ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" вересня 2025 р. Справа№ 910/17753/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Сибіги О.М.

Гончарова С.А.

за участю секретаря судового засідання Яценко І.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 28.06.2024 (суддя Нечай О.В.)

у справі №910/17753/23 (повний текст рішення складено та підписано 28.06.2024)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Агротрейдер

до Приватного акціонерного товариства Київський маргариновий завод

про стягнення 259 897,40 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агротрейдер" (звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод" про стягнення 339 897,40 грн, з яких 129 346,70 грн заборгованості, 155 980,66 грн пені, 38 506,83 грн інфляційних втрат та 16 063,21 грн 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором поставки товару №85 від 01.09.2019.

Короткий зміст заперечень проти позову

11.01.2024 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого він просив закрити провадження у справі в частині стягнення з нього заборгованості в розмірі 70 000,00 грн у зв`язку зі сплатою позивачеві коштів у вказаному розмірі, а в іншій частині позовних вимог відмовити за їх безпідставністю.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.06.2024 по справі №910/17753/23 позов задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротрейдер" заборгованість в розмірі 49 346 (сорок дев`ять тисяч триста сорок шість) грн 70 коп., пеню в розмірі 91 721 (дев`яносто одна тисяча сімсот двадцять одна) грн 92 коп., 3% річних в розмірі 15 479 (п`ятнадцять тисяч чотириста сімдесят дев`ять) грн 97 коп., інфляційні втрати в розмірі 38 506 (тридцять вісім тисяч п`ятсот шість) грн 59 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 925 (дві тисячі дев`ятсот двадцять п`ять) грн 83 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення господарського суду мотивовано тим, що відповідачем не спростовано факту здійснення реєстрації вищенаведених податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних 20.12.2022, доплата суми ПДВ в загальному розмірі 384 346,80 грн, з огляду на положення пункту 3.4 Договору, мала бути здійснена відповідачем протягом 2-х банківських днів з моменту реєстрації відповідних податкових накладних, тобто не пізніше 22.12.2022.

Відтак суд першої інстанції дійшов висновку, що строк виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань є таким, що настав.

Призначення платежів здебільшого не містять посилання на конкретний рахунок, у зв`язку з чим, як встановлено судом, зазначені кошти зараховувались позивачем в рахунок погашення як поточних, так і минулих зобов`язань відповідача, у порядку черговості їх виникнення.

З огляду на викладене, оскільки неналежне виконання грошового зобов`язання відповідачем за Договором підтверджується матеріалами справи, доказів сплати боргу в повному обсязі відповідач не надав, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 49 346,70 грн є обґрунтованою.

Перевіривши надані позивачем розрахунки пені, суд першої інстанції встановив факт невірного визначеного терміну, з якого грошове зобов`язання відповідача стало простроченим, не враховано положення ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України щодо шестимісячного періоду нарахування пені, а також помилково включено дні фактичної сплати в період нарахування.

Отже, з 01.06.2020 та 25.06.2020 зобов`язання відповідача стали простроченими і саме з цих дат розпочався відлік шестимісячного строку для нарахування пені, розмір якої, за розрахунком суду, здійсненим не виходячи за заявлений позивачем період нарахування (початкову дату), склав 13 180,23 грн.

Аналогічних помилок позивач припустився і під час розрахунку пені за несвоєчасну доплату суми ПДВ в розмірі 384 346,80 грн.

З урахуванням дати реєстрації податкових накладних 20.12.2022, грошове зобов`язання відповідача в цій частині стало простроченим з 23.12.2022.

За підрахунком місцевого господарського суду, обґрунтованою та такою, що підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача є пеня за несвоєчасну доплату суми ПДВ в розмірі 78 541,69 грн.

З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом першої інстанції встановлено часткову обґрунтованість заявленого позову, відтак присудив до стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 49 346,70 грн, пеню в розмірі 91 721,92 грн, 3% річних в розмірі 15 479,97 грн та інфляційні втрати в розмірі 38 506,59 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Приватне акціонерне товариство "Київський маргариновий завод" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва по справі № 910/17753/23 від 28.06.2024 повністю та прийняти нове рішення, яким у задоволені позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротрейдер" відмовити повністю.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що пеня в сумі 13 180,23 грн., нарахована за видатковими накладними № 29 від 31.05.2020 та № 30 від 24.06.2020, та 3% річних в розмірі 15 479,97 грн та інфляційні втрати в розмірі 38 506,59 грн. присуджені до стягнення безпідставно, оскільки були нараховані поза межами строків позовної давності.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

29.07.2024 через підсистему «Елеткронний суд» від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Узагальнені доводи відзиву зводяться до того, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення враховано строки позовної давності і здійснено власний вірний та обґрунтований перерахунок з урахуванням зазначених заперечень відповідача у відзиві на позовну заяву.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.07.2024 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Тищенко О.В., Гончаров С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.07.2024 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/17753/23.

