ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" вересня 2025 р. Справа№ 925/1546/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Алданової С.О.

Корсака В.А.

за участю:

секретаря судового засідання Лукінчук І.А.,

від позивача: Хорис А.О. (в залі суду);

від відповідача: Карасьов О.Б. (в залі суду), Іорданов К.І. (в залі суду), Головченко А.О. (поза межами приміщення суду);

розглянувши апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Бінотел"

на рішення Господарського суду Черкаської області від 05.03.2025 (повний текст складено 07.03.2025)

у справі № 925/1546/24 (суддя Скиба Г.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бінотел"

до ОСОБА_1

про повернення безпідставно набутого майна грошових коштів у сумі 803 751,76 грн,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст і підстави вимог, що розглядаються.

У грудні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Бінотел» (далі - Товариство) звернулось до Господарського суду Черкаської області з позовною заявою, у якій просить стягнути з фізичної особи ОСОБА_1 (далі ОСОБА_2 ) 803 751,76 грн безпідставно набутих коштів, з яких 671 064,00 грн основного боргу, 36 543,95 грн 3% річних, 96 143,81 грн інфляційних втрат.

На обґрунтування заявлених вимог Товариство зазначає, що за відсутності договірних відносин з відповідачем, який станом на час спірних правовідносин мав статус фізичної особи-підприємця, помилково у період з 21.02.2023 по 01.03.2023 перерахувало на рахунок відповідача 671 064,00 грн, які відповідач у добровільному порядку не повернув.

Позиції учасників справи.

ОСОБА_1 надав відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог Товариства у повному обсязі.

Відповідач зазначає, що жодної продукції Товариству не поставляв та повідомив, що у телефонній розмові яка мала місце 02.01.2025 між адвокатом Головченко А.О. (представник відповідача) та Писаренко Є.Б., останній повідомив, що в накладних від імені ОСОБА_1 він розписувався за нього. Також Писаренко Є.Б. повідомив, що в нього був доступ до рахунків ФОП Карасьова О.Б. та після надходження грошових коштів від Товариства він забирав собі 10%, а залишок коштів передавав генеральному директору Товариства ОСОБА_3 та після цього підписувалися видаткові накладні. Крім цього Писаренко Є.Б. повідомив, що він заборгував грошові кошти ОСОБА_3 та в такий спосіб як пред`явлення позовної заяви Товариства до фізичної особи ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутого майна грошей у сумі 803 751,76 грн намагається повернути кошти, які він заборгував. Про шахрайські дії генерального директора Товариства та ОСОБА_4 ОСОБА_1 дізнався після отримання позовної заяви та встановленні вище зазначених обставин.

ОСОБА_1 надав посвідчені нотаріально заяви свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , у яких свідки надали підтвердження про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань та про готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження своїх свідчень.

У заяві свідка від 28.01.2025 ОСОБА_7 повідомила, що з 23.11.2012 до 25.07.2023 перебувала з ОСОБА_4 у шлюбі. ОСОБА_4 повідомив їй, що заборгував Корзуну Антону (генеральному директору Товариства) грошові кошти і через рахунок ОСОБА_1 , який є її батьком, виводив грошові кошти Товариства для оплати заробітної плати працівників, які не оформлені офіційно.

У заяві свідка від 28.01.2025 ОСОБА_1 повідомив, що жодної продукції Товариству не поставляв та обізнаний, що на його розрахунковий рахунок надходили кошти від Товариства, які Писаренко Є.Б. знімав та передавав генеральному директору Товариства, а якусь частину з них Писаренко Є.Б. залишав собі.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 05.03.2025 у задоволенні позову Товариства до ФОП Карасьова О.Б. про повернення безпідставно набутого майна грошових коштів у сумі 803751,76 грн відмовлено повністю.

Суд зазначив, що при обміні сторонами документами та укладанні договору у спрощений спосіб виникли договірні зобов`язання, тому суд не може застосувати до спірних відносин приписи ст. 1212 ЦК України. На підставі аналізу документів, застосування допустимості та вірогідності зібраних доказів у справі суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог позивача з мотивів їх необґрунтованості, безпідставності та недоведеності порушеного права, оскільки позивач використав неналежний спосіб захисту.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Черкаської області від 05.03.2025, Товариство звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги позивача до відповідача про стягнення безпідставно набутого майна; судові витрати покласти на відповідача.

