ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 року

м. Київ

cправа № 904/4484/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючої), Власова Ю.Л., Колос І.Б.,

за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.

представників учасників справи:

позивача - Державного підприємства «Адміністрація річкових портів» (далі - ДП «Адміністрація річкових портів», позивач, скаржник) - Сербулов О.В. (адвокат),

відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Джемонд Ботярд» (далі - ТОВ «Джемонд Ботярд», відповідач) - не з`явися ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ДП «Адміністрація річкових портів»

на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.01.2025 (головуюча - суддя Ярошенко В.І.)

та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 17.06.2025 (головуючий - суддя Чередко А.Є., судді: Верхогляд Т.А., Іванов О.Г.)

у справі за позовом ДП «Адміністрація річкових портів»

до ТОВ «Джемонд Ботярд»

про витребування майна з чужого незаконного володіння.

ВСТУП

На розгляд Суду поставлено питання перевірки застосування норм права, які регламентують відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. ДП «Адміністрація річкових портів» звернулося до суду з позовом про витребування майна.

2. Короткий зміст рішень суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Господарський суд Дніпропетровської області рішенням від 19.12.2024 у справі №904/4484/24 позов задовольнив повністю; витребував у ТОВ «Джемонд Ботярд» на користь ДП «Адміністрація річкових портів» за договором зберігання від 01.01.2014 понтон ПП-64 (інв. № 1027); стягнув з відповідача на користь позивача 2 422,40 грн витрат зі сплати судового збору.

2.2. Представник позивача 23.12.2024 (зареєстровано судом 24.12.2024) подав заяву про ухвалення додаткового рішення у справі №904/4484/24 про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 грн.

2.3. Господарський суд Дніпропетровської області додатковим рішенням від 13.01.2025 у справі №904/4484/24 частково задовольнив заяву ДП «Адміністрація річкових портів» про розподіл судових витрат; стягнув з ТОВ «Джемонд Ботярд» на користь ДП «Адміністрація річкових портів» 2 000 грн витрати на професійну правничу допомогу; в іншій частині заяви - відмовив.

2.4. Не погоджуючись із прийнятим додатковим рішенням, ДП «Адміністрація річкових портів» звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

2.5. Центральний апеляційний господарський суд постановою від 17.06.2025 апеляційну скаргу ДП «Адміністрація річкових портів» залишив без задоволення, а додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.01.2025 у справі №904/4484/24 - без змін.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. ДП «Адміністрація річкових портів» 07.08.2025 через Електронний суд звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить, зокрема, скасувати постанову Центрального апеляційного суду від 17.06.2025 і додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.01.2025 у справі №904/4484/24 у частині відмови у стягненні 5 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та прийняти у цій частині нове рішення, яким стягнути з ТОВ «Джемонд Ботярд» на користь ДП «Адміністрація річкових портів» 5 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції. У решті рішення і постанову залишити без змін.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1. У поданій касаційній скарзі ДП «Адміністрація річкових портів» з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) зазначає, що суд апеляційної інстанції, при вирішенні питання зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу застосував частину п`яту статті 126, частини четверту - сьому, дев`яту статті 129 ГПК України без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №910/7586/19, від 24.11.2020 у справі №911/4242/15 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21.

5. Позиція інших учасників справи

5.1. Від ТОВ «Джемонд Ботярд» відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.

6. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

6.1. Верховний Суд ухвалою від 14.08.2025 відкрив касаційне провадження у справі №904/4484/24 за касаційною скаргою ДП «Адміністрація річкових портів» на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та призначив її розгляд на 09.09.2025.

6.2. Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 02.09.2025 у зв`язку з відпусткою судді Бенедисюка І.М. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №910/15947/24, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Малашенкова Т.М. (головуюча), Власов Ю.Л., Колос І.Б.

6.3. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

6.4. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

7. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду апеляційної інстанції та обставини справи узагальнено відповідно до предмета оскарження

7.1. З огляду на наведене у пункті 4.1 цієї постанови, Верховний Суд відзначає таке.

7.2. Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

7.3. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

7.4 Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

7.5. Так, предметом касаційного оскарження є додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.01.2025 в частині відмови у стягненні 5 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та постанова Центрального апеляційного господарського суду від 17.06.2025 у справі №904/4484/24 в частині перегляду додаткового рішення.