01.08.2024 на виконання вказаної ухвали до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 910/17753/23.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.08.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2024 по справі №910/17753/23. Розгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2024 по справі №910/17753/23 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.09.2024 прийнято справу №910/17753/23 за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2024 до провадження колегії суддів у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Яковлєв М.Л., Гончаров С.А. , вирішено розгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2024 по справі №910/17753/23 здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

У зв`язку з перебуванням судді Яковлєва М.Л. на лікарняному з 22.01.2025, який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, вирішити питання щодо подальшого руху справи у визначеному складі суду - неможливо.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.02.2025, справу №910/17753/23 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючий суддя: Станік С.Р. (суддя-доповідач), судді: Сибіга О.М., Гончаров С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.02.2025 прийнято справу №910/17753/23 за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2024 по справі №910/17753/23 до провадження у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Станік С.Р. (суддя-доповідач), судді: Сибіга О.М., Гончаров С.А., вирішено розгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2024 по справі №910/17753/23 здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша); кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга).

Відповідно до статті 64 Конституції України, права громадян на звернення до суду та отримання правничої допомоги не можуть бути обмежені, а мають реалізовуватися з урахуванням умов існуючого воєнного стану.

Таким чином, оскільки судова система має забезпечувати дотримання права на доступ до правосуддя і здійснення такого правосуддя, з метою дотримання прав учасників та забезпечення права на справедливий суд, дотримання принципу пропорційності, реалізації засад змагальності, враховуючи завдання господарського судочинства, з метою всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи у розумні строки, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав в умовах існуючого воєнного стану, застосувавши ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3, 64 Конституції України та ст. 2, 11 ГПК України.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджується наявними матеріалами справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 01.09.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агротрейдер" (постачальник) та Приватним акціонерним товариством "Київський маргариновий завод" (покупець) було укладено Договір поставки товару № 85.

Згідно з п. 1.1 Договору, постачальник зобов`язується передати у власність покупцю олію соняшникову, нерафіновану, невиморожену першого ґатунку (пресова) відповідно до специфікації(й), а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар на умовах даного Договору.

Відповідно до п. 3.3 Договору, оплата проводиться покупцем шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 30 банківських днів після поставки товару покупцю (якщо інше не визначено у відповідній специфікації) та підтвердження покупцем якісних характеристик товару, заявлених у п. 2.2 цього Договору, згідно з виставленим постачальником рахунком та зареєстрованою в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної та/або розрахунку коригування, який збільшує податкові зобов`язання постачальника.

Пунктом 3.4 Договору встановлено, що для оплати покупцем рахунку обов`язковою є умова складення постачальником на момент оплати покупцем податкової накладної в електронній формі, з дотриманням умови щодо реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних у порядку, визначеному чинним законодавством України, та застосування електронного підпису уповноваженої платником особи. У разі, якщо податкова накладна та/або розрахунок коригування, який збільшує податкові зобов`язання постачальника, не зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, покупець має право на недоплату за придбаний товар в розмірі суми ПДВ такої податкової накладної та/або розрахунку коригування, та у разі не реєстрації податкової накладної до наступної поставки товару, покупець припиняє оплату за наступний поставлений товар. Таку суму недоплати покупець зобов`язаний сплатити постачальнику протягом 2 банківських днів з моменту реєстрації податкової накладної (розрахунку коригування). При цьому штрафні санкції до покупця не застосовуються.

Право власності на товар переходить до покупця в момент його отримання, що фіксується видатковою та товарно-транспортною накладною про приймання товару (п. 4.10 Договору).

Згідно з п. 5.4 Договору, у разі несвоєчасної оплати товару, відповідно до умов цього Договору, покупець сплачує на письмову вимогу постачальника неустойку у вигляді пені, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості, за кожний день прострочення.

Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2019, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим Договором. У разі, якщо не пізніше, ніж за 30 календарних днів до закінчення терміну дії цього Договору жодна із сторін не заявить про його припинення, то цей Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік на тих самих умовах.