Скаржник вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим, винесеним з неправильним встановленням обставин, які мають значення для справи, прийнятим з грубим порушенням норм матеріального права.

На думку апелянта, суд першої інстанції неправильно встановив обставини спірних правовідносин між сторонами. Позивач зазначає, що підтвердив наявність правовідносин з відповідачем до 2020 року, проте неодноразово наголошував на тому, що з 2023 року жодної комунікації з відповідачем не відбувалось, так само як і не було жодних правовідносин між сторонами. Перерахування коштів на рахунок відповідача, за доводами позивача, відбулось виключно через неуважність адміністративного персоналу Товариства, а посилання на рахунки-фактури у призначеннях платежів платіжних доручень є такими, що не відповідають дійсності, на чому неодноразово наголошував позивач у судових засіданнях та не заперечував відповідач.

Скаржник зазначає, що за таких обставин він фізично не міг надати суду першої інстанції оригінали рахунків-фактур (№РФ-0192-РФ-0195), оскільки вони відсутні, про що також неодноразово повідомляв позивач в судових засіданнях.

Позивач вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що між сторонами укладено договір у спрощений спосіб, та наголошує, що з початку 2023 року й до моменту подання позову між сторонами відсутні будь-які договірні зобов`язання, тобто правових підстав для переказу коштів відповідачу немає; докази зворотного у матеріалах справи відсутні. Апелянт відзначає, що відповідач також не заперечує наявність відповідних господарських відносин з Товариством, які мали місце до отримання ним помилково перерахованих коштів. В матеріалах справи відсутні жодні належні та допустимі докази, які свідчили би про наявність домовленостей між сторонами щодо перерахування грошових коштів.

Товариство зауважує, що відповідач взагалі стверджує про відсутність зобов`язань перед позивачем, що жодним чином не може вказувати на наявність між сторонами договору, який укладено у спрощений спосіб. Відповідач не заперечує, що він отримав кошти безпідставно, тобто без взяття на себе будь-яких господарських зобов`язань.

А отже, за доводами скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності між сторонами укладеного договору у спрощений спосіб та наявності взагалі будь-яких договірних відносин у період перерахування спірних грошових коштів. Оскільки між сторонами були відсутні господарські зобов`язання поставки / купівлі-продажу, то достатніх правових підстав для набуття відповідачем за рахунок позивача грошей у розмірі 671 064, 00 грн немає.

В апеляційній скарзі Товариство навело попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на правничу допомогу під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції, який становить 20 000,00 грн, та повідомило, що підтвердження цих витрат будуть надані до суду відповідно до вимог ГПК України.

Позиції учасників справи.

ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу, у якому проти доводів та вимог апеляційної скарги заперечує та наводить власні доводи на їх спростування, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.03.2025 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Алданова С.О., Корсак В.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2025 витребувано у Господарського суду Черкаської області матеріали справи №925/1546/24 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою Товариства на рішення Господарського суду Черкаської області від 05.03.2025 до надходження матеріалів справи №925/1546/24.

07.04.2025 матеріали справи №925/1546/24 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства на рішення Господарського суду Черкаської області від 05.03.2025 у справі №925/1546/24. Розгляд справи призначено на 21.05.2025.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.05.2025 на задоволення відповідного клопотання представника відповідача відкладено судове засідання до 18.06.2025.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.06.2025 заяву представника ОСОБА_1 адвоката Головченка А.О. про участь у судовому засіданні, призначеному на 18.06.2025, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.

18.06.2025 та 11.08.2025 колегія суддів оголосила перерву у розгляді справи до 11.08.2025 та до 10.09.2025 відповідно на підставі ст. 216 ГПК України, повідомлено, що судове засідання буде проводитись в режимі відеоконференції за участю представника відповідача Головченка А.О.

Розгляд клопотань.

