РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.09.2025Справа № 910/6250/25

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Ломаки В.С.,

за участю секретаря судового засідання: Видиш А.В.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укржитлоінвест"

до Державного реєстратора Комунального підприємства "Реєстратор" Нікітіної Юлії Володимирівни

про визнання незаконними та скасування рішень,

За участі представників сторін:

від позивача: Кушніренко І.О. за ордером від 01.08.2022 року серії ЧК № 132800;

від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Укржитлоінвест" (далі - позивач, Товариство) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Державного реєстратора Комунального підприємства "Реєстратор" Нікітіної Юлії Володимирівни (далі - відповідач, Реєстратор), в якому просило суд:

- визнати незаконним і скасувати рішення Реєстратора від 20.06.2019 року № 47430547 та вчинений останнім запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень про погашення права власності позивача на об`єкт нерухомого майна - нежитловий будинок, літера "К", загальною площею 3 208,9 м2, що знаходиться за адресою: 04119, місто Київ, вулиця Юрія Іллєнка (колишня вулиця Мельникова), 89-А, та належить позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 01.10.2003 року, укладеного між Товариством та ОСОБА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, право власності зареєстроване 20.08.2018 року із змінами до права власності, внесеними 07.12.2018 року, номер запису про право власності: 27578971);

- визнати незаконним і скасувати рішення Реєстратора від 20.06.2019 року № 47430569 та вчинений останнім запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень про закриття об`єкту нерухомого майна та закриття розділу на нежитловий будинок літера "К", загальною площею 3 208,9 м2, що знаходиться за адресою: 04119, місто Київ, вулиця Юрія Іллєнка (колишня вулиця Мельникова), 89-А, та належить позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 01.10.2003 року, укладеного між Товариством та ОСОБА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, право власності зареєстроване 20.08.2018 року із змінами до права власності, внесеними 07.12.2018 року, номер запису про право власності: 27578971).

В обґрунтування пред`явлених вимог Товариство посилалося на те, що Реєстратор вчинив спірні реєстраційні дії за наявності у Державному реєстрі речових прав заяви позивача, як власника вищевказаного нерухомого майна, про заборону вчинення реєстраційних дій, що є порушенням абзаців 2, 3 пункту 17 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, та абзацу 5 пункту 17 Порядку, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання незаконними рішень Реєстратора та скасування записів про державну реєстрацію.

Ухвалою від 26.05.2025 року господарський суд міста Києва відкрив провадження у справі № 910/6250/25, вирішив здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 02.07.2025 року.

Ухвалою від 02.07.2025 року господарський суд міста Києва відклав підготовче засідання на 24.07.2025 року.

У підготовчому засіданні 24.07.2025 року господарський суд міста Києва постановив протокольну ухвалу про продовження строку проведення підготовчого провадження у справі № 910/6250/25 на 30 днів.

Ухвалою від 24.07.2025 року господарський суд міста Києва закрив підготовче провадження у справі № 910/6250/25 та призначив її до судового розгляду по суті на 19.08.2025 року.

У судовому засіданні 19.08.2025 року оголошувалася перерва до 10.09.2025 року.

У судовому засіданні 10.09.2025 року представник позивача підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні.

Відповідач про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, проте явку свого уповноваженого представника у призначені судові засідання не забезпечив.

За умовами частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами.

Відповідно до частини 5 статті 242 Господарського процесуального кодексу України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Зважаючи на відсутність у Реєстратора електронного кабінету та на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, копії ухвал суду, зокрема, від 24.07.2025 року про закриття підготовчого провадження та призначення справи № 910/6250/25 до судового розгляду по суті на 19.08.2025 року, а також від 19.08.2025 року про оголошення перерви до 10.09.2025 року були направлені судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу: 02096, місто Київ, вулиця Павла Чубинського (Крупської), будинок 10.

Проте, вищевказані відправлення № 679 та № 942 (як і решта здійснених судом відправлень на адресу Реєстратора) підприємством поштового зв`язку вручене відповідачу не було та повернулося на адресу суду з посиланням на відсутність Реєстратора за означеною адресою.

Відповідно до пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи підтверджень наявності порушень оператором поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, суд вважає, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і, зокрема, повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Сам лише факт не отримання заявником кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Суд також звертає увагу на те, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому, отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника.

Отже, суд належним чином виконав свій обов`язок щодо повідомлення відповідача про розгляд справи.

