ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" вересня 2025 р. Справа№ 910/1850/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яценко О.В.

суддів: Сибіги О.М.

Коробенка Г.П.

за участю секретаря судового засідання: Антонюк А.С.

за участю представників учасників справи відповідно до протоколу судового засідання від 10.09.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні

матеріали апеляційної скарги Приватного підприємства «Медкапіталгруп»

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2025 (повний текст складено 01.07.2025)

у справі № 910/1850/25 (суддя Головіна К. І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Медичний центр «Діверо»

до Приватного підприємства «Медкапіталгруп»

про стягнення 575 169,50 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача попередньої оплати в сумі 575 169,50 грн., перерахованої позивачем відповідачу на виконання умов договору на про надання послуг № 24-1/09/21 від 24.09.2021.

У обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що ним на виконання умов спірного договору було відповідачу перераховано попередню оплату в сумі 575 169,50 грн., проте відповідач порушив свої зобов`язання, обумовлених послуг не надав.

В суді першої інстанції відповідач, з порушенням встановленого строку, надав відзив на позову заяву, а також попередньо звернувся до суду з клопотанням про продовження строку на подання відзиву.

Суд першої інстанції:

- встановивши, що:

1) за змістом положень ч. 2 ст. 119 ГПК України за заявою учасника може бути продовжений тільки строк, який встановлений судом і який не сплив на час звернення учасника справи із заявою. Процесуальний строк може бути продовжений також з ініціативи суду. При цьому суд не може продовжити строк понад встановлений ГПК України строк. Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/10965/17, 03.12.2018 у справі № 904/5995/16, а також в ухвалі Верховного Суду від 06.03.2020 у справі № 911/1974/18;

2) відповідно до ч. 1 ст. 251 ГПК України відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, тобто вказаною нормою закріплено крайній строк на подання відзиву на позов у спрощеному позовному провадженні та який не може бути продовжений судом;

3) ухвалою Господарського суду міста Києва про відкриття провадження від 24.02.2025 відповідачу був встановлений строк для подання відзиву на позовну заяву не менше 15 днів з дня вручення даної ухвали. Указана ухвала була направлена до рекомендованим листом з повідомленнями про вручення на адресу місцезнаходження відповідача (відправлення № 770), проте вказане поштове відправлення, яке направлялося на адресу місцезнаходження відповідача, повернулося за зворотньою адресою 17.03.2025, у графі причин повернення зазначено: «за закінченням терміну зберігання»;

3) Верховний Суд у постановах від 25.04.2018 у справі № 800/547/17, від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б, від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19 вказав, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду;

4) відповідно до ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси;

5) днем вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у даній справі суд вважає 17.03.2025, відтак, відповідач повинен був надати відзив на позов у строк до 01.04.2025, проте, фактично клопотання про продовження процесуального строку відповідачем було подане 21.04.2025, а відзив надійшов до суду 06.05.2025.

- дійшов висновку про те, що, оскільки ч. 1 ст. 251 ГПК України закріплено строк на подання відзиву, який не може перевищувати п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, і те, що клопотання відповідача про продовження строку на подання відзиву було подане з порушенням означеного строку, таке клопотання задоволенню не підлягає, а відзив підлягає залишенню без розгляду на підставі ч. 2 ст. 118 ГПК України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.07.2025 у справі № 910/1850/25 позовні вимоги задоволено повністю.

При розгляді спору сторін по суті суд першої інстанції встановив, що:

- на виконання спірного договору позивач перерахував відповідачу грошові кошти в якості передоплати вартості обумовлених послуг на загальну суму 575 169,50 грн., проте відповідач, всупереч покладеного на нього обов`язку, послуги, погоджені в спірному договорі, не надав, актів надання послуг, як це передбачено п. 1.2 договору, не підготував;

- з метою досудового врегулювання спору позивач направляв на адресу відповідача претензії № 170323 від 17.03.2023 та № 160724 від 16.07.2024 про повернення сплаченої суми попередньої оплати, у зв`язку із невиконанням зобов`язань за договором про надання послуг № 24-1/09/21 від 24.09.2021, однак відповіді на вказані претензії матеріали справи не містять.

