Але, як вказано в апеляційній скарзі, Апелянт виявив помилки у визначенні площ саме по нежитловим приміщенням, про що зазначив у своєму контррозрахунку. Так, площі приміщень для ТОВ «Кінотеатр «Валентина» (885,51 + 85,12) не співпадають з даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, де вказані менші площі - 883,9 м2 та 61.8 м2. Також, у будинку 167 по пр. Соборний знаходиться два приміщення ПП-фірма «Дар`ял» площею 249,00 м2 (221,1 + 27,9). Цей факт підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.07.2024 року, який надавався разом із відзивом Відповідача, а саме на сторінці 1 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 та сторінці 5 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 4869340. Але, площі приміщень такого споживача взагалі не вказано в першій таблиці в наданому додатку № 2. Твердження Позивача щодо відключення приміщень ПП-фірма «Дар`ял» від мереж центрального опалення не підтверджуються матеріалами справи, а саме доказів такого відключення Позивачем не надано.

Скаржник наголошує, що судом першої інстанції не зроблено жодного аналізу вказаних доказів, які доводять наявність помилок в розрахунку Позивача, не надано жодного аналізу аргументам та доказам Апелянта, а просто необґрунтовано їх відхилено, без пояснення причин та підстав такого відхилення.

Таким чином, на думку відповідача, обсяг теплової енергії, що фактично відпущено для ПП-фірма «Дар`ял», виставляється іншим споживачам (в тому числі і Апелянту) і, як наслідок, визначення обсягу теплової енергії для приміщення Апелянта вже безпідставно завищено.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції, маючи передбачений законом обов`язок на перевірку доказів, з`ясування фактичних обставин справи та встановлення правовідносин, які виникли між сторонами, ухилився від перевірки розрахунку, поданого МТМ, дослідження і оцінки його у сукупності з іншими доказами у справі, в тому числі і контррозрахунку Відповідача, та дійшов необґрунтованого висновку про повне задоволення позовних вимог, оскільки такий висновок зроблено судом без належного з`ясування всіх обставин, що мають значення для розгляду справи. Апелянту також не зрозуміло як суд першої інстанції математично обрахував суму заборгованості.

1.2. В матеріалах справи наявні докази, які подавались Відповідачем (Апелянтом), що вихідні дані, які використовував Позивач для визначення об`єму послуги, є некоректними (помилковими), але суд першої інстанції взагалі проігнорував їх.

Скаржник наголошує, що судом першої інстанції не надано жодної оцінки доказам Апелянта, а саме інформації з державного реєстру нерухомого майна щодо нежитлових приміщень по будівлі 167 пр. Соборний, м. Запоріжжя, листам ТОВ "Місто для людей Запоріжжя" вих. № 24/563-1 від 5 03.09.2024 року, вих. № 24/598-1 від 24.09.2024; листу Міністерства розвитку громад та територій України № 7/11/0528-22 від 16.09.2022 р.

На підставі вищенаведеного, Апелянт вважає, що при прийнятті рішення суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що призвело в результаті до неправильного застосування судом норм матеріального права.

2. Апелянт вважає, що Судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права (незастосовання ДБН В 2.2-15-2005 "Житлові будинки, ДБН В 2.2-15:2019 Житлові будинки, ДБН 6,2.5-67:2013 "Опалення, вентиляція та кондиціонування, які підлягали застосуванню), що призвело до прийняття незаконного рішення.

Відповідач зазначає, що загальновідомо, що підвали багатоквартирних будинків відносяться до допоміжних приміщень, оскільки призначені для прокладання трубопроводів внутрішньобудинкової системи опалення, по яким постачається теплова енергія у опалювані приміщення першого та вище поверху, в останніх обов`язково встановлюються опалювальні прилади/радіатори, які мають забезпечити нормативну внутрішню температуру + 18°С, що визначена в п. 1 розділу VIII «Вимоги щодо забезпечення нормативної температури повітря в опалюваному приміщенні» Методики № 315.

Скаржник звертає увагу Суду апеляційної інстанції, що після зміни форми власності на підвал в ньому залишаються трубопроводи на забезпечення функціонування системи опалення будинку і тому такі приміщення продовжують виконувати функцію допоміжних приміщень.

Таким чином, на думку апелянта, у підвальні приміщення можуть надходити лише незначні теплові втрати від ізольованих трубопроводів, що не являється опаленням.

Відповідач зазначає, що розрахункова температура повітря для приміщень встановлена в Державних будівельних нормах (далі - ДБН), оскільки лише при проектуванні будинку визначається статус «опалюване приміщення». Так, в таблиці № 4 ДБН В 2.2-15-2005 "Житлові будинки" та аналогічній таблиці № 2 ДБН В 2.2-15:2019 "Житлові будинки" вбачається, що для приміщень квартири внутрішня температура в середньому становить + 18°С, а для підвалу взагалі не визначена . Також, згідно пунктів В4 та В5 додатку "В" ДБН В.2.2-15-2005 "Житлові будинки" встановлено, що загальна площа житлового будинку визначають як суму площ поверхів будинку, виміряних у межах внутрішніх поверхонь зовнішніх стін, а також площ балконів і лоджій. Площа сходових кліток, ліфтових та інших шахт включається до площі поверху з урахуванням їх площ на рівні даного поверху.

Скаржник вказує, що площа горищ і технічних поверхів та підвалів до площі будинку не включається. Тобто, площа підвалів не має опалюваної площі, оскільки не входить навіть в загальну площу будинку.

Крім того, апелянт відмічає, що пунктом 10 розділу І «Загальні положення» Методики в другій редакції встановлено, що базою для розподілу загального обсягу спожитої теплової енергії у будівлі/будинку за відсутності приладів розподільного обліку теплової енергії є опалювана площа приміщень, визначена у договорі про надання послуги з постачання теплової енергії.