Згідно із частиною 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у встановлений строк не подав суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Водночас, оскільки суд надавав сторонам можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року в справі "Смірнова проти України").

Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 року в цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Усі ці обставини слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 10.09.2025 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Положеннями частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України до завдань господарського судочинства віднесено справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина 1 статті 5 Господарського процесуального кодексу України).

Об`єктом судового захисту відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України є саме порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні чи невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Саме така особа, яка спричинила ці наслідки для позивача щодо його права є стороною у спірному правовідношенні.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Сторонами в судовому процесі є позивач та відповідач, якими можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина 1 статті 45 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з вимогами пунктів 2, 4 частини 3 статті 162 Господарського процесуального кодексу України форма та зміст позовної заяви повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача як сторони у справі, а також зміст позовних вимог.

Отже, визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17.04.2018 року в справі № 523/9076/16-ц (пункт 41).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що поняття "сторона у спорі" може не бути тотожним за змістом поняттю "сторона у процесі": сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.

Відтак, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (пункт 8.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 року в справі № 910/15792/20).

З матеріалів справи вбачається, що Товариство звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Реєстратора, в якому просило суд:

- визнати незаконним і скасувати рішення Реєстратора від 20.06.2019 року № 47430547 та вчинений останнім запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень про погашення права власності позивача на об`єкт нерухомого майна - нежитловий будинок, літера "К", загальною площею 3 208,9 м2, що знаходиться за адресою: 04119, місто Київ, вулиця Юрія Іллєнка (колишня вулиця Мельникова), 89-А, та належить позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 01.10.2003 року, укладеного між Товариством та ОСОБА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, право власності зареєстроване 20.08.2018 року із змінами до права власності, внесеними 07.12.2018 року, номер запису про право власності: 27578971);

- визнати незаконним і скасувати рішення Реєстратора від 20.06.2019 року № 47430569 та вчинений останнім запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень про закриття об`єкту нерухомого майна та закриття розділу на нежитловий будинок літера "К", загальною площею 3 208,9 м2, що знаходиться за адресою: 04119, місто Київ, вулиця Юрія Іллєнка (колишня вулиця Мельникова), 89-А, та належить позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 01.10.2003 року, укладеного між Товариством та ОСОБА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, право власності зареєстроване 20.08.2018 року із змінами до права власності, внесеними 07.12.2018 року, номер запису про право власності: 27578971).

У спірних правовідносинах відповідачем за вимогами про визнання незаконними і скасування рішень позивачем визначено Реєстратора.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Як вказує ЄСПЛ, у пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене "право на суд" разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (рішення ЄСПЛ у справі "Ґолдер проти Сполученого Королівства" від 21.02.1975 року). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (рішення ЄСПЛ у справі "Станєв проти Болгарії" від 17.01.2012 року).

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами.

Так, у рішенні від 09.12.2010 року в справі "Буланов та Купчик проти України" ЄСПЛ констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у зв`язку з відсутністю у заявників доступу до суду касаційної інстанції, бо відмова Вищого адміністративного суду України розглянути їхні касаційні скарги всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади. Крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції.

У рішенні від 01.12.2011 року в справі "Андрієвська проти України" ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці через те, що її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є саме Вищий адміністративний суд України.

У рішенні від 17.01.2013 року в справі "Мосендз проти України" ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами.

У рішенні від 21.12.2017 року в справі "Шестопалова проти України" ЄСПЛ констатував, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, бо національні суди надавали суперечливі роз`яснення стосовно їхньої юрисдикції у справі заявниці, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства.

У рішенні від 28.02.2008 року в справі "Церква села Сосулівка проти України" ЄСПЛ зазначив, що заявник мав доступ до судів різної юрисдикції, проте жодний з них не розглянув по суті його скарги, оскільки суди вважали, що вони не мають юрисдикції розглядати такі питання, незважаючи на те, що процедурні вимоги прийнятності було дотримано. У цьому випадку ЄСПЛ дійшов висновку, що така відмова прирівнюється до відмови у здійсненні правосуддя, що порушує саму суть права заявника на доступ до суду, яке гарантується пунктом 1 статті 6 Конвенції.