З огляду на вказані обставини, суд першої інстанції, врахувавши те, що положеннями ЦК України не врегульовано питання повернення попередньої оплати за договором про надання послуг, а також положення ст. 8 ЦК України, застосував до спірних правовідносин аналогію закону, зокрема, статті 693 ЦК України та задовольнив позовні вимоги.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Приватне підприємство «Медкапіталгруп» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2025 у справі № 910/1850/25 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що суд першої інстанції допустив невірне встановлення обставини справи та припустився порушень процесуального закону, що призвело до незастосування належних норм матеріального права та, відповідно, неправильного вирішення спору по суті, вказавши, що помилка суду полягає в неправильному встановленні дати вручення відповідачу ухвали суду про відкриття провадження у справі, що призвело до того, що суд першої інстанції помилково проігнорував відзив і докази, надані відповідачем, та не застосував до позовних вимог норми відповідного матеріального права.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на те, що:

- ухвала про відкриття провадження (направлена відповідачу 28.02.2025 рекомендованим листом №770) була повернута без вручення за «закінченням встановленого терміну зберігання»;

- відповідно до ч. 6 ст. 242 ГПК України датою вручення судового рішення є, зокрема, «день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси»;

- суд першої інстанції застосував п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України, визначивши датою вручення ухвали про відкриття провадження у справі день, коли Укрпошта повернула поштове відправлення, проте це є помилковим, оскільки процесуальний закон передбачає застосування цієї норми до відправлень, від яких адресат відмовився чи якщо адресат відсутній за зареєстрованою адресою, але не у випадку закінчення встановленого строку зберігання;

- отже, датою вручення ухвали про відкриття провадження є доставлення її до електронного кабінету відповідача, що відбулось 16.04.2025, а відтак встановлений судом строк (15 днів з дня вручення ухвали) розпочав перебіг 16.04.2025 і тривав до 01.05.2025;

- заяву про продовження строку на подання відзиву було подано 21.04.2025, тобто, до закінчення цього строку;

- крім того, адвокатом в цій заяві були визначені обставини, які є перешкодою у своєчасному поданні відповідачем відзиву та доказів суду, а саме - факт вручення ухвали відповідачу лише напередодні та необхідність отримати від позивача інформацію, запитану адвокатським запитом. До заяви додано договір та запит, які складені негайно після того, як відповідач дізнався зміст ухвали суду;

- тобто, з наведених обставин прямо вбачається поважність причин пропуску строку та процесуальна добросовісність відповідача та його представника;

- за таких обставин у суду першої інстанції були всі підстави за заявою особи чи з власної ініціативи поновити та продовжити строк на подання відповідачем відзиву на позов;

- відповідно до ч.ч. 6, 7 ст. 119 ГПК України суд першої інстанції повинен був за результатом розгляду заяви адвоката Гумірова О. І. постановити ухвалу, яку у разі незгоди учасники справи можуть оскаржити, проте суд не виконав цього процесуального обов`язку, чим створив для відповідача та його представника обставини правової невизначеності;

- також в належний строк позивач не надав відповіді на адвокатський запит, що у разі належного розгляду цього питання судом першої інстанції, було би підставою витребування необхідною відповідачу інформації;

- така ситуація порушує право відповідача на справедливе вирішення судом спору, оскільки суд першої інстанції, внаслідок допущених порушень процесуального закону, проігнорував відзив на позов та додані до нього докази.