7.6. Дослідивши доводи касаційної скарги, зміст оскаржуваних судових рішень з підстав касаційного оскарження, Верховний Суд вважає за необхідне відзначити таке.

7.7. Положеннями статті 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

7.8. Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

7.9. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

7.10. Відповідно до статті 131 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

7.11. Стаття 16 ГПК України вказує, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

7.12. За пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

7.13. Відповідно до статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

7.14. У частинах першій, другій статті 126 ГПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

7.15. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

7.16. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина восьма статті 80 ГПК України).

7.17. Відповідно до частини восьмої статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

7.18. У частині першій статті 221 ГПК України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

7.19. Згідно з частинами третьою-п`ятою статті 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

7.20. За змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

7.21. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (див. постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18).

7.22. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 126 ГПК України).

7.23. У разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України щодо співмірності господарському суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони.

7.24. У розумінні положень частини п`ятої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

7.25. Верховний Суд зазначає, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України. Разом із тим у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

7.26. Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

7.27. При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

7.28. Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 129 ГПК України.

7.29. Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

7.30. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 126 ГПК України).

7.31. Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

7.32. У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

7.33. Такі висновки, викладені, зокрема, в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, постанові Великої Палати Верховного суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 (на яку посилається скаржник).

7.34. Колегія суддів, ураховуючи доводи касаційної скарги, зауважує, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд: 1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 126 ГПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони; 2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення чи заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

7.35. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

7.36. Такий висновок міститься в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18.

7.37. Судами попередніх інстанцій встановлено, що для підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копії наступних документів, а саме: договір про надання правової допомоги від 06.01.2019; додаткові угоди до договору про надання правової допомоги від 07.09.2022 та від 29.10.2024; акт приймання-передачі наданих послуг (окремого обсягу) від 20.12.2024 №2012/02; рахунок-фактура від 20.12.2024 №00216.

7.38. Так, суди встановили, що 06.01.2019 між ДП «Адміністрація річкових портів» (далі - клієнт) та адвокатом, що практикує індивідуально, Сербуловим Олександром Володимировичем (далі - адвокат, Сербулов О.В.) укладено договір про надання правової (правничої) допомоги (далі - договір).

7.38.1. Пунктом 1.1 договору визначено, що адвокат приймає на себе доручення клієнта надати професійну правничу допомогу (юридичні послуги), на умовах, передбачених даним договором.

7.38.2. Відповідно до пунктів 3.3, 3.4 договору клієнт зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі відшкодувати адвокату всі фактичні витрати, пов`язані з виконанням цього договору. На умовах та в розмірі визначених в цьому договорі сплатити адвокату гонорар.

7.38.3. У розділі 6 договору, з урахуванням змін внесених додатковою угодою від 07.09.2022 визначено, що гонорар - винагорода адвоката за здійснення представництва інтересів клієнта та надання йому інших видів правничої (правової) допомоги на умовах і в порядку, що визначені цим договором. Складова гонорару не залежить від досягнення чи недосягнення адвокатом позитивного результату, якого бажає клієнт і є обов`язковим до сплати клієнтом (пункт 6.1 договору).

7.38.4. Клієнт сплачує адвокату гонорар за участь у першому судовому засіданні в суді першої або апеляційної інстанції, що розташовані у м. Києві - 5 000 грн, а за кожне наступне судове засідання, в межах розгляду однієї справи у відповідній інстанції - 2 000 грн (пункт 6.2 договору).

7.38.5. Клієнт сплачує адвокату гонорар за участь адвоката в режимі відеоконференції у першому судовому засіданні в суді першої або апеляційної інстанції, що розташовані поза межами м. Києва - 5 000 грн, а за кожне наступне судове засідання, в межах розгляду однієї справи у відповідній інстанції - 2 000 грн (пункт 6.3 договору).

7.38.6. Розмір гонорару за участь адвоката в судовому засіданні безпосередньо в приміщенні суду в суді першої або апеляційної інстанції, що розташовані поза межами м. Києва визначається за домовленістю сторін в додатковій угоді до цього договору (підпункт 6.3.1 договору).