Відповідач зауважує, що опалювана площа є тільки в «опалюваних приміщення» - це приміщення у будівлі/будинку, яке забезпечується тепловою енергією за допомогою внутрішньобудинкової системи теплопостачання, та у якому забезпечується нормативна температура повітря (термін Методики). Натомість, у підвалах немає опалюваної площі згідно норм ДБН. Отже, згідно вищевказаних норм ДБН площа підвалів не входить в загальну площу будинку, і в таких приміщеннях лише за рахунок теплових втрат від трубопроводів (за наявності) на забезпечення функціонування системи опалення будинку неможливо забезпечити нормативну температуру + 18 С, яка є головною ознакою опалюваного приміщення.

На переконання скаржника, з таких підстав в підвалах не має опалюваної площі, яка є базою для розподілу загального обсягу теплової енергії (п.10 Методики в другій редакції).

Отже, як вважає апелянт, у Позивача відсутні законні підстави розподіляти обсяг теплової енергії на загальнобудинкові потреби для підвалу відповідача, який є окремою частиною приміщення.

Враховуючи наведене, на думку відповідача, висновки суду першої інстанції у цій частині ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права, що привело до прийняття незаконного рішення.

3. Апелянт вважає, що Судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права (розрахунок теплопостачання на ЗБП за період січень 2022 року по 31 січня 2024 року повинен бути зроблений згідно формул 23 та 24 Методики 315 у другій редакції), що призвело до прийняття незаконного рішення та порушення процесуальних норм щодо неврахування контррозрахунку Апелянта.

Скаржник зауважує, що у рішенні взагалі відсутні будь-які висновки, мотиви суду першої інстанції з приводу відхилення контррозрахунку Апелянта в частині застосування формул 23 та 24 Методики за спірний період щодо визначення об`єму теплопостачання на ЗБП по будівлі 167 пр. Соборний, 167, м. Запоріжжя, а також аналізу інформації, яка надана управителем будинку ТОВ "Місто для людей Запоріжжя", бездіяльності Позивача в частині отримання самостійно цієї інформації по будинку тощо.

Апелянт вважає, що судом неправомірно прийняті показники Позивача для розрахунку фактичного обсягу теплової енергії, що витрачений на загальнобудинкові потреби опалення будинку, по спрощеному варіанту у розмірі 25%.

Відповідач звертає увагу, що Позивач не виконав вимоги пункту 7 розділу IV Методики та не звертався до розпорядника інформації для отриманням точних даних для формули 24, а зразу почав проводити нарахування по вимогам пункту 8 розділу IV - по спрощеному варіанту та визначав такий обсяг як 25% від загального обсягу теплової енергії.

Таким чином, на думку скаржника, Позивачем прямо порушено вимоги Методики № 315 і обсяги на ЗБП визначено не вірно.

В апеляційній скарзі відзначено, що натомість, Відповідач (Апелянт) звернувся до розпорядника інформації - управляючою компанією ТОВ «МДЛ Запоріжжя» та отримав 2 відповіді, в яких надані точні дані для розрахунку по формулам 23 і 24 та відповідно до яких зроблено контррозрахунок з січня 2022 р. по січень 2024р. включно, та подано в матеріали справи.

Отже, як вважає апелянт, суд першої інстанції, неповно дослідив зібрані в справі докази в їх сукупності, проігнорував помилковість здійсненого Позивачем розрахунку і не провів самостійно перерахунок спірних сум (з урахуванням поданого Відповідачем контррозрахунку), що призвело до стягнення необґрунтовано завищеної суми з Відповідача.

Скаржник зазначає, що з урахуванням викладеного, Суд першої інстанції дійшов неправильного висновку щодо підстав для повного задоволення позову. Апелянт вважає, що при вирішенні даного спору суд першої інстанцій не дотримався вимог статей 86, 236 ГПК України щодо прийняття судового рішення на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що унеможливило встановлення усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому судове рішення у справі підлягає скасуванню як таке, що прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Крім того, на виконання вимог ст.ст. 124 ГПК України, Апелянт повідомляє про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які Відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку розглядом справи: оплата судового збору в розмірі 4283,67 грн.; оплата 10 000,00 грн. гонорару адвокату за професійну правничу допомогу з надання попередньої- правової консультації та підготовки апеляційної скарги, процесуальних заяв/документів, заяв по суті та інших матеріалів до суду апеляційної інстанції; - з розглядом справи на гонорар адвоката за представництво в суді з розрахунку 2000,00 грн. за участь в кожному судовому засіданні, що відбулося і в якому адвокат взяв участь; - "гонорару успіху" у розмірі 10% від суми, на яку буде зменшено первинно заявлені Позивачем позовні вимоги.

Керуючись ч. 8 ст. 129 ГПК України, Апелянт заявляє, що докази щодо розміру судових витрат будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

13.03.2025 представник Концерну «Міські теплові мережі» через систему «Електронний суд» звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з письмовими поясненнями на апеляційну скаргу ТОВ ОРТУС ЛТД, в яких зазначає таке.

Позивач не погоджується з апеляційною скаргою, вважає її необґрунтованою, та такою що не підлягає задоволенню з огляду на наступне:

Позивач вказує, що під час розгляду справи у суді першої інстанції суд дослідив повно та всебічно усі надані докази та пояснення сторін.

Так, ТОВ Апелянт має у власності приміщенням № 52 в будинку № 167 по проспекту Соборному в місті Запоріжжя на підставі Договору купівлі-продажу від 25.06.2007 року загальною площею 444,6 кв.м. Згідно Технічного паспорту, виконаного на замовлення апелянта, нежитлове приміщення №52 по пр..Соборному 167 розташовано на підвальному поверсі житлового будинку та виділено в окремий об`єкт нерухомого майна. Приміщення складається з групи приміщень які мають окремі номери та призначення: коридор, кухня, склад, кабінет, роздягальня тощо. Приміщення підвалу №52 на праві приватної власності належить апелянту, відповідно не є допоміжним приміщенням, оскільки не призначено для забезпечення експлуатації будівлі/будинку та побутового обслуговування його мешканців.

Позивач зазначає, що у першій редакції Методики 315 було визначення неопалюване приміщення - приміщення у будівлі, яка забезпечується тепловою енергією від централізованого або автономного джерела теплопостачання та у якому не нормується температура внутрішнього повітря і відсутні опалювальні прилади будь-якого типу та трубопроводи внутрішньобудинкової системи теплопостачання та постачання гарячої води. Однак споживачем у письмових пояснення зазначено що «…після зміни форми власності на підвал в ньому залишаються трубопроводи на забезпечення функціонування системи опалення будинку і тому такі приміщення продовжують виконувати функцію допоміжних приміщень».