Щодо суті спору відповідач зазначив про таке:

- відповідач визнає факт укладення договору із позивачем та визнає отримання 575 169,50 грн. в якості оплати за послуги відповідача позивачу за цим договором, проте не визнає, що роботи взагалі не були виконані, і вважає, що внаслідок продовження чинності договору та наявності прострочення збоку позивача в виконанні умов договору, в позивача відсутнє право вимагати повернення коштів;

- доданими відповідачем до відзиву на позов доказами підтверджується фактичне виконання робіт за спірним договором та створення позивачем перешкод у процесі прийняття цих робіт, а також доведено факт продовження чинності спірного договору;

- позивачем не виконано вимоги пунктів 1.2, 4.4.2 - 4.4.5 спірного договору, що створило перешкоди відповідачу в належному і своєчасному виконанню договору. Це є простроченням кредитора в розумінні ч. 1 ст. 613 ЦК України;

- відповідно до ч. 2 ст. 850 ЦК України якщо виконання роботи за договором підряду стало неможливим внаслідок дій або недогляду замовника, підрядник має право на сплату йому встановленої ціни з урахуванням плати за виконану частину роботи, за вирахуванням сум, які підрядник одержав або міг одержати у зв`язку з невиконанням замовником договору. Враховуючи, що станом на цей момент позивачем так і не вчинено зазначених дій (не виконано обов`язку за договором) і це продовжує перешкоджати відповідачу у належному закінченні робіт, відповідач має право на сплату йому встановленої договором ціни;

- вказане свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог;

- саме позивачу, як особі, яка пред`являє вимогу, належить довести розмір грошової суми до стягнення, проте позов не містить розрахунку, в якому було би відображено суму наданих фактично послуг та суму, що підлягає поверненню, а відтак позовна вимога містить правову невизначеність і не може бути задоволена судом;

- в силу п. 6.2 спірного договору, цей договір продовжує бути чинним, оскільки сторони не домовлялись про відмову від договору, його зміну чи розірвання, як передбачено пунктами 6.4 - 6.7 договору, а відтак позовна вимога яка спирається на відмову позивача від договору, в умовах коли така відмова юридично не відбулась, є передчасною і не підлягає задоволенню.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 16.07.2025 справа № 910/1850/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Гончаров С.А., Сибіга О.М.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 21.07.2025 № 09.1-08/1644/25 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/1850/25 у зв`язку з перебуванням судді Гончарова С.А., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відрядженні.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 21.07.2025 справа № 910/1850/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Сибіга О.М., Коробенко Г.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.07.2025 у справі № 910/1850/25 апеляційну скаргу Приватного підприємства «Медкапіталгруп» на рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2025 у справі № 910/1850/25 залишено без руху на підставі ст. 174, ч. 2 ст. 260 ГПК України; надано Приватному підприємству «Медкапіталгруп» строк десять днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме: надання доказів сплати судового збору в сумі 10 353,05 грн. у встановленому порядку.

24.07.2025 до суду від апелянта надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, в додатках до якої міститься квитанція № 7727-7216-5655-0644 від 15.07.2025 про сплату 12 940,50 грн., в призначенні платежу вказано: «Судовий збір, ПРИВАТНЕ ПІДПРИЄМСТВО «Медкапіталгруп», справа № 910/1850/25, Північний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі».

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.07.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Медкапіталгруп» на рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2025 у справі № 910/1850/25, постановлено розгляд справи здійснювати у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, справу № 910/1850/25 призначено до розгляду на 10.09.2025 о 14:00 год., матеріали справи № 910/1850/25 витребувано з Господарського суду міста Києва.

04.08.2025 матеріали цієї справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

11.08.2025 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому заявник проти задоволення апеляційної скарги заперечив, пославшись на те, що:

- направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду;

- негативні наслідки через недодержання підприємцем звернення до нього, якщо таке звернення здійснене добросовісно і розумно, покладаються на підприємця;

- відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з процесуальними документами у даній справі в Єдиному державному реєстрі судових рішень;

- твердження відповідача про те, що позивачем не виконано вимоги пунктів 1.2, 4.4.2 - 4.4.5 спірного договору, є надуманим, адже п. 1.2 договору не встановлює жодних вимог, а п.п. 4.4.2 - 4.4.5 у договорі відсутні;

- висновок суду першої інстанції про застосування до спірних правовідносин положень ст.. 693 ЦК України є вірним.