05.08.2025 відповідач сформував в системі «Електронний суд» клопотання про приєднання доказів, у якому просив долучити до матеріалів справи № 925/1546/24 виписку з рахунку ФОП Карасьова О.Б. за період з 01.01.2022 по 06.06.2023 та витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

11.08.2025 позивач сформував в системі «Електронний суд» клопотання про долучення доказів, у яких просив долучити до матеріалів справи фільтровану виписку від 11.08.2025 з банківського рахунку Товариства за період з 01.01.2023 по 10.08.2025.

Позивач надав додаткові пояснення щодо здійснення головним бухгалтером Товариства спірних платежів та повідомив суд про звернення до правоохоронних органів із заявою про вчинення головним бухгалтером Товариства злочину, що додатково вказує про недобросовісність поведінки (дій) головного бухгалтера у відносинах з ТОВ «Бінотел». Позивач разом з тим зазначив, що безпідставне перерахування грошових коштів внаслідок дій головного бухгалтера з банківського рахунку позивача відповідачу не може виправдовувати незаконне збагачення останнього за рахунок іншої особи.

До пояснень Товариство долучило заяву про вчинені кримінальні правопорушення від 16.05.2025.

Зазначені пояснення Товариство просило долучити до матеріалів справи та враховувати їх при розгляді справи.

Відповідач надав додаткові пояснення, у яких зазначив, що після подання ним відзиву на апеляційну скаргу, позивач подав клопотання про долучення нових доказів, зокрема, заяви про вчинення кримінального правопорушення його колишнім головним бухгалтером. Відповідач вважає, що нові доводи та дії позивача не лише не спростовують позицію позивача, а й навпаки повністю руйнують правові підстави самого позову та підтверджують недобросовісність дій Товариства.

Щодо зазначених вище доказів, які учасники справи подали під час апеляційного перегляду справи, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Приписи ч. 3 ст. 269 ГПК України передбачають наявність таких критеріїв, які є обов`язковою передумовою для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, а саме "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи".

Отже, у разі подання учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.

Така обставина (відсутність обґрунтування, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції) виключає можливість прийняття апеляційним господарським судом додаткових доказів у порядку ст. 269 ГПК України.

Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, але лише якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести скаржник). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Надана відповідачем виписка з рахунку ФОП Карасьова О.Б. за період з 01.01.2022 по 06.06.2023 не мітить дати її видачі (або формування), водночас відповідач не навів відповідного обґрунтування поважності причини її неподання до суду першої інстанції, а тому така виписка не може бути прийнята апеляційним судом.

Інші надані сторонами докази датовані 23.07.2025 (витяг щодо ТОВ «Кватро Ойл»), 16.05.2025 (заява про вчинені кримінальні правопорушення), 11.08.2025 (фільтрована виписка за період з 01.01.2023 по 10.058.2025), тобто ці докази не існували станом на 05.03.2025 дату ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення.

Така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення судом першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку ст. 269 ГПК України незалежно від причин неподання таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Апеляційний перегляд рішення місцевого суду з урахуванням документів, які не існували станом на час ухвалення оскаржуваного рішення та, відповідно, не могли бути подані суду першої інстанції, або документів, які могли бути своєчасно виготовлені і подані місцевому суду, але не були подані виключно за відсутності на це волевиявлення сторони, фактично призвів би до перегляду справи по суті на основі зовсім інших фактичних та правових підстав, що є недопустимим на стадії апеляційного провадження відповідно до вимог ГПК України.

За наведених підстав колегія суддів залишає відповідні клопотання без задоволення та відхиляє їх посилання на всі докази (обставини), що мали місце після прийняття оскаржуваного рішення місцевого суду, а також додаткові пояснення відповідача, надані з посиланням на такі докази.

Водночас колегія суддів відзначає, що згідно з ч. 1 ст. 320 ГПК України рішення, постанови та ухвали господарського суду, Вищого суду з питань інтелектуальної власності, якими закінчено розгляд справи, а також ухвали у справах про банкрутство (неплатоспроможність), які підлягають оскарженню у випадках, передбачених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Статтею 269 ГПК України встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1).

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2).

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 5).

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.