У Специфікаціях № 11 від 13.05.2020 та № 12 від 28.05.2020 сторони погодили найменування, кількість, вартість товару, місце та умови його поставки, а також порядок розрахунків шляхом оплати 100% вартості товару з моменту його отримання.

Позивач зазначав, що на виконання своїх договірних зобов`язань він поставив відповідачу товар загальною вартістю 2 306 080,80 грн, відповідно до видаткових накладних № 25 від 15.05.2020 на суму 538 810,90 грн, № 27 від 28.05.2020 на суму 556 469,90 грн, № 28 від 31.05.2020 на суму 588 000,00 грн, № 29 від 31.05.2020 на суму 588 000,00 грн, № 30 від 24.06.2020 на суму 34 800,00 грн, який останній прийняв, проте власні зобов`язання з оплати поставленого товару виконав неналежним чином.

10.07.2020 реєстрацію складених позивачем податкових накладних за вищевказаними господарськими операціями на загальну суму податку на додану вартість - 384 346,80 грн було зупинено контролюючим органом. Водночас станом на цю дату відповідач мав заборгованість з оплати товару в сумі 656 786,10 грн, що, за вирахуванням ПДВ в сумі 384 346,80 грн, становило 272 439,30 грн, які відповідач сплатив лише 30.07.2021.

У подальшому, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 10.01.2022 у справі №320/3511/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротрейдер" до Головного управління Державної податкової служби у Київській області, Державної податкової служби України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, адміністративний позов було задоволено та зобов`язано Державну податкову службу України зареєструвати в Єдиному державному реєстрі податкових накладних податкові накладні № 25 від 15.05.2020, № 27 від 28.05.2020, № 28 від 31.05.2020, № 29 від 31.05.2020, № 30 від 24.06.2020.

За доводами позивача, 20.12.2022 рішення Київського окружного адміністративного суду від 10.01.2022 у справі № 320/3511/21 було виконано та зареєстровано податкові накладні № 25 від 15.05.2020, №27 від 28.05.2020, № 28 від 31.05.2020, № 29 від 31.05.2020, № 30 від 24.06.2020 в Єдиному реєстрі податкових накладних. Водночас, суму доплати у встановлений в п. 3.4 Договору строк відповідач не перерахував.

З огляду на те, що відповідач у повному обсязі не розрахувався за поставлений товар, позивач звернувся до суду з позовом та, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, просив стягнути з відповідача на свою користь 49 346,70 грн заборгованості, 155 980,66 грн пені, 38 506,83 грн інфляційних втрат та 16 063,21 грн 3 % річних.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказує на недоліки здійсненого позивачем розрахунку пені.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно зі статтею 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Для виконання вимог ст. 86 ГПК України необхідним є аналіз доказів та констатація відповідних висновків за результатами такого аналізу. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Водночас 17.10.2019 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу та змінено назву ст. 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до ст. 79 ГПК наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічний підхід до стандарту доказування "вірогідність доказів" висловлено Касаційним господарським судом у постановах від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що розгляд даної справи здійснюється в порядку, передбаченому нормами Господарського процесуального кодексу України, відповідно, і оцінка доказів у ній здійснюватиметься через призму такого стандарту доказування, як "баланс вірогідностей".

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина перша статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений Договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків та за своєю правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Суд першої інстанції вірно встановив факт поставки позивачем товару за Договором загальною вартістю 2 306 080,80 грн, про що свідчать наявні в матеріалах справи підписані обома сторонами та скріплені їхніми печатками видаткові накладні № 25 від 15.05.2020 на суму 538 810,90 грн, № 27 від 28.05.2020 на суму 556 469,90 грн, № 28 від 31.05.2020 на суму 588 000,00 грн, № 29 від 31.05.2020 на суму 588 000,00 грн та № 30 від 24.06.2020 на суму 34 800,00 грн.

Вищевказані видаткові накладні відповідають вимогам статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", будь-які істотні недоліки у них відсутні, відтак суд приймає зазначені видаткові накладні як належні докази на підтвердження поставки товару позивачем та його прийняття відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

За приписами частин 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на узгоджений сторонами в п. 5 Специфікацій № 11 від 13.05.2020 та № 12 від 28.05.2020 порядок розрахунків, а також беручи до уваги те, що реєстрацію складених позивачем податкових накладних № 25 від 15.05.2020, № 27 від 28.05.2020, № 28 від 31.05.2020, № 29 від 31.05.2020, № 30 від 24.06.2020 було зупинено контролюючим органом, зобов`язання відповідача з оплати товару за цими видатковими накладними мало бути виконане в день отримання товару, відповідно в сумах 449 009,08 грн, 463 724,92 грн, 490 000,00 грн, 490 000,00 грн, 29 000,00 грн, тобто без урахування податку на додану вартість.