Стосовно нормування температури позивач повідомляє, що системи опалення, охолодження, внутрішнього теплопостачання, вентиляції та кондиціонування вбудованих в житлові будинки приміщень повинні обладнуватися відповідно до норм проектування цих приміщень та забезпечувати параметри їх мікро-клімату, які слід приймати згідно з ДБН В.2.5-67. У разі змінення функції цих приміщень необхідно розробляти проект щодо їх відповідності до нового призначення.

Позивач вказує, що згідно п.6.3.4 ДБН В.2.5-67:2013 «Опалення, вентиляція та кондиціювання» теплове навантаження систем опалення слід визначати згідно з ДСТУ Б ЕN 12831. Проектна внутрішня температура згідно ДСТУ Б ЕN 12831 залежить від призначення або способу використання приміщення.

Відповідно до вищевказаних стандартів проектна внутрішня температура дорівнює: найнижча 5°С регламентована для приміщень, які не призначені для перебування людей (у житлових будинках це шахти ліфтів); 8°С для приміщень, в яких тривалість перебування людей у стані руху та у верхньому вуличному одязі не перевищує 1 годину (в житлових будинках - сходові клітини); 12°С для приміщень призначених для постійного перебування людей у верхньому вуличному одязі (склади, вестибюлі, очікувальні таке інше); для приміщень призначених для постійного перебування людей без верхнього вуличного одягу від 16°С до 24°С.

Згідно ДБН В.2.5-67:2013 місце постійного перебування людей у приміщенні - це місце, де люди перебувають безперервно більш ніж 2 години.

Позивач зауважує, що приміщення № 52 що належить ТОВ «ОРТУС ЛТД» та розташоване в підвалі житлового будинку не є допоміжним або не опалюваним, у ньому нормується температура внутрішнього повітря, а відповідно приймає участь у розподілі загального обсягу теплової енергії. Крім того, позивач зазначає, що у разі якщо апелянт вважає приміщення підвалу допоміжним то виникає питання щодо законності державної реєстрації права власності, оскільки за змістом рішення Конституційного Суду України від 2 березня 2004 року №4-рп/2004 допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні тощо) передаються безоплатно в спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього (п.1.1).

Позивач посилається на статтю 319 ЦК України, ч.ч. 1 та 2 ст. 369 ЦК України, ч. 2 ст. 382 ЦК України, ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та вказує, що таким чином, допоміжні приміщення належать всім співвласникам житлового будинку без реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. І відповідно до сталої практики суддів всіх інстанції така реєстрація права власності на допоміжні приміщення підлягають скасуванню в судовому порядку.

З огляду на вищевикладене, позивач вважає, що рішення Господарського суду Запорізької області прийнято з урахуванням норм чинного законодавства України, є законним та обґрунтованим та таким, що не підлягає скасуванню.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.12.2024 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Чус О.В., судді: Дармін М.О., Кощеєв І.М.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.12.2024 відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження до Центрального апеляційного господарського суду матеріалів справи № 908/1514/24. Доручено Господарському суду Запорізької області надіслати до Центрального апеляційного господарського суду матеріали справи № 908/1514/24.

01.01.2025 матеріали даної справи надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 06.01.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОРТУС ЛТД» на рішення Господарського суду Запорізької області від 08.11.2024 у справі № 908/1514/24 - залишено без руху. Рекомендовано скаржнику усунути недоліки апеляційної скарги, а саме: подати до апеляційного суду належні докази сплати судового збору, на належні реквізити, надавши строк 10 днів з дня отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків.

20.01.2025 від скаржника до Центрального апеляційного господарського суду надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, якою долучено до матеріалів скарги докази сплати судового збору у розмірі 4542,00 грн, відповідно до квитанції від 14.01.2025.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 22.01.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОРТУС ЛТД» на рішення Господарського суду Запорізької області від 08.11.2024 у справі № 908/1514/24; визначено розглянути апеляційну скаргу у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в порядку письмового провадження.

Відповідно до розпорядження керівника апарату суду № 671/25 від 15.09.2025, у зв`язку з відрядженням судді Дарміна М.О., протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.09.2025 визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Чус О.В., судді: Іванов О.Г., Кощеєв І.М.

Встановлені судом обставини справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю ОРТУС ЛТД (відповідач) є власником приміщення №52 в будинку № 167 по проспекту Соборному в місті Запоріжжя на підставі договору купівлі-продажу №3595 від 25.06.2007, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17.07.2007 №15254790.

Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом господарської діяльності Концерну «Міські теплові мережі» (позивача) є постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря.

Згідно з частиною 7 статті 14 Закону України від 09.11.2017 № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» до дати обрання співвласниками багатоквартирного будинку однієї з моделей організації договірних відносин, визначених частиною першою цієї статті, та/або досягнення згоди з виконавцем про розмір плати за обслуговування внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку, що забезпечують надання відповідної комунальної послуги, між виконавцем відповідної комунальної послуги та кожним співвласником укладається публічний договір приєднання відповідно до вимог частини п`ятої статті 13 цього Закону.

Частиною 5 статті 13 даного Закону встановлено, що в разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.

Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги.

02.10.2021 Концерн «Міські теплові мережі» оприлюднив на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та на власному офіційному веб-сайті індивідуальний договір про надання послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, що є публічним договором приєднання.

Пунктом 4 даного договору встановлено, що фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання (додаток), сплата рахунка за надану послуги, факт отримання послуги.

Згідно з абзацом 1, 2 пункту 8, абзацом 2 пункту 9 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 830, постачання теплової енергії для потреб опалення здійснюється в опалювальний період.

Рішення про початок та закінчення опалювального періоду приймається органами місцевого самоврядування з урахуванням кліматичних умов згідно з будівельними нормами і правилами, правилами технічної експлуатації теплових установок і мереж, державними санітарними нормами і правилами.