21.02.2023 Товариство перерахувало ФОП Карасьову О.Б. грошові кошти платіжними інструкціями:

№714 на суму 182 188,00 грн (без ПДВ). Призначення платежу: оплата за ТМЦ (сервер Dell PowerEdje R630 E5-2660 64 GB 1 шт.), зг р/ф № РФ-0192 від 06.02.2023 р. Без ПДВ. (а.с. 14);

№715 на суму 182 188,00 грн (без ПДВ). Призначення платежу: оплата за ТМЦ (сервер Dell PowerEdje R630 E5-2660 64 GB 1 шт.), зг р/ф № РФ-0193 від 13.02.2023 р. Без ПДВ. (а.с. 15);

№716 на суму 182 188,00 грн (без ПДВ). Призначення платежу: оплата за ТМЦ (сервер Dell PowerEdje R630 E5-2660 64 GB 1 шт.), зг р/ф № РФ-0194 від 06.02.2023 р. Без ПДВ. (а.с. 16);

01.03.2023 платіжною інструкцією №800 Товариство перерахувало ФОП Карасьову О.Б. грошові кошти на суму 124 500,00 грн (без ПДВ). Призначення платежу: оплата за ТМЦ (телекомунікаційний пристрій модем HUAWEI E173 - 50 шт.), зг р/ф №РФ-0195 від 01.03.2023 р. Без ПДВ. (а.с. 17), а всього на суму 671064 грн.

16.05.2023 вчинено запис в ЄДРПОУ про припинення ФОП Карасьовим О.Б. підприємницької діяльності за власним рішенням.

25.07.2023 Товариство направило ФОП Карасьову О.Б. претензію №2 (вих. №255 від 21.07.2023), у якій вимагало негайно повернути безпідставно набуті кошти у загальному розмірі (сума основного боргу) 671 064,00 грн, отримані ФОП Карасьовим О.Б. в період з 21.02.2023 по 01.03.2023.

У претензії Товариство зазначило, що помилково перерахувало на рахунок ФОП Карасьова О.Б. такі суми коштів: 182 188,00 грн від 21.02.2023 з призначенням платежу: оплата за ТМЦ (сервер Dell PowerEdje R630 E5-2660 64 GB 1 шт.), зг р/ф № РФ-0192 від 06.02.2023 р. Без ПДВ; 182 188,00 грн від 21.02.2023 з призначенням платежу: оплата за ТМЦ (сервер Dell PowerEdje R630 E5-2660 64 GB 1 шт.), зг р/ф № РФ-0193 від 13.02.2023 р. Без ПДВ; 182 188,00 грн від 21.02.2023 з призначенням платежу: оплата за ТМЦ (сервер Dell PowerEdje R630 E5-2660 64 GB 1 шт.), зг р/ф № РФ-0194 від 06.02.2023 р. Без ПДВ.; 124 500,00 грн від 01.03.2023 з призначенням платежу: оплата за ТМЦ (телекомунікаційний пристрій модем HUAWEI E173 - 50 шт.), зг р/ф №РФ-0195 від 01.03.2023 р. Без ПДВ. Загальна сума помилково перерахованих коштів у період з 21.02.2023 по 01.03.2023 становить 671 064,00 грн. Посилаючись на відсутність договірних відносин з ФОП Карасьовим О.Б., а також неотримання від ФОП Карасьова О.Б. жодних рахунків-фактур, на які містяться посилання у призначеннях платежу платіжних документів, Товариство просило повернути йому зазначені кошти у загальному розмірі 671 064,00 грн.

Претензію №2 Товариства ФОП Карасьов О.Б. не отримував (у зв`язку з відсутністю за вказаною на конверті адресою, яка співпадає з адресою здійснення ним підприємницької діяльності). Роздруківка трекінгу АТ «Укрпошта» свідчить, що поштове відправлення було вручено відправнику 18.08.2023.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Глава 83 «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» знаходиться в підрозділі 2 «Недоговірні зобов`язання» розділу 3 «Окремі види зобов`язань», який входить до книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

За ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

З наведених норм убачається, що особа, яка набула майно (кошти) без достатньої правової підстави (або підстава набуття цього майна (коштів) згодом відпала) зобов`язана повернути набуте майно (кошти) потерпілому.