13.08.2025 до суду від відповідача надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій заявник зауважив на тому, що:

- жоден закон України не покладає на особу обов`язку здійснювати перманентний моніторинг судових чи інших реєстрів з метою виявлення судових справ по відношенню цієї особи;

- в апеляційній скарзі апелянтом допущено описку, а саме, зазначено пункти « 4.4.2-4.4.5» договору, тоді як йдеться про пункти « 4.2.2 - 4.2.5» спірного договору (саме так було зазначено в відзиві на позов і саме так читається зміст позиції апелянта). Позивач не погодив жодного плану робіт протягом дії договору, чим допустив в розумінні законодавства прострочення кредитора і створив перешкоди для відповідача у виконанні договору.

02.09.2025 до суду від відповідача надійшла заява про участь у судовому засіданні у справі № 910/1850/25, призначеному на 10.09.2025, а також у всіх наступних судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.09.2025 вказану заяву задоволено.

10.09.2025 до суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в якому заявник, з посиланням на те, що:

- у спорі, наразі, відбулись нові події (з`явились нові обставини), а саме апелянт (відповідач) надіслав позивачу пропозицію припинити спірний договір у його фактичній стадії виконання та прийняти фактично надані послуги;

- оскільки надіслання такої пропозиції відбулось 09.09.2025 (напередодні судового засідання) процес прийняття робіт ще не відбувся - потрібен час для вручення позивачу документів і їх підписання;

- факт підписання актів прийняття робіт та додаткової угоди про припинення договору, або заперечення позивача на ці документи, мають суттєве значення для вирішення спору;

- апелянт вважає неможливим розглянути справу без встановлення цих обставин, а підписання зазначених документів може призвести до позасудового врегулювання спору,

просить відкласти розгляд справи №910/1850/25 на іншу дату.

За приписами ч. 11 ст. 270 ГПК України, яка встановлює порядок розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Порадившись на місці, колегія суддів не знайшла підстав для задоволення поданого позивачем клопотання, оскільки в судове засідання з`явились представники всіх учасників справи.

При цьому колегія суддів враховує те, що в судовому засіданні представник позивача спростував наявність можливості врегулювати спір сторін у позасудовому порядку.

Станом на 10.09.2025 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та інших клопотань від учасників справи не надходило.

Під час розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити, представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву та інших письмових пояснень, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, з наступних підстав.

24.09.2021 позивач (замовник) та відповідач (виконавець) уклали договір про надання послуг № 24-1/09/21 (далі договір).

Згідно з п. 1.1 договору замовник, в порядку та на умовах, визначених цим договором, дає завдання, а виконавець зобов`язується відповідно до завдання замовника надавати йому за плату наступні послуги:

1) вивчення потенціалу ринку медичних послуг в м. Києві, інформованості, прийнятності послуг в сегментах загальної практики сімейної медицини, терапії, педіатрії, алергології, дитячої алергології, гастроентерології у цільових аудиторій;

2) вивчення популярності послуг в сегментах загальної практики сімейної медицини, терапії, педіатрії, алергології, дитячої алергології, гастроентерології серед представників ЦА;

3) консультаційні послуги з питань визначення напрямів розвитку бізнесу в сегментах загальної практики сімейної медицини, терапії, педіатрії, алергології, дитячої алергології, гастроентерології в м. Києві та в Україні;

4) консультаційні послуги з питань маркетингових цілей і політики для проектів, пов`язаних із наданням послуг в сегментах загальної практики сімейної медицини, терапії, педіатрії, алергології, дитячої алергології, гастроентерології в м. Києві та в Україні, та проектів, що забезпечують надання таких послуг;

5) маркетингові консультації з питань просування послуг в сегментах загальної практики сімейної медицини, терапії, педіатрії, алергології, дитячої алергології, гастроентерології в м. Києві та в Україні; в обсязі та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 1.2 договору на підтвердження факту надання виконавцем замовнику послуг за цим договором складається відповідний акт в строк до 5 робочих днів після надання послуг.

Згідно з п. 1.3 договору надання передбачених цим договором послуг здійснюється виконавцем з 01.10.2021 по 31.01.2022 в письмовій та усній формі.