Постачання теплової енергії для потреб опалення здійснюється в опалювальний період безперервно, крім часу перерв, визначених частиною першою статті 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до підпункту 12 пункту 42 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 830, споживач має право відключитися від систем (мереж) централізованого опалення (теплопостачання) відповідно до Порядку відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води, затвердженого наказом Мінрегіону від 26 липня 2019 р. № 169.

Відповідно до пунктів 1, 9, 12 розділу ІІ Порядку відключення споживачів від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.07.2019 № 16), рішення щодо відключення власників (співвласників) будівель, у тому числі житлових будинків, від ЦО та/або ГВП приймається органом місцевого самоврядування відповідно до законодавства за письмовою заявою власника (співвласників) такої будівлі, в тому числі житлового будинку, з урахуванням рішення постійно діючої комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від систем (мереж) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води.

Для відключення будівлі, в тому числі житлового будинку, власник (співвласники) забезпечує розроблення проєкту відключення будівлі від ЦО та/або ГВП, який має відповідати вимогам чинних державних будівельних норм та правил, і проєкту системи індивідуального чи автономного теплопостачання будівлі, який розробляється з урахуванням схеми теплопостачання населеного пункту та має відповідати вимогам чинних державних будівельних норм та правил.

Після виконання робіт із відключення будівлі від ЦО та/або ГВП складається акт про відключення будівлі, в тому числі житлового будинку, від зовнішніх інженерних мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання)/постачання гарячої води (додаток 2) - по одному примірнику для власника/представника співвласників та кожного виконавця відповідної комунальної послуги, а також для оператора зовнішніх інженерних мереж або іншого суб`єкта господарювання (у разі їх залучення відповідно до пункту 10 цього розділу). Такий акт підписується усіма присутніми під час відключення сторонами: власником/представником співвласників та кожним виконавцем відповідної комунальної послуги, а також оператором зовнішніх інженерних мереж або іншим суб`єктом господарювання (у разі їх залучення).

Після підписання акта виконавець відповідної комунальної послуги повідомляє власника (співвласників) про перегляд умов або розірвання договору про надання відповідної комунальної послуги.

Враховуючи знаходження нежитлового приміщення відповідача в багатоквартирному будинку та відсутність доказів відключення його від мережі централізованого опалення, суд дійшов висновку, що відповідач акцептував договір з позивачем шляхом споживання послуги з постачання теплової енергії, тому відповідно до ч. 5 ст. 13, ч.7 ст. 14 Закону України від 09.11.2017 №2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» між сторонами укладений з 01.11.2021 публічний типовий індивідуальний договір №72204401 про надання послуги з постачання теплової енергії (надалі - договір) за адресою: м. Запоріжжя, проспект Соборний буд. 167, приміщення № 52.

Згідно з п. 5 договору виконавець зобов`язується надавати споживачу послугу відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження будинку, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені цим договором.

Обсяг спожитої споживачем послуги визначається як частина обсягу теплової енергії, спожитої у будинку для потреб опалення, визначеної та розподіленої згідно з вимогами Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання».

Згідно з рішеннями Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 23.10.2021 №382 «Про початок опалювального періоду 2021 2022 років у м. Запоріжжя» та від 29.03.2022 №126 «Про закінчення опалювального періоду 2021 2022 років у м. Запоріжжя» опалювальний сезон 2021 2022 років у м. Запоріжжя тривав з 01.11.2021 по 31.03.2022.

Відповідно до рішень Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 31.10.2022 №410 «Про початок опалювального періоду 2022 2023 років у м. Запоріжжя», від 27.03.2023 №186 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 24.03.2023 №184 «Про закінчення опалювального періоду 2022-2023 років у м. Запоріжжя» опалювальний період 2022 2023 років у м. Запоріжжя тривав з 25.11.2022 по 31.03.2023.

Згідно з рішеннями Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 09.11.2023 №665 «Про початок опалювального періоду 2023 2024 років у місті Запоріжжя» та від 27.03.2024 №87 «Про закінчення опалювального періоду 2023 2024 років у місті Запоріжжя» опалювальний період 2023 2024 у м. Запоріжжя тривав з 25.11.2023 по 15.04.2024.

Відповідно до п. 11 договору обсяг спожитої у будинку послуги визначається як обсяг теплової енергії, спожитої в будинку за показаннями засобів вимірювальної техніки вузла (вузлів) комерційного обліку або розрахунково відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22 листопада 2018 р. № 315 (далі Методика розподілу).

Позивач надав докази оснащення житлового будинку по пр. Соборний 167 у м. Запоріжжя, в якому знаходиться приміщення відповідача, приладом комерційного обліку теплової енергії SHARKY 775, заводський номер 72795076, акти обстеження системи теплоспоживання, акти зняття показів приладу обліку теплової енергії у спірному періоді.

На підставі відомостей про обсяг спожитої в будинку теплової енергії позивач нарахував відповідачу вартість послуги з постачання теплової енергії до приміщення відповідача за період з листопада 2021 року по січень 2024 року та сформував рахунки на оплату:

- за листопад 2021 року на суму 16208,26 грн.;

- за грудень 2021 року на суму 9879,84 грн.;

- за січень 2022 року на суму 17372,35 грн.;

- за лютий 2022 року на суму 9570,49 грн.;

- за березень 2022 року на суму 26022,90 грн.;

- за квітень 2022 року на суму 2002,70 грн.;

- за травень 2022 року на суму 2002,70 грн.;

- за червень 2022 року на суму 2002,70 грн.;

- за липень 2022 року на суму 2002,70 грн.;

- за серпень 2022 року на суму 2002,70 грн.;

- за вересень 2022 року на суму 2002,70 грн.;

- за жовтень 2022 року на суму 2008,70 грн.;

- за листопад 2022 року на суму 13709,06 грн.;

- за грудень 2022 року на суму 17061,21 грн.;

- за січень 2023 року на суму 20840,03 грн.;

- за лютий 2023 року на суму 18177,91 грн.;

- за березень 2023 року на суму 13591,32 грн.;

- за квітень 2023 року на суму 2008,70 грн.;

- за травень 2023 року на суму 2008,70 грн.;

- за червень 2023 року на суму 2008,70 грн.;

- за липень 2023 року на суму 2008,70 грн.;

- за серпень 2023 року на суму 2356,54 грн.;

- за вересень 2023 року на суму 2308,24 грн.;

- за жовтень 2023 року на суму 2084,72 грн.;

- за листопад 2023 року на суму 9198,30 грн.;

- за грудень 2023 року на суму 17139,12 грн.;

- за січень 2024 року на суму 20401,78 грн.,

усього на суму 237 981,77 грн.