З огляду на викладене, суд врахував, що Товариство зверталося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства "Реєстратор" в особі Реєстратора, в якому просило суд визнати незаконним рішення від 20.06.2019 року, індексний номер рішення 47430569, про внесення до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про погашення (закриття) права власності та закриття розділу на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), яке розташоване за адресою: 04119, місто Київ, вулиця Юрія Іллєнка (колишня вулиця Мельникова), 89-а, літера "К", а також скасувати у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис від 20.06.2019 року про погашення (закриття) права власності та закриття розділу на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), яке розташоване за наведеною адресою.

В обґрунтування означених вимог Товариство посилалося на здійснення 20.06.2019 року оскаржуваної реєстраційної дії за наявності у Державному реєстрі речових прав зареєстрованої заяви власника об`єкта нерухомого майна про заборону вчинення реєстраційних дій щодо самого майна, що є грубим порушенням вимог абзаців 2, 3 пункту 17 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, та абзацу 5 пункту 17 цього Порядку.

Разом із тим, ухвалою від 24.11.2020 року Окружний адміністративний суд міста Києва на підставі пункту 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України закрив провадження у наведеній справі (№ 640/12616/19) з посиланням на те, що не можна вважати публічно-правовим спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб`єктом владних повноважень), як суб`єктом публічного права, та суб`єктом приватного права - фізичною чи юридичною особою, в якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи; у такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Окружний адміністративний суд міста Києва у наведеній ухвалі (яка не була оскаржена та в установленому порядку набрала законної сили), виходячи з предмету спору та суті спірних правовідносин, вказав, що вищевказаний позов Товариства про визнання незаконним рішення та скасування реєстраційного запису підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

У той же час, суд встановив, що ухвалою від 10.03.2025 року № 761/8581/25 (провадження № 2/761/5545/2025) суддя Шевченківського районного суду міста Києва на підставі пункту 1 частини 1 статті 186 Цивільного процесуального кодексу України відмовив у відкритті провадження у цивільній справі за позовом Товариства до Реєстратора про визнання незаконним і скасування рішення Реєстратора від 20.06.2019 року № 47430547 та вчиненого ним запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень про погашення права власності Товариства на об`єкт нерухомого майна - нежитловий будинок, літера "К", загальною площею 3208,9 м2, який знаходиться за адресою: 04119, місто Київ, вулиця Юрія Іллєнка (колишня вулиця Мельникова), 89-А, та належить Товариству на праві власності, а також визнання незаконним і скасування рішення Реєстратора від 20.06.2019 року № 47430569 та вчиненого ним запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень про закриття об`єкту нерухомого майна і закриття розділу на означений нежитловий будинок.

У цій ухвалі Шевченківський районний суд міста Києва, крім іншого, роз`яснив Товариству його право на звернення з наведеним позовом до господарського суду за правилами положень Господарського процесуального кодексу України в порядку господарського судочинства.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що означений спір (враховуючи його предмет, підстави та суб`єктний склад) має бути розглянутий господарським судом міста Києва за правилами господарського судочинства, оскільки у протилежному випадку буде поставлено під загрозу сутність гарантованих Конвенцією прав Товариства на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.

Щодо суті пред`явлених у даній справі вимог, суд зазначає таке.

З матеріалів справи, зокрема, копії витягу з Державного реєстру речових право на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.08.2018 року № 135062815 вбачається, що 20.08.2018 року за Товариством було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна - незавершене будівництво, підземна частина головного корпусу училища (літера "К"), розташоване за адресою: місто Київ, вулиця Мельникова, будинок 89-а, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000. За вказаними відомостями з Реєстру, підставою виникнення у позивача права власності на це майно був договір купівлі-продажу, серія та номер: 2025 від 01.10.2003 року, посвідчений Товарною біржею "Ольвія" (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 42638026 від 21.08.2018 року; державний реєстратор Київської філії Комунального підприємства Вишеньківської сільської ради "Добробут-Гарант" Бойко Олег Миколайович).

Зі змісту поданої разом із позовною заявою копії Витягу з Державного реєстру речових право на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.12.2018 року № 148633723 вбачається, що до відомостей щодо вказаного вище об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером 000 були внесені уточнення в частині опису цього майна та його адреси. Так, за внесеними відомостями загальна площа означеного нежитлового будинку (літера "К") складає 3 208,9 м2, а його адресою є: місто Київ, вулиця Іллєнка Юрія (вулиця Мельникова), будинок 89-А.