7.38.7. Підставою для сплати гонорару є акт прийому-передачі наданих послуг, або у випадку здійснення передоплати, рахунок-фактура (пункт 6.8 договору).

7.38.8. Цей договір набирає чинності з моменту підписання сторонами до його розірвання або виконання (пункт 8.1 договору).

7.38.9. Відповідно до підписаного сторонами акта прийому-передачі наданих послуг (окремого обсягу) від 20.12.24 позивачу надано такі послуги: 03.12.2024 участь в судовому засіданні Господарського суду Дніпропетровської області - вартість 5 000 грн, 19.12.2024 участь в судовому засіданні Господарського суду Дніпропетровської області - 2 000 грн.

7.39. Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції, зважаючи на специфіку справи, результат її вирішення, обсяг, вид та зміст наданих послуг, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини та Верховного Суду, дійшов висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу у справі №904/4484/24 є завищеним, а, отже, не вбачається розумна необхідність понесення позивачем судових витрат у заявленому до відшкодування розмірі на суму 7000 грн, тому обґрунтованими визнаються судом витрати в розмірі 2 000 грн, які і покладаються на відповідача.

7.40. Апеляційний суд, залишаючи без змін додаткове рішення суду першої інстанції, зазначив, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

7.40.1. Суд апеляційної інстанції дослідивши надані докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, враховуючи предмет спору, всі аспекти і складності цієї справи, обсяг документів, їх зміст, а також час, який міг би витратити адвокат на вивчення матеріалів у справі та підготовку позовної заяви, як кваліфікований фахівець, сукупний час, витрачений на опрацювання спірних правовідносин, співмірність суми витрат із складністю справи та відповідність суми понесених витрат критеріям реальності, розумності та неминучості, погодився з висновком суду першої інстанції про те, що справедливою та співрозмірною у цій справі є компенсація витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000 грн, яка є доказово обґрунтованою та підлягає стягненню з відповідача.

7.41. Верховний Суд, окрім зазначеного в пунктах 7.7- 7.36 цієї постанови, виходить з того, що за пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

7.42. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 вказаного вище Закону).

7.43. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

7.44. У постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 Верховний Суд вказав про те, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

7.45. Критерії реальності та розумності застосовує і Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

7.46. Тобто нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (пункти 33- 34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

7.47. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).

7.48. До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 сформовано правовий висновок про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, приписами статей 123 - 130 ГПК України, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

7.49. Верховний Суд у постанові від 30.03.2021 у справі № 906/432/19 відмітив, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

7.50. Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

7.51. Такі докази, відповідно до частини першої статті 86 ГПК України, суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

7.52. При цьому згідно з статтею 74 ГПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Подані на підтвердження таких витрат докази мають окремо та у сукупності відповідати вимогам статей 75-79 ГПК України.

7.53. Як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, надаючи оцінку наведеному заявником розрахунку витрат на правничу допомогу, беручи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених і поданих до суду позивачем документів, їх значення для вирішення спору, з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) і реальності, розумності та неминучості, місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшли висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору та складності даної справи, з урахуванням обсягу наданих послуг, у зв`язку з чим дійшли висновку, що обґрунтованою суму витрат на правничу допомогу є саме 2 000 грн. Вказані висновки засновані на правильному застосуванні частин п`ятої - сьомої статті 129 ГПК України та узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду щодо їх застосування (див. пункти 7.27 - 7.36 та 7.45 - 7.56 цієї постанови).

7.54. У касаційній скарзі ДП «Адміністрація річкових портів» посилається на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України та на те, що суди попередніх судових інстанцій не врахували висновки Верховного Суду викладені у низках постанов Верховного Суду щодо застосування частини п`ятої статті 126, частини четвертої-сьомої, дев`ятої статті 129 ГПК України.

7.55. Водночас, зі змісту оскаржуваних судових рішень убачається, що судами попередніх інстанцій здійснено оцінку доказів у справі відповідно до статей 86, 210 ГПК України, із дотриманням положень статей 2, 123, 126, 129 ГПК України та правильно застосувавши положення статей 1, 19, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», і в цій частині узгоджується з правовими позиціями, висловленими Верховним Судом у справах, означених, зокрема, у пункті 4.1 цієї постанови та з огляду на мотиви, викладені у цій постанові, зокрема у пунктах 7.28 - 7.36.