У рахунках на оплату спожитої послуги міститься інформація щодо приладу обліку, за яким відбуваються нарахування, опалювальної площі будинку та приміщення відповідача.

Покази комерційного приладу обліку, застосовані позивачем у рахунках та розрахунку позовних вимог, відповідають показам, які зафіксовані в актах зняття показань приладів обліку теплової енергії у спірному періоді, які надані позивачем до матеріалів справи.

Оскільки відповідач не оплатив вартість послуг постачання теплової енергії за період з 01.11.2021 по 31.01.2024, позивач звернувся до господарського суду з позовом у даній справі про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 237 981,77 грн.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Спірні правовідносини сторін є господарськими та регулюються типовим індивідуальним договором №72204401, який укладено сторонами 01.11.2021.

Статтями 11 та 509 Цивільного кодексу України визначено, що однією із підстав виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк, є договір.

За приписами статті 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 Цивільного кодексу України).

Матеріалами справи доведено та сторонами не заперечується, що Товариство з обмеженою відповідальністю ОРТУС ЛТД (відповідач) є власником приміщення №52 в будинку № 167 по проспекту Соборному в місті Запоріжжя на підставі договору купівлі-продажу №3595 від 25.06.2007, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17.07.2007 №15254790.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб.

Тобто, за адресою: м. Запоріжжя, проспект Соборний буд. 167, приміщення № 52 між Концерном «Міські теплові мережі» та власником вказаного приміщення Товариством з обмеженою відповідальністю ОРТУС ЛТД з 01.11.2021 є укладеним публічний типовий індивідуальний договір №72204401 про надання послуги з постачання теплової енергії, що є публічним договором приєднання укладеним з власником приміщення, що не суперечить статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

У положенні статті 13 Конституції України зазначено, що власність зобов`язує.

Вказана норма кореспондується зі статтею 322 Цивільного кодексу України - власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 316, частини 1,2 статті 317 Цивільного кодексу України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно частин 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

На виконання пункту 5 Договору позивач надавав послугу з постачання теплової енергії відповідачу в нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: м. Запоріжжя, проспект Соборний буд. 167, приміщення № 52.

На підставі відомостей про обсяг спожитої в будинку теплової енергії позивач нарахував відповідачу вартість послуги з постачання теплової енергії до приміщення відповідача за період з листопада 2021 року по січень 2024 року на загальну суму 237981,77 грн.

Позивачем були сформовані рахунки на оплату спожитої послуги. Надані позивачем до матеріалів справи копії рахунків за спірний період містять відмітку про доставку їх контрагенту засобами електронного зв`язку.

За приписами пункту 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно з пунктами 32, 34, 41 Типового індивідуального договору, розрахунковим періодом для оплати обсягу спожитої послуги є календарний місяць. Споживач здійснює оплату за цим договором щомісяця не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту послугу. Споживач зобов`язаний оплачувати надану послугу за ціною/тарифом, встановленими відповідно до законодавства, а також вносити плату за абонентське обслуговування у строки, встановлені цим договором.

Відповідно до частини 6 статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

За приписами частини 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Позивачем надані докази в підтвердження надання відповідачу послуги з постачання теплової енергії в період з 01.11.2021 по 31.01.2024 на суму 237981,77 грн.

Відповідач не виконав свої обов`язки згідно з договором по сплаті за надану послугу з постачання теплової енергії, у зв`язку з чим виникла грошова заборгованість за період з 01.11.2021 по 31.01.2024 у розмірі 237981,77 грн.

В апеляційній скарзі апелянт вказує, що Судом першої інстанції були порушені ст. 2, 7, 73, 74, 80, 86, 236-238 ГПК України, а саме ним зроблено помилковий висновок на підставі неналежних доказів Позивача щодо доведеності та обґрунтованості об`єму наданих послуг, а також не прийнято до увагу контррозрахунок Відповідача.

Скаржник зазначає, що матеріали справи не містять взагалі обрахунку (розрахунку) Позивачем суми заборгованості, що призвело до порушення судом першої інстанції норм процесуального права з підстав відсутності математичного обрахунку суми, що заявлена до стягнення.

Також відповідач зауважує, що в матеріалах справи наявні докази, які подавались Відповідачем (Апелянтом), що вихідні дані, які використовував Позивач для визначення об`єму послуги, є некоректними (помилковими), але суд першої інстанції проігнорував їх.

Надаючи оцінку цим доводам відповідача, колегія суддів зазначає про таке.

Механізм формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води для суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання на суміжних ринках, які провадять або мають намір провадити господарську діяльність з виробництва теплової енергії, її транспортування магістральними і місцевими (розподільними) тепловими мережами (далі - транспортування) та постачання, надання послуг з постачання теплової енергії і постачання гарячої води визначений Порядком формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 03.04.2019 № 291).