У той же час, згідно з Інформацією з Державного реєстру речових право на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 25.06.2019 року № 171577328, 20.08.2018 року до Реєстру на підставі рішення Реєстратора від 20.06.2019 року індексний номер 47430547 був внесений запис про погашення права власності Товариства на об`єкт нерухомого майна - нежитловий будинок, літера "К", загальною площею 3 208,9 м2, що знаходиться за адресою: 04119, місто Київ, вулиця Юрія Іллєнка (колишня вулиця Мельникова), 89-А, та належить позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 01.10.2003 року, укладеного між Товариством та ОСОБА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

Крім того, 20.06.2019 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на підставі рішення Реєстратора від 20.06.2019 року № 47430569 був внесений запис про закриття об`єкту нерухомого майна та закриття розділу на нежитловий будинок літера "К", загальною площею 3 208,9 м2, що знаходиться за адресою: 04119, місто Київ, вулиця Юрія Іллєнка (колишня вулиця Мельникова), 89-А, та належить позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 01.10.2003 року, укладеного між Товариством та ОСОБА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

Підставою вчинення вищенаведених реєстраційних дій була довідка Бюро технічної інвентаризації про знищення вищенаведеного об`єкта нерухомого майна.

Враховуючи вчинення Реєстратором спірних реєстраційних дій за наявності у Державному реєстрі речових прав заяви позивача, як власника вищевказаного нерухомого майна, про заборону вчинення реєстраційних дій, що є порушенням абзаців 2, 3 пункту 17 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, та абзацу 5 пункту 17 Порядку, а також зважаючи на порушення такими діями Реєстратора прав та законних інтересів Товариства як власника нерухомого майна, останнє звернулося до господарського суду міста Києва з даним позовом про визнання незаконними рішень Реєстратора та скасування відповідних записів про державну реєстрацію.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини у даній справі регулюються Законом України від 01 липня 2004 року № 1952-ІV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон).

Преамбулою Закону (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що цей нормативно-правовий акт регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Однією із загальних засад державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відповідно до частини 1 статті 3 Закону є внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом.

Згідно з частиною 3 статті 10 Закону державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації, а також перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Як було зазначено вище, 20.08.2018 року за Товариством було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна - незавершене будівництво, підземна частина головного корпусу училища (літера "К"), розташоване за адресою: місто Київ, вулиця Мельникова, будинок 89-а, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000. За вказаними відомостями з Реєстру, підставою виникнення у позивача права власності на це майно був договір купівлі-продажу, серія та номер: 2025 від 01.10.2003 року, посвідчений Товарною біржею "Ольвія" (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 42638026 від 21.08.2018 року; державний реєстратор Київської філії Комунального підприємства Вишеньківської сільської ради "Добробут-Гарант" Бойко Олег Миколайович). У подальшому до відомостей щодо вказаного вище об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером 000 були внесені уточнення в частині опису цього майна та його адреси. Так, за внесеними відомостями загальна площа означеного нежитлового будинку (літера "К") складає 3 208,9 м2, а його адресою є: місто Київ, вулиця Іллєнка Юрія (вулиця Мельникова), будинок 89-А.

Законність набуття Товариством права власності на вищенаведене нерухоме майно в судовому порядку не спростована; докази, які свідчать про відсутність правових підстав для набуття позивачем права власності на це майно (зокрема докази визнання недійсним у судовому порядку договору купівлі-продажу від 01.10.2003 року номер 2025, посвідченого на Товарній біржі "Ольвія") чи про припинення такого права, у матеріалах справи відсутні.

Слід також зазначити, що таких підстав не було встановлено й судами під час розгляду справи № 761/26231/19 (провадження № 22-ц/824/4279/2022) за позовом Товариства до державного реєстратора Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду міста Києва "Плесо" Рашкова Андрія Георгійовича, ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю "Лендбуд", Товариства з обмеженою відповідальністю "Солом Регіон Плюс" та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко Дарини Геннадіївни про визнання незаконним рішення державного реєстратора Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду міста Києва "Плесо" Рашкова А.Г. від 11.06.2019 року, індексний номер рішення 47333901, номер запису про право власності 31981138, та скасування у Державному реєстрі майнових прав на нерухоме майно запису від 11.06.2019 року № 31981138 про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на об`єкт нерухомого майна - незавершене будівництво підземної частини головного корпусу училища, 39 відсотків готовності, загальною площею 2 400,00 м2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 000, літера "К", який знаходиться за адресою: 04119, місто Київ, вулиця Юрія Іллєнка (колишня вулиця Мельникова), 89-А, що було вчинено державним реєстратором Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду міста Києва "Плесо" Рашковим А.Г.