Послуги повинні обов`язково мати обґрунтування та мають містити рекомендації замовнику щодо визначення напрямків розвитку в межах предмету консультування (2.1, 2.2 договору).

Замовник зобов`язується: протягом п`яти робочих днів з моменту набрання чинності цим договором надати виконавцю за потреби необхідні документи та інформацію для надання передбачених цим договором послуг в формі аналітичних даних або сканованих копій на електронну адресу та оплатити виконавцю надані послуги у розмірі та порядку визначеному цим договором (п. 3.1.1, 3.1.2 договору).

Виконавець зобов`язується: якісно надавати замовнику послуги на умовах, визначених цим договором (п. 3.2.1 договору).

Відповідно до п. 4.1 договору загальна вартість послуг в національній валюті України відповідає фіксованій вартості в доларах США: 23 944 дол. США 00 центів та на дату укладання договору складає еквівалент 639 065,36 грн., без ПДВ, з урахуванням курсу Української міжбанківської валютної біржі без ПДВ. Сторони домовились в рамках цього договору, що курс одного долара становить 26,69 грн.

Пунктом 4.2 договору встановлено наступний порядок оплати послуг:

- замовник перераховує на поточний рахунок виконавця передоплату, що складає 63 895 грн. 86 коп. без ПДВ, і є еквівалентом 2 394 дол. США 00 центів, не пізніше ніж 01.10.2021 (п. 4.2.1 договору);

- замовник перераховує на поточний рахунок виконавця передоплату, що складає 127 818 грн. 41 коп. без ПДВ, і є еквівалентом 4 789 дол. США 00 центів, протягом трьох робочих днів після погодження плану робіт на жовтень місяць 2021 (п. 4.2.2 договору);

- замовник перераховує на поточний рахунок виконавця передоплату, що складає 127 818 грн. 41 коп. без ПДВ, і є еквівалентом 4 789 дол. США 00 центів, протягом трьох робочих днів після погодження плану робіт на листопад місяць 2021 (п. 4.2.3 договору);

- замовник перераховує на поточний рахунок виконавця передоплату, що складає 127 818 грн. 41 коп. без ПДВ, і є еквівалентом 4 789 дол. США 00 центів, протягом трьох робочих днів після погодження плану робіт на грудень місяць 2021 (п. 4.2.4 договору);

- замовник перераховує на поточний рахунок виконавця передоплату, що складає 127 818 грн. 41 коп. без ПДВ, і є еквівалентом 4 789 дол. США 00 центів, протягом трьох робочих днів після погодження плану робіт на січень місяць 2022 (п. 4.2.5 договору);

- замовник перераховує на поточний рахунок виконавця остаточний платіж, що складає 63 895 грн. 86 коп., без ПДВ, і є еквівалентом 2 394 дол. США доларів 00 центів не пізніше ніж через 5 робочих днів з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі наданих послуг (п. 4.2.6 договору).

Відповідно до п. 6.1 договору цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін.

Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 6.1 цього договору, та закінчується моментом повного виконанням зобов`язань. Договір може бути продовжений шляхом укладання додаткової угоди (п. 6.2 договору).

На виконання умов договору позивач перерахував відповідачу грошові кошти в якості передоплати вартості обумовлених послуг на загальну суму 575 169,50 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень № 35 від 30.09.2021 на суму 127 818,41 грн., № 37 від 04.10.2021 на суму 63 895,86 грн., № 55 від 04.11.2021 на суму 127 818,41 грн., № 83 від 03.12.2021 на суму 127 818,41 грн., № 1 від 06.01.2022 на суму 127 818,41 грн. та бухгалтерською оборотно-сальдовою відомістю ТОВ «МЦ «Діверо» по рахунку № 631 за січень 2021 грудень 2022 по контрагенту ПП «Медкапіталгруп».

Звертаючись до суду з цим позовом позивач зазначає про те, що відповідач, всупереч покладеного на нього обов`язку, послуги, погоджені в договорі, не надав, актів надання послуг, як це передбачено п. 1.2 договору, не підготував.