Означене недоговірне зобов`язання виникає в особи безпосередньо з норми ст. 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання виникає в особи з моменту безпідставного отримання нею такого майна (коштів) або з моменту, коли підстава їх отримання відпала.

Отже, у випадку коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).

Суд зазначає, що приписи ч. 1 ст. 1212 ЦК України встановлюють обов`язок набувача безпідставно отриманого майна повернути таке майно відповідній особі, причому обов`язок з повернення такого майна виникає з моменту, коли особа дізналася про безпідставність одержання цього майна.

А отже ключовим у застосуванні норм, які регулюють кондиційні зобов`язання, є визначення моменту, з якого особа користується чужими грошовими коштами неправомірно, тобто настає прострочення виконання грошового зобов`язання.

Обов`язок з повернення безпідставно набутого майна, в т.ч. грошових коштів настає в момент, коли особа дізналася про безпідставність одержання цього майна.

Суд встановив, що Товариство 21.02.2023 182 188,00 грн, 182 188,00 грн та 182 188,00 грн) та 01.03.2023 (124 500,00 грн) переказало ФОП Карасьову О.Б. грошові кошти на загальну суму 671 064,00 грн, отримання яких відповідач визнає та зазначає, що продукції Товариству не поставляв, кошти у зазначеному розмірі Товариству не повернув.

При цьому відсутність будь-якої поставки (передачі) Товариству товару чи послуг за отримані суми ОСОБА_1 підтвердив особисто в засіданні апеляційного суду.

А це спростовує висновки місцевого суду про укладення сторонами спору будь-якого договору у спрощений спосіб. Тут колегія суддів враховує і те, що ані позивач, ані відповідач не змогли надати оригінали чи копії рахунків-фактур, які були зазначені у реквізитах платіжних доручень як підстави для здійснення спірних платежів, так само і будь-яких накладних чи інших товаросупровідних документів, які підтверджували б поставки товару на спірну суму.

З наявних матеріалів справи вбачається, що до 2020 року між сторонами дійсно існували господарські правовідносини, і це ними не заперечується.

Проте будь-яких фактичних чи правових підстав для перерахування позивачем спірних коштів відповідачеві у лютому та березні 2023 року апеляційний суд не встановив, так само як не встановив і підстав для подальшого зберігання цих коштів відповідачем.

При цьому колегія суддів цілком критично сприймає пояснення, викладені в заяві свідка ОСОБА_7 , інших заявах і поясненнях у справі Карасьова О.Б. про те, що фактично банківським рахунком відповідача розпоряджався Писаренко Є.Б., який з 23.11.2012 до 25.07.2023 був чоловіком Писаренко І.О. і, відповідно, зятем Карасьова О.Б., і отримавши доступ до рахунка через систему «Клієнт-Банк», виводив грошові кошти Товариства для оплати заробітної плати працівників, які не оформлені офіційно, знімав кошти та передавав генеральному директору Товариства, а якусь частину з них залишав собі.

Такі дії Писаренка Є.Б. мали б ознаки цивільного, адміністративного чи кримінального правопорушення, проте станом на час вирішення господарського спору жодний компетентний орган чи суд вчинення таких дій Писаренком Є.Б. не підтвердив і належної правової кваліфікації їм не надав.

Так само критично колегія суддів сприймає і надані відповідачем витяги з листування певних осіб в електронних месенджерах (т. 1 а. с. 55-63), оскільки з них неможливо достовірно встановити, хто саме спілкується, про що конкретно і як це стосується ТОВ «Бінотел» як юридичної особи.

Крім того відповідно до чинного цивільного, банківського та іншого спеціального законодавства (наприклад, про фінансовий моніторинг) саме Карасьов О.Б. є власником банківського рахунка, проходить ідентифікацію та верифікацію як клієнт банківської установи і відповідає за всі фінансові операції, що здійснюються через його банківський рахунок.

Отже, обставина безпідставного одержання коштів була відома відповідачу з моменту зарахування грошових коштів на його розрахунковий рахунок в банківській установі, на який були перераховані кошти, тобто 21.02.2023 та 01.03.2023 відповідно.