Так, постановою Київського апеляційного суду від 23.11.2022 року в справі № 761/26231/19, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 06.09.2023 року, суд, зокрема, визнав незаконним рішення Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду міста Києва "Плесо" в особі державного реєстратора Рашкова Андрія Георгійовича від 11.06.2019 року, індексний номер рішення 47333901, номер запису про право власності 31981138; скасував у Державному реєстрі майнових прав на нерухоме майно запис від 11.06.2019 року № 31981138 про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на об`єкт нерухомого майна - незавершене будівництво підземної частини головного корпусу училища, 39 відсотків готовності, загальною площею 2 400 м2, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 000, літера "К", який знаходиться за адресою: 04119, місто Київ, вулиця Мельникова, 89-А (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000); скасував у Державному реєстрі майнових прав на нерухоме майно записи від 15.07.2019 року № 32417430 та від 22.10.2019 року № 33781434 про реєстрацію права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "Солом Регіон Плюс" та за Товариством з обмеженою відповідальністю "Лендбуд" відповідно на об`єкт нерухомого майна - незавершене будівництво підземної частини головного корпусу училища, 39 відсотків готовності, загальною площею 2 400 м2, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 000, літера "К", який знаходиться за адресою: 04119, місто Київ, вулиця Мельникова, 89-А (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

При постановленні цього судового рішення Київський апеляційний суд виходив з того, що під час реєстрації права власності, державний реєстратор не використав належним чином наданих йому повноважень, зокрема, щодо направлення запиту до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності щодо отримання правовстановлюючих документів на спірне приміщення, не з`ясував певних обставин, що призвело до прийняття помилкового рішення, яким порушено права Товариства, яке первинно зареєструвало право власності 20.08.2018 року та яке не визнано недійсним у судовому порядку. Отже, державним реєстратором здійснено повторну державну реєстрацію за ОСОБА_2 , а у подальшому за Товариством з обмеженою відповідальністю "Солом Регіон Плюс" та за Товариством з обмеженою відповідальністю "Лендбуд" права власності на майно, власником якого вже значилось Товариство, тому такі дії є протиправними, а рішення про державну реєстрацію таким, що підлягає скасуванню.

Суд зазначає, що за умовами статті 25 Закону проведення реєстраційних дій зупиняється на підставі рішення суду про заборону вчинення реєстраційних дій, що набрало законної сили, або на підставі заяви власника об`єкта нерухомого майна про заборону вчинення реєстраційних дій щодо власного об`єкта нерухомого майна.

Про зупинення реєстраційних дій на підставі рішення суду про заборону вчинення реєстраційних дій державний реєстратор невідкладно повідомляє власника об`єкта нерухомого майна.

У разі наявності зареєстрованих заяв на проведення реєстраційних дій державний реєстратор, який здійснює розгляд таких заяв, невідкладно повідомляє про зупинення реєстраційних дій відповідних заявників.

Рішення суду або заява власника об`єкта нерухомого майна про заборону вчинення реєстраційних дій реєструється у Державному реєстрі прав.

Державний реєстратор приймає рішення про відновлення реєстраційних дій на підставі рішення суду про скасування рішення суду, що було підставою для прийняття рішення про зупинення проведення реєстраційних дій, або на підставі заяви власника об`єкта нерухомого майна про відкликання власної заяви про заборону вчинення реєстраційних дій, зареєстрованих у Державному реєстрі прав.

Державний реєстратор також приймає рішення про відновлення реєстраційних дій, якщо власником об`єкта нерухомого майна, яким подано заяву про заборону вчинення реєстраційних дій, у строк, що не перевищує десяти робочих днів, не подано рішення суду про заборону вчинення реєстраційних дій, що набрало законної сили.

Про відновлення реєстраційних дій (крім відновлення реєстраційних дій на підставі заяви власника об`єкта нерухомого майна про відкликання власної заяви про заборону вчинення реєстраційних дій) державний реєстратор невідкладно повідомляє власника об`єкта нерухомого майна.