У підпунктах 3, 24 - 30 пункті 5 даного Порядку наведені такі визначення:

- двоставковий тариф на теплову енергію, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води - грошовий вираз двох окремих частин тарифу (умовно-змінної та умовно-постійної);

- умовно-змінна частина двоставкового тарифу на послуги з постачання теплової енергії - вартість одиниці теплової енергії, визначена з розрахунку на 1 Гкал теплової енергії або відповідно до норми споживання, встановленої органом місцевого самоврядування, як грошовий вираз змінної частини планованих економічно обґрунтованих прямих витрат на її виробництво та транспортування, що змінюються прямо (майже прямо) пропорційно зміні обсягу теплової енергії для надання послуги з постачання теплової енергії;

- умовно-змінна частина двоставкового тарифу на теплову енергію - вартість одиниці теплової енергії (1 Гкал) як грошовий вираз змінної частини планованих економічно обґрунтованих прямих витрат на її виробництво та транспортування, що змінюються прямо (майже прямо) пропорційно зміні обсягу постачання теплової енергії;

- умовно-змінна частина двоставкового тарифу на послуги з постачання гарячої води - вартість одиниці послуги (1 куб. метр) як грошовий вираз відповідної умовно-змінної частини вартості планованого обсягу теплової енергії, необхідної для надання послуги з постачання гарячої води, витрат на електроенергію та холодну воду для потреб гарячого водопостачання;

- умовно-постійна частина двоставкового тарифу на послуги з постачання теплової енергії - абонентська плата за одиницю теплового навантаження об`єктів теплоспоживання на опалення (1 Гкал/год.) як грошовий вираз планованих економічно обґрунтованих витрат, крім тих, що віднесені до умовно-змінних витрат, що включаються до повної собівартості теплової енергії, є постійними і не змінюються прямо (майже прямо) пропорційно зміні обсягу теплової енергії для надання послуг з постачання теплової енергії;

- умовно-постійна частина двоставкового тарифу на теплову енергію - абонентська плата за одиницю (1 Гкал/год.) теплового навантаження об`єктів теплоспоживання як грошовий вираз планованих економічно обґрунтованих витрат, крім тих, що віднесені до умовно-змінних витрат, що включаються до повної собівартості виробництва, транспортування та постачання теплової енергії, є постійними і не змінюються прямо (майже прямо) пропорційно зміні обсягу постачання теплової енергії з урахуванням планованого прибутку;

- умовно-постійна частина двоставкового тарифу на послуги з постачання гарячої води - абонентська плата за одиницю (1 Гкал/год.) теплового навантаження системи постачання гарячої води як грошовий вираз планованих економічно обґрунтованих витрат, крім тих, що віднесені до умовно-змінних витрат, що включаються до повної собівартості послуг з постачання гарячої води, є постійними і не змінюються прямо (майже прямо) пропорційно зміні обсягу надання послуг з постачання гарячої води, з урахуванням планованого прибутку;

- фактичні втрати теплової енергії в теплових мережах - різниця між обсягом теплової енергії, що надійшла в теплову мережу, та обсягом відпуску теплової енергії з теплової мережі для власних господарських потреб ліцензіата та потреб споживачів теплової енергії (визначається у гігакалоріях та відсотках обсягу надходження теплової енергії до теплової мережі).

Згідно з Порядком формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869 Концерном «Міські теплові мережі» для застосування протягом опалювального періоду 2021-2022 років розраховано двоставкові тарифи на теплову енергію та послуги з постачання теплової енергії, які затверджені рішенням Виконавчого комітету Запорізької Міської Ради від 11.10.2021 № 374 (зі змінами).

Суд першої інстанції вірно зауважив, що відповідно до змісту норм пп. 12 п. 42 Правил надання послуги з постачання теплової енергії», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 830, та умов пп. 11 п. 40 договору, навіть у випадку відключення від мереж централізованого опалення споживач не звільняється від зобов`язання відшкодовувати частину обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції).

Також відповідно до абз. 2 п. 32 договору плата за абонентське обслуговування нараховується щомісяця. У разі застосування двоставкових тарифів умовно-постійна частина тарифу нараховується щомісячно.

Як вбачається з матеріалів справи, у рахунках за спірний період позивачем зазначені незмінні покази приладу розподільчого обліку відповідача Supercal 430, тобто позивачем враховано, що споживання теплової енергії за приладом обліку відповідача не відбулось.

Згідно з рахунками за спірний період позивачем нараховано:

- плату за абонентське обслуговування, яка підлягає обов`язковій оплаті відповідачем щомісячно відповідно до абз. 2 п. 32 договору;

- вартість послуги з постачання теплової енергії (умовно-змінна частина тарифу), яка враховує загальнобудинкові потреби на опалення та донарахування відповідачу до мінімального обсягу споживання (відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 10 Закону України від 22.06.2017 № 2119-VIII «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» для споживачів, приміщення яких оснащені вузлами розподільного обліку, розподілене питоме споживання теплової енергії в розрахунку на 1 квадратний метр площі (1 кубічний метр об`єму) квартири (іншого приміщення) не може становити менше мінімальної частки питомого споживання теплової енергії, яка визначається згідно з методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства);

- вартість послуги з постачання теплової енергії (умовно-постійна частина тарифу), яка складається з витрат на виробництво та постачання теплової енергії (а не за енергоносії).

Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 31.01.2020 № 23 затверджено «Вимоги до формування рахунків на оплату послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та централізованого водовідведення» (далі Вимоги).

Згідно з підпунктом 3 пункту 4 розділу II цих Вимог рахунок на оплату комунальних послуг має обов`язково містити інформацію про нарахування та оплату комунальної послуги, обсяги її споживання, зокрема:

- обсяг комунальної послуги спожитий у будівлі та конкретним споживачем за розрахунковий період, який визначається згідно з вимогами Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та умовами договору про надання комунальних послуг;

- поточні та попередні показання вузлів обліку / приладів - розподілювачів (вузлів комерційного/розподільного обліку питної води, теплової енергії, гарячої води, приладів - розподілювачів теплової енергії), різницю між цими показаннями;

- загальну суму платежу за спожиту комунальну послугу із структурою обсягу комунальної послуги, визначеною відповідно до вимог Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 року № 315, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 28 грудня 2018 року за № 1502/32954 (у редакції наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28 грудня 2021 року № 358), протягом розрахункового періоду.

Як вже зазначалося вище, надані позивачем до матеріалів справи копії рахунків за спірний період містять відмітку про доставку їх контрагенту засобами електронного зв`язку.

У рахунках за спірний період, які додані до позову, відображені відомості з підпунктом 3 пункту 4 розділу II цих Вимог.