А тому відповідач після отримання 21.02.2023 та 01.03.2023 грошових коштів у зазначених вище розмірах зобов`язаний був повернути їх позивачу.

Оскільки відповідач спірні суми Товариству не повернув, вимоги позивача про їх стягнення є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи встановлений у цій справі факт того, що відповідач отримані безпідставно кошти Товариству не повернув, у зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання з повернення безпідставно набутих або збережених грошових коштів позивач правомірно нарахував три проценти річних та інфляційні втрати за період прострочення на підставі ст. 625 ЦК України.

Правомірність стягнення з набувача на користь потерпілого, крім безпідставно одержаних коштів відповідно до ст. 1212 ЦК України, також річних та інфляційних втрат за період безпідставного користування такими коштами відповідно до ст. 625 ЦК України є усталеною в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17, від 07.02.2024 у справі №910/3831/22).

Товариство нарахувало 3% річних у розмірі 29 830,76 грн за період 21.02.2023-16.12.2024 та 6 713,19 грн 3% річних за період з 01.03.2023-16.12.2024, а також інфляційні нарахування за період березень 2023 року листопад 2024 року.

Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів зазначає, що Товариство неправильно визначило період зазначених нарахувань.

Визначаючи початок періоду прострочення, колегія суддів виходить з такого.

Грошові кошти без належної правової підстави відповідач отримав 21.02.2023 та 01.03.2023.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Отже, передбачений ч. 2 ст. 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача.

Як було зазначено вище, зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає у особи безпосередньо з норми ст. 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.02.2024 у справі №910/3831/22 виснувала, що у ст. 1212 ЦК України врегульовані недоговірні відносини, коли особа набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно). З моменту безпідставного набуття такого майна або з моменту, коли підстава його набуття відпала, утримання особою такого майна є неправомірним. Тому зобов`язання з повернення потерпілому такого майна особа повинна виконати відразу після його безпідставного набуття або відпадіння підстави набуття цього майна. Норма ч. 2 ст. 530 ЦК України до недоговірних зобов`язань з повернення безпідставно набутого майна згідно зі ст. 1212 ЦК України не застосовується.

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

З огляду на це та за встановлених обставин безпідставного набуття відповідачем грошових коштів 21.02.2023 та 01.03.2023 початком періоду прострочення виконання відповідачем зобов`язання з повернення таких коштів та неправомірне їх використання починається з наступного дня, а саме з 22.02.2023 та з 02.03.2023 відповідно, а не 21.02.2023 та 01.03.2023.

Здійснивши власний розрахунок 3% річних за періоди 22.02.2023-16.12.2024 на суму 546 564,00 грн та 01.03.2023-16.12.2024, колегія суддів встановила, що правомірним є нарахування та стягнення з відповідача 36 488,79 грн 3% річних.

Розрахунок інфляційних нарахувань (96 143,81 грн) за визначений Товариством період (березень 2023 року листопад 2024 року) є арифметично вірним, до стягнення з відповідача підлягають 96 143,81 грн інфляційних нарахувань.

Враховуючи наведене у сукупності та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, колегія суддів вважає, що вимоги Товариства підлягають задоволенню частково, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 671 064,00 грн безпідставно набутих коштів, 36 488,79 грн 3% річних, 96 143,81 грн інфляційних нарахувань.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 275 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За наведених підстав, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції має бути скасовано з прийняттям нового судового рішення про задоволення позовних вимог частково.

Судові витрати у суді першої інстанції.

У позовній заяві Товариство навело попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на професійну правничу допомогу на суму 35 000,00 грн.

17.02.2025 Товариство подало заяву щодо розподілу судових витрат, у якій просило стягнути з ОСОБА_1 35 000,00 грн витрат на правничу допомогу та 12 056,28 грн судового збору за подання позовної заяви.

До заяви Товариство долучило договір №01/05/2024-3 від 01.05.2024 про надання юридичних послуг (далі - договір) та додаткову угоду №3 від 09.12.2024 до договору.