У разі наявності зареєстрованих заяв на проведення реєстраційних дій після прийняття рішення про відновлення реєстраційних дій загальний строк розгляду відповідних заяв продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.

З матеріалів справи, зокрема, Відомостей із бази даних про реєстрацію заяв і запитів Державного реєстру речових прав (ідентифікатор пошуку: 169884426), вбачається, що станом на 10.06.2019 року відповідно до статей 16, 25 Закону, а також пункту 17 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2017 року № 1127, діяла заборона вчинення реєстраційних дій щодо власного об`єкта нерухомого майна - нежитлового будинку (літера "К"), який знаходиться за адресою: 04119, місто Київ, вулиця Мельникова, 89-А, що була внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сікуцьким О.А. на підставі заяви директора Товариства від 10.06.2019 року. Аналогічні обставини були встановлені судом під час розгляду справи № 761/26231/19.

За змістом абзацу 2 пункту 12 Порядку № 1127 (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор обов`язково використовує відомості Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, а також відомості з інших інформаційних систем, доступ до яких передбачено відповідно до законодавства, у тому числі відомості з Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру документів.

Згідно з абзацами 1, 2 пункту 14 Порядку № 1127 у разі коли під час розгляду заяви встановлено наявність підстав, передбачених законом для зупинення розгляду заяви, державний реєстратор невідкладно приймає рішення щодо зупинення розгляду заяви.

Якщо заявник протягом 30 робочих днів з моменту отримання рішення щодо зупинення розгляду заяви виконав вимоги державного реєстратора, зазначені у відповідному рішенні, а також у разі коли державним реєстратором протягом 30 робочих днів з моменту прийняття відповідного рішення на запит отримано документи та/або інформацію, необхідні для державної реєстрації прав, розгляд заяви відновлюється на підставі рішення державного реєстратора щодо відновлення розгляду заяви.

Умовами пункту 17 Порядку № 1127 встановлено, що у разі надходження до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса рішення суду про заборону вчинення реєстраційних дій, що набрало законної сили, або заяви власника об`єкта нерухомого майна про заборону вчинення реєстраційних дій щодо власного об`єкта нерухомого майна державний реєстратор, уповноважена особа невідкладно реєструє таке рішення чи заяву в базі даних заяв.

У разі коли під час розгляду заяви державним реєстратором встановлено наявність зареєстрованого рішення суду про заборону вчинення реєстраційних дій або заяви власника об`єкта нерухомого майна про заборону вчинення реєстраційних дій щодо цього самого майна державний реєстратор невідкладно за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав зупиняє державну реєстрацію прав з обов`язковим посиланням на зареєстроване у базі даних заяв рішення суду чи заяву власника об`єкта нерухомого майна.

Про зупинення реєстраційних дій на підставі рішення суду про заборону вчинення реєстраційних дій державний реєстратор невідкладно повідомляє власника об`єкта нерухомого майна шляхом надсилання повідомлення на електронну адресу, зазначену в Державному реєстрі прав як адресу для зворотного зв`язку.

Слід зазначити, що за умовами абзацу 7 пункту 17 Порядку № 1127 державний реєстратор також невідкладно відновлює державну реєстрацію прав, якщо власником об`єкта нерухомого майна, яким подано заяву про заборону вчинення реєстраційних дій, у строк, що не перевищує десяти робочих днів, не подано рішення суду про заборону вчинення реєстраційних дій, що набрало законної сили.

Враховуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про те, що Реєстратор здійснив 20.06.2019 року оскаржувані реєстраційні дії за наявності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрованої заяви власника об`єкта нерухомого майна - Товариства, про заборону вчинення реєстраційних дій щодо цієї нерухомості, що суперечить вимогам абзаців 2, 3 пункту 17 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, та абзацу 5 пункту 17 Порядку.

Суд також звертає увагу на те, що за приписами пункту 4 частини 1 статті 346 Цивільного кодексу України право власності припиняється у разі знищення майна.

Відповідно до статті 349 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності на майно припиняється в разі його знищення.

У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Відповідно до пункту 75 Порядку № 1127 для державної реєстрації припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва у зв`язку з його знищенням подаються:

1) документ, відповідно до якого підтверджується факт такого знищення;

2) документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав або коли такі документи було знищено одночасно із знищенням такого об`єкта).

Як було зазначено вище, підставою для вчинення Реєстратором оскаржуваних у даній справі реєстраційних дій була довідка Бюро технічної інвентаризації про знищення вищенаведеного об`єкта нерухомого майна.