Крім того, у рахунках на оплату спожитої послуги у відповідності до вимог законодавства, міститься інформація щодо встановленого приладу комерційного обліку (за яким відбуваються нарахування на будинок/будівлю), опалювальної площі будинку/будівлі, щодо спожитої будинком теплової енергії. Вказана інформація також міститься в Інформації щодо нарахувань за послугу з постачання теплової енергії да договором 72204401 ТОВ «Ортус лтд» споживачу ТОВ «ОРТУС ЛТД» за адресою просп. Соборний, 167 прим. 52 (т. 1, а.с. 7-8). В своїй сукупності наведені дані дозволяють встановити кількість спожитої теплової енергії приміщенням та відповідно визначити суму заборгованості.

За умовами пп. пп. 7, 9, 10 п. 40 договору відповідач як споживач має право на перевірку кількості та якості послуги в установленому законодавством порядку, без додаткової плати отримувати від виконавця детальний розрахунок розподілу обсягу спожитої послуги між споживачами будинку, без додаткової плати отримувати інформацію про проведені виконавцем нарахування плати за послугу (з розподілом її за періодами та видами нарахувань).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідач не надав доказів звернення до позивача з поданням уточнюючої інформації для здійснення перерахунку обсягу наданої послуги у спірному періоді.

Крім того, до подання позову відповідач не звертався до позивача з приводу невірності нарахувань вартості наданих послуг, зокрема застосованих у розрахунку площ приміщень.

Господарський суд обґрунтовано зазначив, що відповідач не довів правових підстав для звільнення його від оплати вартості послуги з постачання теплової енергії за спірний період в повному обсязі, адже приміщення відповідача не відключені від мереж централізованого опалення, мають трубопроводи опалення.

Перевіривши контррозрахунок відповідача, апеляційний суд погоджується із висновком місцевого господарського суду та відхиляє його з огляду на те, що він виконаний не на всю площу приміщення відповідача, а без урахування площі підвалу, який, як встановлено судом, не є допоміжним приміщенням, а тому, його площа не може бути виключена з розрахунку. Крім того, наведена в контррозрахунку інформація щодо опалювальних площ інших споживачів будинку та житлових квартир не є підтвердженою (чи є ці приміщення опалювальними, неопалювальними, транзитними або з іншим статусом, відомості про площу квартир не підтверджені).

В апеляційній скарзі відповідач зазначає про те, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права (незастосування ДБН В 2.2-15-2005 "Житлові будинки, ДБН В 2.2-15:2019 Житлові будинки, ДБН 6,2.5-67:2013 "Опалення, вентиляція та кондиціонування, які підлягали застосуванню), що призвело до прийняття незаконного рішення. Скаржник вказує, що згідно вищевказаних норм ДБН площа підвалів не входить в загальну площу будинку, і в таких приміщеннях лише за рахунок теплових втрат від трубопроводів (за наявності) на забезпечення функціонування системи опалення будинку неможливо забезпечити нормативну температуру + 18 С, яка є головною ознакою опалюваного приміщення.

Надаючи оцінку цим доводам відповідача, колегія суддів виходить з наступного.

Щодо типу приміщення, належного відповідачу, апеляційний суд зазначає, що розділом 3 Національних стандартів з проектування ДСТУ - НБА.2.2-5: 2007 «Настанова з розроблення та складання енергетичного паспорту будинків» визначено терміни:

- п. 3.7 неопалювальний підвал - це підвал, в якому відсутні джерела тепловиділення;

- п. 3.8 опалювальний підвал - це підвал, в якому передбачені опалювальні пристрої для підтримання заданої температури.

Відповідно до розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 № 315 (надалі Методика № 315) неопалюваним приміщенням є приміщення у будівлі, яке забезпечується тепловою енергією від централізованого або автономного джерела теплопостачання та у якому не нормується температура внутрішнього повітря і відсутні опалювальні прилади будь-якого типу та трубопроводи внутрішньобудинкової системи теплопостачання та постачання гарячої води; опалюване приміщення - приміщення у будівлі, яке забезпечується тепловою енергією за допомогою внутрішньобудинкової системи теплопостачання та у якому забезпечується нормативна температура повітря.

Опалювана площа приміщення, відповідно до визначення наведеного у Правилах надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 830 (надалі Правила № 830), це загальна площа приміщення без урахування площі лоджій, балконів, терас.

Відповідно до законодавчого визначення внутрішньобудинкові системи багатоквартирного будинку - механічне, електричне, газове, сантехнічне та інше обладнання в будинку, яке обслуговує більше одного житлового та/або нежитлового приміщення, у тому числі комунікації до обладнання споживача, системи автономного теплопостачання, бойлерні та елеваторні вузли, обладнання протипожежної безпеки, вентиляційні канали та канали для димовидалення, обладнання ліфтів, центральних розподільних щитів електропостачання від зовнішньої поверхні стіни будівлі до точки приєднання житлового (нежитлового) приміщення (для систем газопостачання - від запірного пристрою на вводі в будинок до запірних пристроїв включно перед місцями підключення газових приладів, газоспоживального обладнання, теплових агрегатів тощо.

Апелянт в апеляційній скарзі підтверджує, що у підвалі залишаються трубопроводи на забезпечення функціонування системи опалення будинку.

У зв`язку з тим, що система опалення в нежитловому приміщенні відповідача відноситься до загальної внутрішньобудинкової системи багатоквартирного будинку, наявність однієї складової - загальної системи опалення у вигляді транзитних трубопроводів, підводок, радіаторів, стояків тощо вже є фактичним підтвердженням споживання теплової енергії нежитловим приміщенням.

Стосовно типу приміщення відповідача, колегія суддів зауважує, що згідно наказу № 358 від 28.12.2021 «Про затвердження Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг (оновлена редакція) визначено, що в будинку/будівлі вирізняється 4 типи приміщень: опалюване приміщення, приміщення з індивідуальним опаленням, окремі приміщення з транзитними мережами опалення, приміщення з комбінованою системою опалення.

Для всіх типів приміщень, крім опалювального, у Методиці визначена певна сукупність документів та ознак за якими можливо їх визначити.

Опалюване приміщення - приміщення у будівлі/будинку, яке забезпечується тепловою енергією за допомогою внутрішньобудинкової системи теплопостачання, та у якому забезпечується нормативна температура повітря.