З огляду на те, що відповідачем не спростовано факту здійснення реєстрації вищенаведених податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних 20.12.2022, суд першої інстанції вірно встановив, що доплата суми ПДВ в загальному розмірі 384 346,80 грн, з огляду на положення пункту 3.4 Договору, мала бути здійснена відповідачем протягом 2-х банківських днів з моменту реєстрації відповідних податкових накладних, тобто не пізніше 22.12.2022, а тому строк виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань є таким, що настав.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З наявних у матеріалах справи банківських виписок по рахунку позивача вбачається, що відповідачем було перераховано на рахунок позивача 13 255 345,29 грн.

Після пред`явлення позову до суду, відповідачем було сплачено позивачеві 70 000,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями № 821 від 17.11.2023 на суму 10 000,00 грн, № 889 від 24.11.2023 на суму 10 000,00 грн, № 4054 від 01.12.2023 на суму 10 000,00 грн, № 4167 від 08.12.2023 на суму 10 000,00 грн, № 984 від 15.12.2023 на суму 10 000,00 грн, № 4366 від 22.12.2023 на суму 10 000,00 грн та № 4470 від 05.01.2024 на суму 10 000,00 грн.

Крім того, як стверджував позивач, 12.01.2024 відповідачем сплачено ще 10 000,00 грн.

Призначення платежів здебільшого не містять посилання на конкретний рахунок, у зв`язку з чим, як встановлено судом, зазначені кошти зараховувались позивачем в рахунок погашення як поточних, так і минулих зобов`язань відповідача, у порядку черговості їх виникнення.

З огляду на викладене, оскільки неналежне виконання грошового зобов`язання відповідачем за Договором підтверджується матеріалами справи, доказів сплати боргу в повному обсязі відповідач не надав, позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 49 346,70 грн є обґрунтованою та підлягає задоволенню, що обгрунтовано вказав суд першої інстанції.

У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами частин 1, 2 статті 551 Цивільного кодексу України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, який діяв на момент виникнення спірних правоідносин).

Відповідно до п. 5.4 Договору, в разі несвоєчасної оплати товару, відповідно до умов цього Договору, покупець сплачує на письмову вимогу постачальника неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення.

Оскільки неналежне виконання зобов`язання відповідачем за Договором підтверджується матеріалами справи, обставин, які є підставою для звільнення відповідача від відповідальності не наведено, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, що позовна вимога про стягнення з відповідача пені, нарахованої на підставі п. 5.4 Договору за несвоєчасне здійснення розрахунків, є обґрунтованою.

Перевіривши надані позивачем розрахунки пені, суд виявив у них низку помилок, а саме невірно визначено момент, з якого грошове зобов`язання відповідача стало простроченим, не враховано положення ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) щодо шестимісячного періоду нарахування пені, а також помилково включено дні фактичної сплати в період нарахування.

Імператив частини 6 статті 232 Господарського кодексу України (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) передбачав, що штрафні санкції нараховуються упродовж шести місяців саме від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, якщо інше не передбачено умовами договору.

Висновок про те, що початком нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано за умовами договору викладено також у постанові Верховного Суду України від 30.09.2014 у справі № 3-120гс14.

Статтями 253, 254 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Заборгованість відповідача в розмірі 272 439,30 грн, що існувала станом на 10.07.2020, складалася із заборгованості з оплати товару, поставленого відповідно до видаткових накладних № 29 від 31.05.2020, № 30 від 24.06.2020, який, як встановлено судом, мав бути оплачений у день його отримання.

Отже, з 01.06.2020 та 25.06.2020 зобов`язання відповідача стали простроченими і саме з цих дат розпочався відлік шестимісячного строку для нарахування пені, розмір якої, за розрахунком суду, здійсненим не виходячи за заявлений позивачем період нарахування (початкову дату), склав 13 180,23 грн.

Аналогічних помилок позивач припустився і під час розрахунку пені за несвоєчасну доплату суми ПДВ в розмірі 384 346,80 грн.

З урахуванням дати реєстрації податкових накладних 20.12.2022, грошове зобов`язання відповідача в цій частині стало простроченим з 23.12.2022.

За підрахунком суду першої інстанції, який перевірено судом апеляційної інстанції і з яким погоджується суд апеляційної інстанції, обґрунтованою та такою, що підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача є пеня за несвоєчасну доплату суми ПДВ в розмірі 78 541,69 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Описані вище помилки вплинули також і на правильність розрахунку 3% річних.