Матеріали справи також свідчать, що з метою досудового врегулювання спору позивач направляв на адресу відповідача претензії № 170323 від 17.03.2023 та № 160724 від 16.07.2024 про повернення сплаченої суми попередньої оплати, у зв`язку із невиконанням зобов`язань за договором про надання послуг № 24-1/09/21 від 24.09.2021. Однак відповіді на вказані претензії матеріали справи не містять.

За таких обставини позивач звернувся до суду з цим позовом у якому просить стягнути з відповідача попередню оплату в сумі 575 169,50 грн..

Як встановлено вище в суді першої інстанції відповідач, з порушенням встановленого строку, надав відзив на позову заяву, а також попередньо звернувся до суду з клопотанням про продовження строку на подання відзиву.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що, оскільки ч. 1 ст. 251 ГПК України закріплено строк на подання відзиву, який не може перевищувати п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, і те, що клопотання відповідача про продовження строку на подання відзиву було подане з порушенням означеного строку, таке клопотання задоволенню не підлягає, а відзив підлягає залишенню без розгляду на підставі ч. 2 ст. 118 ГПК України.

Як встановлено вище, відповідач в апеляційній скарзі зазначив, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про отримання відповідачем ухвали про відкриття провадження (направлена відповідачу 28.02.2025 рекомендованим листом №770) з огляду на повернення такої ухвали без вручення за «закінченням встановленого терміну зберігання», адже процесуальний закон передбачає, що врученими вважаються відправлення, від яких адресат відмовився чи якщо адресат відсутній за зареєстрованою адресою, але не у випадку закінчення встановленого строку зберігання.

Колегія суддів вважає вказану позицію помилковою, з огляду на таке.

Матеріалами справи підтверджено, що ухвалу Господарського суду міста Києва про відкриття провадження від 24.02.2025 відповідачу було направлено за адресою: м. Київ, вуд Стрітенська, 13, кв. 24 (вказана адреса зазначена відповідачем як власна в всіх заявах по суті спору, а також вказана у спірному договору примітка суду) (відправлення № 770), проте вказане поштове відправлення, яке направлялося на адресу місцезнаходження відповідача, повернулося за зворотньою адресою з відміткою пошти у графі причин повернення зазначено: «за закінченням терміну зберігання» від 17.03.2025.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

аправлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 908/794/19(905/1646/17).

Правила вручення судового рішення регламентовані положеннями ст.. 242 ГПК України.

Днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України).

В ч. 11 ст. 242 ГПК України визначено, що у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

26. Виходячи зі змісту ст.ст. 120, 242 ГПК України пунктів 11, 17, 99, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270 (далі - Правила № 270), у разі, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною (наявність такої адреси в ЄДР прирівнюється до повідомлення такої адреси стороною), і судовий акт повернуто підприємством у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі (аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 17.11.2021 у справі № 908/1724/19, від 14.08.2020 у справі № 904/2584/19 та від 13.01.2020 у справі № 910/22873/17).

Верховний Суд неодноразово наголошував, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17, постанови Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б, від 21.01.2021 у справі № 910/16249/19, від 19.05.2021 у справі № 910/16033/20, від 20.07.2021 у справі № 916/1178/20).

Колегія суддів також звертає увагу на те, що в пункті 6.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19 та в пункті 97 постанови від 17.05.2024 об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 910/17772/20 сформульовано висновки про те, що негативні наслідки через неодержання підприємцем звернення до нього, якщо таке звернення здійснене добросовісно і розумно, покладаються на підприємця. Не може вважатися неотриманим чи отриманим несвоєчасно звернення відправника до одержувача, якщо одержувач власними діями чи бездіяльністю (наприклад, несвоєчасним зверненням до відділення поштового зв`язку, незабезпечення особи для отримання кореспонденції за своєю адресою тощо) призвів до затримки в одержанні кореспонденції. Протилежний підхід суперечив би принципам справедливості, добросовісності і розумності (стаття 3 ЦК України).

До повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи (подібний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 19.07.2023 у справі № 906/638/22).

Колегія суддів вважає, що повідомлення про вручення рекомендованої кореспонденції, яке повернуто органами зв`язку з позначкою «за закінченням терміну зберігання», з урахуванням конкретних обставин справи може вважатися належними доказами про виконання господарським судом обов`язку щодо повідомлення учасника судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Суд, який комунікує з учасником справи з допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення. Самого лише заперечення учасника про неотримання повідомлення недостатньо, щоб спростувати цю презумпцію.

Суд, який добросовісно інформує учасника справи з наміром забезпечити здійснення правосуддя, не повинен нести «ризик незнання» учасника, який надав суду свої адреси, але не користується чи не стежить за ними.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.06.2025 у справі № 5011-46/18261-2012.

Водночас, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства, зокрема є: змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Законом можуть бути визначені також інші засади судочинства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України частини 3 статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема: верховенство права; змагальність сторін; пропорційність; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами тощо.

Стаття 7 ГПК України визначає принцип рівності всіх перед законом і судом

Стаття 13 ГПК України встановлює, що:

- судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін;

- учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом;

- кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

- суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Отже, за положеннями ГПК України кожна сторона має рівні права, а суд має сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим ГПК України.

Згідно із ст. 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм процесуального законодавства, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, зобов`язаний забезпечувати дотримання принципу змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, доведенні перед судом їх переконливості, сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом задля прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, яке буде відповідати завданням господарського судочинства.

У рішенні від 03.01.2018 «Віктор Назаренко проти України» (Заява №18656/13) ЄСПЛ наголосив, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони матимуть змогу висловити свої думки щодо кожного документа в матеріалах справи (див. рішення у справі «Беер проти Австрії» (Beer v. Austria), заява №30428/96, пункти 17, 18, від 06 лютого 2001 року)

Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992).

У пункті 7 розділу II рішення у справі «Мінак та інші проти України» ЄСПЛ указав, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною (рішення від 27.10.1993 у справах «Авотіньш проти Латвії», заява №17502/07, пункт 119 та «Домбо Бехеєр Б. В. проти Нідерландів», пункт 33). Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі з апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи (пункти 17 - 18 рішення від 06.02.2021 у справі «Беер проти Австрії», заява №30428/96).

Враховуючи те, що справа в суді першої інстанції розглядалась у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, те, що апеляційний перегляд справи відбувається під час воєнного стану, колегія суддів вважає за доцільне, для забезпечення сторонами рівних прав під час судового розгляду, розглядати справи з урахуванням наданих відповідачем в суді першої інстанції доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч.2 ст.11 ЦК України).

Згідно з п. 1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 901 ЦК України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Враховуючи те, що заявлені позовні вимоги позивач ґрунтує порушенням відповідачем умов договору, для розгляду спору сторін, серед іншого, слід встановити чи було дійсно відповідачем порушено умови договору, адже відсутність вказаних порушень виключає можливість задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У розумінні наведеної норми, порушення зобов`язання, може полягати, зокрема, як у невиконанні зобов`язання (сторони взагалі не виконують дій, що складають зміст зобов`язання (не передають річ, не виконують роботи, не надають послуги, не сплачують гроші тощо) або продовжують виконувати дії, від яких вони відповідно до зобов`язання мають утримуватися), які і неналежному виконанні зобов`язання, тобто порушення умов, визначених змістом зобов`язання (виконання з порушенням або інших погоджених сторонами умов).

Як встановлено вище, наявними у матеріали справи підтверджено, що на виконання умов договору позивач перерахував відповідачу грошові кошти в якості передоплати вартості обумовлених послуг на загальну суму 575 169,50 грн., проте відповідач послуги, погоджені в договорі, не надав, актів надання послуг, як це передбачено п. 1.2 договору, не підготував.

Відповідач зазначає про те, що доданими ним до відзиву на позов доказами підтверджується фактичне виконання робіт за договором та створення позивачем перешкод у процесі прийняття цих робіт.