7.56. Щодо посилання скаржника на постанови Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №910/7586/19, від 24.11.2020 у справі №911/4242/15 та постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21, колегія суддів, здійснивши аналіз означених постанов зазначає таке.

7.57. У справі №910/7586/19 Верховний Суд не формулював окремих висновків щодо застосування частин четвертої-сьомої, дев`ятої статті 129 ГПК України, зокрема щодо права суду не покладати всю суму витрат на професійну правничу допомогу. У справі №911/4242/15 питання застосування статті 129 ГПК України взагалі не розглядалося, а відтак правовідносини у цих справах не є подібними.

7.58. У справі №922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила таке:

« 116. Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 ГПК України, також визначені положеннями частин шостої, сьомої та дев`ятої статті 129 цього Кодексу.

117. Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

118. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 126 ГПК України).

119. Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

120. У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

121. Висновки, аналогічні відображеним вище, викладені в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19».

7.59. Отже, наведений висновок Великої палати Верховного Суду узгоджується зі змістом оскаржуваних судових рішень у цій справі, а відтак доводи скаржника щодо неправильного застосування судами норм частини п`ятої статті 126, частин четвертої - сьомої, дев`ятої статті 129 ГПК України є необґрунтованими.

7.60. Також колегія суддів зазначає, що посилання скаржника на постанови Верховного Суду, визначені у касаційній скарзі, фактично зводяться до намагання скаржника здійснити переоцінку доказів у справі у контексті доведеності/обґрунтованості підстав для стягнення заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу, адже суди попередніх інстанцій на підставі встановлених фактичних обставин цієї справи дійшли висновку про часткове відшкодування позивачеві витрат на професійну правничу допомогу.

7.61. Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

7.62. Отже, Верховний Суд при касаційному перегляді оскаржуваних судових рішень не виявив, що судами попередніх інстанцій порушено приписи статей 126, 129 ГПК України, неправильного застосування норм процесуального права, які б призвели до ухвалення судами незаконних рішень, а додатково перевіряти докази з огляду на статтю 300 ГПК України Верховний Суд не має права. Порушень судами попередніх інстанцій статей 86 та 210 ГПК України та статей 1, 19, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» Судом також не встановлено, а доводи скаржника фактично зводяться до заперечень наданої судами оцінки доказам.

7.63. Аргументи скаржника щодо неправильної оцінки судом доказів щодо обставин надання послуг професійної правничої допомоги, процесуальних дій, зводяться до їх переоцінки і не можуть бути предметом розгляду в касаційному порядку, оскільки відповідно до частини другої статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

7.64. З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, оскільки не знайшли свого підтвердження доводи скаржника, що суди ухвалили оскаржувані судові рішення без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, оскільки зміст оскаржуваних судових рішень не суперечить цим висновкам, на які посилається скаржник, у свою чергу оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для її скасування.

7.65. Верховний Суд у прийнятті цієї постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у цій справі скаржник не зазначив й не обґрунтував.

7.66. Верховний Суд, враховуючи рішення ЄСПЛ від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» та від 28.10.2010 у справі «Трофимчук проти України», зазначає, що скаржнику надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

8. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

8.1. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

8.2. За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

8.3. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.01.2025 в оскаржуваній частині та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 17.06.2025 у справі №904/4484/24 в частині перегляду додаткового рішення - без змін, як таких, що ухвалені із дотриманням норм права.

9. Судові витрати

9.1. За подання касаційної скарги ДП «Адміністрація річкових портів» на постанову суду апеляційної інстанції, якою розглянуто апеляційну скаргу на додаткове рішення суду першої інстанції, судовий збір не сплачується, а відтак і не покладається.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація річкових портів» на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.01.2025 в оскаржуваній частині та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 17.06.2025 в частині перегляду додаткового рішення у справі №904/4484/24 - залишити без задоволення.

2. Додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.01.2025 в оскаржуваній частині та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 17.06.2025 в частині перегляду додаткового рішення у справі №904/4484/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя Ю. Власов

Суддя І. Колос