За підрахунком суду першої інстанції, який перевірено судом апеляційної інстанції і з яким погоджується суд апеляційної інстанції, розмір 3% річних за несвоєчасну оплату товару, поставленого відповідно до видаткових накладних № 29 від 31.05.2020, № 30 від 24.06.2020, склав 8 610,32 грн, а розмір 3% річних за несвоєчасну доплату суми ПДВ 6 869,65 грн.

Розмір втрат від інфляції за несвоєчасну оплату товару, поставленого відповідно до видаткових накладних № 29 від 31.05.2020, № 30 від 24.06.2020 позивач розрахував вірно, а при розрахунку інфляційних втрат за несвоєчасну доплату суми ПДВ припустився арифметичної помилки. За підрахунком суду першої інстанції, який перевірено судом апеляційної інстанції і з яким погоджується суд апеляційної інстанції, розмір втрат позивача від інфляції в цій частині склав 12 430,16 грн.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що пеня в сумі 13 180,23 грн. (враховуючи, що з 01.06.2020 та 25.06.2020 зобов?язання відповідача стали простроченими), нараховані за видатковими накладними № 29 від 31.05.2020 (за якою строк оплати настав 01.07.2020) та № 30 від 24.06.2020 (за якою строк оплати настав 25.07.2020) 3% річних в розмірі 15 479,97 грн та інфляційні втрати в розмірі 38 506,59 грн. присуджені до стягнення безпідставно, оскільки були нараховані поза межами річного (щодо пені) і трирічного (щодо 3% річних та інфляційних нарахувань) строку позовної давності, адже з відповідним позовом позивач звернувся в листопаді 2023 року.

Суд апеляційної інстанції відхиляє вказані доводи скаржника, з огляду на наступне.

Статтею 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 3 та 4 статті 267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Зі змісту статті 261 Цивільного кодексу України вбачається, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

Згідно зі статтею 261 Цивільного кодексу України , перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Ч. 1 ст. 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Ст. 258 Цивільного кодексу України визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.(ч. 1) Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п. 1 ч. 2).

Законом України від 30.03.2020 №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу доповнено пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Також 17.03.2022 набрав чинності Закон від 15.03.2022 №2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», яким розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу доповнено пунктом 19 - «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану продовжуються на строк його дії строки, визначені статтями 257 - 259 ЦКУ (позовна давність, спеціальна позовна давність)».

Враховуючи те, що строк позовної давності у вказаній справі щодо вимог про стягнення пені в сумі 13 180,23 грн. (враховуючи , що з 01.06.2020 та 25.06.2020 зобов?язання відповідача стали простроченими), нараховані за видатковими накладними № 29 від 31.05.2020 (за якою строк оплати настав 01.07.2020) та № 30 від 24.06.2020 (за якою строк оплати настав 25.07.2020) 3% річних в розмірі 15 479,97 грн та інфляційні втрати в розмірі 38 506,59 грн. розпочався в момент дії запровадженого карантину, і продовжився під час запровадженого воєнного стану, і відповідно, враховуючи те, що позовну заяву подано у листопаді 2023, відповідний строк позовної давності продовжено в силу прямих законодавчих приписів, у зв?язку з чим на момент подання позову такий строк не сплив, і відповідно, застосуванню судом не підлягав.

З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають заборгованість в розмірі 49 346,70 грн, пеня в розмірі 91721,92 грн, 3% річних в розмірі 15 479,97 грн та інфляційні втрати в розмірі 38 506,59 грн.

Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі.

Отже, вищенаведені та усі інші доводи, посилання та обгрунтування учасників справи судом апеляційної інстанції враховані при вирішенні спору, доводи скаржника, з урахуванням меж апеляційного оскарження, є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та висновків суду апеляційної інстанції у даній постанові щодо спірних правовідносин учасників справи, а судом першої інстанції, в свою чергу, надано належну оцінку усім наявним у справі доказам та правовідносинам учасників справи та ухвалено обґрунтоване рішення у відповідності до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, яким відмовлено у задоволенні позову.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2024 у справі №910/17753/23, за наведених скаржником доводів апеляційної скарги.

Розподіл судових витрат

Судовий збір розподіляється відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2024 по справі №910/17753/23 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2024 по справі №910/17753/23 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за скаржником.

4. Матеріали справи №910/17753/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді О.М. Сибіга

С.А. Гончаров