Щодо вказаного слід зазначити таке.

До відзиву на позов відповідачем додано копії електронного листування сторін, проте зміст вказаного листування (метрологія (повірка термометрів та пульсометрів), договір на покупку ліцензій,співбесіди з кандидатами, схеми нарахування зп медсестрам, контрагенти по закупівлям, прорахунки середнього та молодшого медперсоналу та концепція оплати праці, вибір контрагента для пошивки уніформи, розробка облікової політики та основні форми фінансової звітності,план оснащення приміщення для зберігання інвентарю, розробка посадових інструкцій та інше) не дають можливість встановити що відповідач надавав такі послуг саме в межах договору.

Слід окремо зауважити на тому, що вказане листування не може вважатися належним доказом надання відповідачем послуг, так як надання послуг за договором оформлюється актом, проте зміст листування не свідчить про складення таких актів та направлення їх для підписання.

Також слід зазначити, що за договором послуги мали бути надані у період з 01.10.2021 по 31.01.2022, проте більша частина електронного листування стосується іншого часового періоду.

Також відповідач зазначив, що позивачем не виконано вимоги пунктів 1.2, 4.2.2 - 4.2.5 договору, проте, зміст вказаних пунктів договору не покладає на позивача жодних вимог (вказані пункти стосуються підтвердження факту надання послуг та порядку перерахування позивачем передоплати примітка суду).

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

Законом України №132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (набув чинності 17.10.2019), зокрема, внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши вищевказані докази з урахуванням приписів ст.ст. 76-79 ГПК України, колегія суддів зазначає про те, що наявними у матеріалах справи доказами у їх сукупності не підтверджується як надання відповідачем позивачу послуг за договором, так створення позивачем перешкод у процесі прийняття послуг.

В свою чергу те, що договір не містить положень щодо закінчення строку його дії не спростовує те, що спірні послуги мали бути надані відповідачем у період з 01.10.2021 по 31.01.2022.

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно зі ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За правилами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Як встановлено вище, зі змісту договору слідує, що послуги мали бути надані у період з 01.10.2021 по 31.01.2022, проте доказів надання таких послуг матеріли справи не містять.

Крім того, відповідно до статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Виходячи з принципу справедливості та добросовісності, відповідач, отримавши від позивача кошти на виконання вимог договору, мав вжити заходів для виконання свого договірного зобов`язання, оскільки гроші не були позивачем відповідачу подаровані, і відповідач мав певні обов`язки перед платником.

Згідно з положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

У разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 615 ЦК України).

Відповідно до статті 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

З огляду на те, що положеннями ЦК України не врегульовано питання повернення попередньої оплати за договором про надання послуг, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про застосування аналогії закону, зокрема, статті 693 ЦК України. Схожа правова позиція викладені в постанові Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 910/1030/17.

Відповідно до статті 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 28.11.2011 у справі №3-127гс11 та неодноразово підтримана Верховним Судом у постановах від 07.02.2018 у справі № 910/5444/17 від 31.10.2018 у справі № 910/13318/16, від 26.10.2018 у справі № 910/1775/18 від 27.08.2019 у справі № 911/1958/18.

З матеріалів справи слідує, що позивачем обрано такий варіант поведінки, як повернення суми попередньої оплати.

Отже, оскільки доказів надання послуг чи повернення позивачу суми попередньої оплати в розмірі 575 169,50 грн. відповідач не надав, доводів позивача не спростував, суд першої інстанції цілком вірно задовольнив позовні про стягнення попередньої оплати.

Рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду міста Києва від 01.07.2025 у справі № 910/1850/25, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Враховуючи вищевикладене та вимоги апеляційної скарги, апеляційна скарга Приватного підприємства «Медкапіталгруп» задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Медкапіталгруп» на рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2025 у справі № 910/1850/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2025 у справі № 910/1850/25 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 10.09.2025.

Головуючий суддя О.В. Яценко

Судді О.М. Сибіга

Г.П. Коробенко