Окремі приміщення з транзитними мережами опалення - окремі приміщення у будівлі/будинку, через які проходять ділянки транзитних трубопроводів опалення та відсутні опалювальні прилади відповідно до проекту будівлі/будинку, та які перебувають у власності або користуванні різних споживачів послуги з постачання теплової енергії.

Тобто, в даному випадку необхідно розмежовувати поняття «неопалювального приміщення» та «опалювального приміщення», а саме, в першому випадку не нормується температура внутрішнього повітря і відсутні опалювальні прилади будь-якого типу та трубопроводи внутрішньобудинкової системи теплопостачання та постачання гарячої води, в другому випадку - теплова енергія забезпечується за допомогою внутрішньобудинкової системи теплопостачання та у якому забезпечується нормативна температура повітря.

Отже, оскільки в приміщенні відповідача наявні трубопроводи на забезпечення функціонування системи опалення будинку, про що зазначає сам відповідач (в тому числі і в апеляційній скарзі), тобто підтверджено наявність в приміщенні транзитних мереж, які складають загальну внутрішньобудинкову систему теплопостачання, а тому, в даному випадку спірне приміщення є опалювальним.

Крім того, як вірно зазначено судом першої інстанції, за умовами п. 22 договору розподіл обсягу теплової енергії, спожитої в будинку, згідно з вимогами Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» здійснює виконавець, тобто позивач.

Законодавством передбачений механізм перерахунку обсягів наданих комунальних послуг, визначені підстави його здійснення та обмежено період такого перерахунку.

За приписами пунктів 1, 3 розділу ХІІ вказаної Методики проведення перерозподілу обсягів наданих комунальних послуг здійснюється:

- при уточненні показань вузлів комерційного обліку спожитої у будівлі/будинку комунальної послуги;

- при уточненні показань вузлів розподільного обліку/приладів-розподілювачів теплової енергії на підставі контрольного зняття їх показань або подання споживачем уточненої інформації.

Обсяг перерозподілу може мати як додатне, так і від`ємне значення, що призводить як до збільшення, так і до зменшення розподілених між окремими споживачами обсягів спожитої комунальної послуги у попередні розрахункові періоди.

Перерозподіл обсягу спожитої у будівлі/будинку комунальної послуги проводиться у тому розрахунковому періоді, у якому отримано у встановленому порядку інформацію про невідповідність обсягів розподіленої комунальної послуги окремим споживачам обсягу, необхідному для розподілу, але не більше ніж за 12 розрахункових періодів.

У результаті уточнення показань вузлів розподільного обліку / приладів-розподілювачів теплової енергії (на підставі звіряння їх показань, подання споживачем уточненої інформації, відновлення надання показань споживачами) визначається обсяг перерозподілу спожитої комунальної послуги між споживачами у будівлі/будинку, як різниця між сумою показань вузлів розподільного обліку / приладів-розподілювачів теплової енергії до коригування та сумою показань таких засобів після коригування.

Вирахуваний таким чином обсяг коригування розподіляється між споживачами за принципом, що наведений у пункті 2 цього розділу.

Після здійснення перерозподілу розподіленого обсягу спожитої комунальної послуги виконавцем розподілу комунальної послуги проводиться перерахунок із окремим споживачем та з усіма споживачами будівлі/будинку.

Результати перерозподілу та перерахунку відображаються у рахунках споживачів у розрахунковому періоді, у якому здійснено перерозподіл.

Виходячи з наведених норм, позивачем може бути здійснено перерахунок обсягу наданої послуги у зв`язку з отриманням ним уточненої інформації, яка впливає на цей розрахунок. І даний перерахунок проводиться у тому розрахунковому періоді, у якому отримано у встановленому порядку відповідну інформацію. При цьому перерахунок здійснюється не більше ніж за 12 розрахункових періодів, розподіляється на усіх споживачів та відображається у рахунках на оплату. Тобто навіть за наявності підстав для перерахунку, такий перерахунок обмежений законодавством по строку - не більше ніж за 12 розрахункових періодів з дня отримання позивачем відповідної інформації. Перерахунок впливає на усіх споживачів будинку та відображається у рахунках, які є підставами для оплати наданих послуг.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що у даному випадку відповідачем не доведені правові підстави для здійснення позивачем перерахунку обсягу та вартості наданої послуги за спірний період (який, крім того, становить більше 12 місяців).

До того ж, як зазначив позивач у заяві від 09.10.2024 на виконання ухвали суду, інформацію щодо площ місць загального користування та допоміжних приміщень та/або даних трубопроводів внутрішньобудинкової системи опалення надійшла до позивача 07.10.2024 через електронний суд, дана інформація буде прийнята до розрахунку з опалювального періоду 2024/2025 років.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги про те, що «…Суд першої інстанції дійшов неправильного висновку щодо підстав для повного задоволення позову. Апелянт вважає, що при вирішенні даного спору суд першої інстанцій не дотримався вимог статей 86, 236 ГПК України щодо прийняття судового рішення на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що унеможливило встановлення усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому судове рішення у справі підлягає скасуванню як таке, що прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права…» не знайшли підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що відповідач є споживачем послуги з постачання теплової енергії та не звільнений в силу законодавства від оплати цих послуг, на відповідача покладаються зобов`язання з оплати наданих позивачем послуг відповідно до умов договору та наданих рахунків.

Як було правильно встановлено судом першої інстанції, відповідачем не спростовані доводи позивача щодо наявності підстав для оплати послуги теплопостачання на суму 237981,77 грн., докази оплати теплової енергії у спірному періоді не надані.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що є обґрунтованими та підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в розмірі 237981,77 грн.

Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що викладені у апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування рішення місцевого господарського суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні Скаржником норм матеріального та процесуального права, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р.).

Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

З огляду на приписи статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на апелянта.

З підстав наведеного та керуючись статтями 269, 270, 273, 275, 276, 281-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОРТУС ЛТД» на рішення Господарського суду Запорізької області від 08.11.2024 у справі № 908/1514/24 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 08.11.2024 у справі № 908/1514/24 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, зазначених у пункті 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя О.Г. Іванов

Суддя І.М. Кощеєв