Разом із тим, у позовній заяві Товариство стверджувало про те, що воно не зверталося до Реєстратора з відповідною заявою про внесення до Державного реєстру нерухомого майна запису про погашення (закриття) права власності позивача та закриття розділу на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: 04119, місто Київ, вулиця Юрія Іллєнка (колишня вулиця Мельникова), 89-А, літера "К", а також не уповноважувало жодну фізичну чи юридичну особу на вчинення таких дій від імені Товариства.

Більше того, згідно з наданим Комунальним підприємством Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" у відповідь на адвокатський запит представника позивача листом від 03.07.2019 року № 062/14-9386 (И-2019), останнє не виготовляло та не видавало будь-яких довідок про знищення нерухомого майна за адресою: місто Київ, вулиця Юрія Іллєнка (колишня вулиця Мельникова), 89-А, літера "К".

Докази, які свідчать про фактичне знищення такого майна на час вчинення Реєстратором спірних реєстраційних дій, відсутні й у матеріалах даної справи.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин 1, 2 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі.

За частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина 1 статі 319 Цивільного кодексу України).

Частинами 1, 2 статті 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Зважаючи на вчинення Реєстратором спірних реєстраційних дій за наявності у Державному реєстрі речових прав заяви позивача, як власника нерухомого майна, про заборону вчинення реєстраційних дій, що є порушенням абзаців 2, 3 пункту 17 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, та абзацу 5 пункту 17 Порядку, беручи до уваги відсутність у матеріалах справи доказів фактичного знищення такого майна на час вчинення Реєстратором спірних реєстраційних дій та документи, які свідчать про те, що Комунальне підприємство Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" не виготовляло та не видавало будь-яких довідок про знищення нерухомого майна за адресою: місто Київ, вулиця Юрія Іллєнка (колишня вулиця Мельникова), 89-А, літера "К" (що було зазначено Реєстратором підставою для вчинення оспорюваних реєстраційних дій та внесення до реєстру відповідних записів), а також зважаючи на порушення такими діями Реєстратора прав та законних інтересів Товариства як власника нерухомого майна, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача у даній справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За умовами частини 3 статті 13, частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищенаведене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про задоволення вимог Товариства.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача, у зв`язку із задоволенням позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати незаконним і скасувати рішення Державного реєстратора Комунального підприємства "Реєстратор" Нікітіної Юлії Володимирівни від 20.06.2019 року № 47430547 та вчинений нею запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень про погашення права власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Укржитлоінвест" на об`єкт нерухомого майна - нежитловий будинок, літера "К", загальною площею 3 208,9 м2, що знаходиться за адресою: 04119, місто Київ, вулиця Юрія Іллєнка (колишня вулиця Мельникова), 89-А, та належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Укржитлоінвест" на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 01.10.2003 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Укржитлоінвест" та ОСОБА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, право власності зареєстроване 20.08.2018 року із змінами до права власності, внесеними 07.12.2018 року, номер запису про право власності: 27578971).

3. Визнати незаконним і скасувати рішення Державного реєстратора Комунального підприємства "Реєстратор" Нікітіної Юлії Володимирівни від 20.06.2019 року № 47430569 та вчинений нею запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень про закриття об`єкту нерухомого майна та закриття розділу на нежитловий будинок літера "К", загальною площею 3 208,9 м2, що знаходиться за адресою: 04119, місто Київ, вулиця Юрія Іллєнка (колишня вулиця Мельникова), 89-А, та належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Укржитлоінвест" на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 01.10.2003 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Укржитлоінвест" та ОСОБА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, право власності зареєстроване 20.08.2018 року із змінами до права власності, внесеними 07.12.2018 року, номер запису про право власності: 27578971).

4. Стягнути з Державного реєстратора Нікітіної Юлії Володимирівни Комунального підприємства "Реєстратор" (02096, місто Київ, вулиця Павла Чубинського (Крупської), будинок 10; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Укржитлоінвест" (03049, місто Київ, вулиця Курська, будинок 4; ) 6 056 (шість тисяч п`ятдесят шість) грн. 00 коп. судового збору.

5. Видати накази після набрання рішенням суду законної сили.

6. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. В силу приписів частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 15.09.2025 року.

Суддя В.С. Ломака