За умовами п. 1.1 договору, укладеного 01.05.2024 Товариством (замовник) з АО «Еторум» (виконавець) у порядку та на умовах, визначених цим договором виконавець надає замовнику юридичні послуги (правничу допомогу).

Згідно з п. 1 укладеної сторонами договору додатковою угодою №3 виконавець зобов`язується надати замовнику правничу допомогу щодо ведення судової справи в Господарському суді Черкаської області про стягнення безпідставно набутого майна з Карасьова О.Б., зокрема, але не виключно, щодо написання та забезпечення подання позовної заяви, відповіді на відзив, представництва інтересів замовника в суді, написання та забезпечення подання клопотань / заяв в суді першої інстанції.

За надання правничої допомоги, обсяг якої передбачено п. 1 цієї додаткової угоди, замовник сплачує виконавцю гонорар 35 000,00 грн, який оплачується шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок виконавця протягом 30 днів з дня винесення рішення судом першої інстанції (п. 2 додаткової угоди).

Відповідно до ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, за змістом ч. 3 ст. 237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон №5076-VI) адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону №5076-VI).

Закон №5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (п. 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц; п. 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у ст. 627 ЦК України.

Частинами 1 та 2 ст. 30 Закону №5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

А отже, згідно із зазначеною нормою гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру; погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення у разі фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом у наданні послуг клієнту, і навпаки підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин, помножена на вартість (однієї) години роботи того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката хоч і визначається ч. 1 ст. 30 Закону №5076-VI як «форма винагороди адвоката», але у розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору і привели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

А тому, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону №5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у п. 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18.

Окрім цього у визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20).

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до положень ч. ч. 5 та 6 ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. ч. 5 та 6 ст. 126 ГПК України).

У зв`язку із задоволенням позовних вимог частково, при вирішенні питання щодо розміру витрат на правничу допомогу застосовуються приписи п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України, згідно з якими у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Колегія суддів встановила, що сторони договору у додатковій угоді №3 встановили фіксований гонорар виконавця у розмірі 35 000,00 грн, які просить стягнути з відповідача.

Дослідивши надані Товариством докази понесених витрат на правничу допомогу, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що розмір заявлених ним витрат на правову (правничу) допомогу у сумі 35 000,00 грн не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, такі витрати не мають характер необхідних і не співрозмірні з виконаною роботою у суді першої інстанції (зазначено в актах та звітах), отже їх розмір є необґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що з урахуванням положень п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України справедливими, обґрунтованими та доведеними є витрати позивача на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

З огляду на відсутність доказів оплати правничої допомоги, суд звертається до висновку Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19. Так, в абз. 2 та 3 п. 6.5 цієї постанови зазначено, що згідно зі змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 126 цього Кодексу).

Щодо витрат Товариства на сплату судового збору колегія суддів відзначає, що до відшкодування позивачу за рахунок відповідача підлягає судовий збір, обрахований відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України, а також із застосуванням визначеного ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» понижуючого коефіцієнту (0,8) оскільки позовна заява була подана в електронній формі з використанням системи «Електронний суд».

Судові витрати у суді апеляційної інстанції.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги частково витрати за її подання відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам. Оскільки Товариство подало апеляційну скаргу в електронній формі з використанням системи «Електронний суд», при обрахунку судового збору за подання апеляційної скаргу суд застосував ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. 74, 129, 269, 275-277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Бінотел" на рішення Господарського суду Черкаської області від 05.03.2025 у справі №925/1546/24 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 05.03.2025 у справі №925/1546/24 скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Бінотел" (02081, м. Київ, вул. Здолбунівська, 7-Д, ) 671 064,00 грн безпідставно набутих коштів, 36 488,79 грн 3% річних, 96 143,81 грн інфляційних нарахувань, 9 644,36 грн судового збору та 20 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

У задоволенні решти вимог відмовити.

3. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Бінотел" (02081, м. Київ, вул. Здолбунівська, 7-Д, ) 14 466,54 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Доручити суду першої інстанції видати відповідні накази.

5. Справу повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 12.09.2025.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді С.О. Алданова

В.А. Корсак