ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 року Справа № 925/202/25

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Васяновича А.В.,

секретар судового засідання Ібрагімова Є.Р.,

за участі представників сторін:

від позивача представник не з`явився,

від відповідача представник не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Агровет Продакшн»,

смт. Седнів, Чернігівського району, Чернігівської області

до приватного підприємства «Юляна», с. Драбівці, Золотоніського

району, Черкаської області

про стягнення 970 578 грн. 03 коп.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Черкаської області з позовом звернулось товариство з обмеженою відповідальністю «Агровет Продакшн» до приватного підприємства «Юляна» про стягнення 831 017 грн. 50 коп. боргу, а саме: 646 857 грн. 64 коп. боргу, 29 146 грн. 00 коп. пені, 75 604 грн. 23 коп. 10% штрафу, 72 950 грн. 47 коп. 70% річних за неправомірне користування грошовими коштами та 6 459 грн. 16 коп. інфляційних втрат, у зв`язку з порушенням відповідачем умов договору поставки №47-КФ від 05 грудня 2018 року.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 18 березня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 10 год. 00 хв. 17 квітня 2025 року.

Ухвалою суду від 17 квітня 2025 року суд відклав підготовче засідання на 10 год. 00 хв. 15 травня 2025 року.

14 травня 2025 року від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій останній просить суд стягнути з відповідача 970 578 грн. 03 коп., а саме: 646 857 грн. 64 коп. основний борг, 63 880 грн. 40 коп. пені, 75 604 грн. 23 коп. 10% штрафу, 163 510 грн. 55 коп. 70% річних за неправомірне користування грошовими коштами та 20 725 грн. 21 коп. інфляційних втрат.

Ухвалою суду від 15 травня 2025 року заяву позивача про збільшення позовних вимог прийнято до розгляду. Продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів. Відкладено підготовче засідання на 11 год. 00 хв. 18 червня 2025 року.

Таким чином позов розглядається судом з урахуванням збільшених позовних вимог.

Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання від 18 червня 2025 року, суд вирішив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті. Розгляд справи по суті призначено на 11 год. 30 хв. 17 липня 2025 року

Однак, судове засідання призначене на 11 год. 30 хв. 17 липня 2025 року не відбулося, у зв`язку з перебуванням головуючого судді по даній справі на лікарняному.

Ухвалою суду від 21 липня 2025 року розгляд справи по суті призначено на 11 год. 30 хв. 02 вересня 2025 року.

Сторони в судове засідання не з`явилися.

14 липня 2025 року від позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача.

17 квітня 2025 року від відповідача надійшло клопотання, в якому відповідач просить суд зменшити штраф з 10% до 5%, а також зменшити нараховані на підставі ст. 625 ЦК України відсотки річних з 70% до 10%.

В обґрунтування свого клопотання відповідач зазначає, що відповідач є добросовісним партнером свого контрагента, зокрема, на протязі 8 років між сторонами не було спорів щодо виконання зобов`язань по договору. Відповідач припускає, що позивач не поніс збитків, у зв`язку з порушенням відповідачем своїх зобов`язань.

Також відповідач зазначає, що для підприємства склалася несприятлива фінансова ситуація, виникли тимчасові труднощі, тому одночасна сплата заборгованості може привести до ситуації, що відповідач не проведе весінню посівну компанію та у майбутньому, порушить інші договірні відносини зі своїми контрагентами, в тому числі з фізичними особами, власниками земельних паїв.

Відповідач стверджує, що за 2024 рік зменшив свою кредиторську заборгованість перед позивачем на 256 816 грн. 76 коп.

Заборгованість на суму 377 354 грн. 40 коп. виникла у відповідача вже у січні лютому 2025 року.

Нарахування 10 % штрафу за несвоєчасну оплату товару відповідач вважає непропорційним і просить суд зменшити такий штраф на 50%, тобто до 5 % замість 10 %.

Також відповідач зазначає, що за умовами пункту 2.5. договору, відповідач має сплатити позивачу не 3% річних нарахованих на підставі ст.625 ЦК України, а 70 %, що у 23 рази перевищує розмір річних встановлених вказаною нормою закону.

Відповідач вважає такі умови договору також непропорційними та невідповідними збиткам позивача, а тому просить суд зменшити їх до 10 %.

Також відповідач зазначає, що звертався до позивача із пропозицією про реструктуризацію заборгованості по договору та укладання мирової угоди.

Відзиву на позов до суду не надходило.

Розглянувши матеріали справи, а також дослідивши докази, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково, виходячи з наступного: Як вбачається з матеріалів справи, та було встановлено господарським судом під час її розгляду, 05 грудня 2018 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Агровет Продакшн» та приватним підприємством «Юляна»

було укладено договір поставки Д-2 на умовах відстрочення платежу за №47-КФ.

Відповідно до умов п.п. 1.1, 1.2 вищевказаного договору позивач зобов`язався в порядку та строки, встановлені договором передати у власність

покупцю товар, а саме: кормові добавки, премікси, білкові вітамінно-мінеральні добавки, готові корма, комбікорми, замінники цільного молока, ветеринарні препарати, спеціальні добавки, елементи обладнання, обладнання та інший товар, а відповідач відповідно до п. 2.3. договору зобов`язувався оплатити товар на умовах відстрочення кінцевого розрахунку протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня відвантаження товару зі складу постачальника (дата зазначена у видатковій накладній).

Пунктом 2.1 договору передбачено, що ціни на товар наведені у рахунках-фактурах, видаткових накладних та/або у специфікаціях та включають вартість доставки товару покупцю.

Згідно п.2.2 договору, загальна вартість (ціна) договору визначається сумарною ціною всього товару, поставленого постачальником на виконання умов нього договору. Валюта платежу та валюта договору - гривня.

Постачальник має право направити покупцю акт звірки розрахунків, а покупець зобов`язаний підписати такий акт протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту його отримання та один екземпляр акту відправити постачальнику. В разі якщо покупець у вказаний строк не надішле підписаний акт або мотивовані зауваження, такий акт вважається погодженим та підписаним покупцем.

Відповідно до п. 2.3 договору оплата здійснюється наступним способом: частину вартості товару в розмірі 20%, покупець оплачує не пізніше, ніж за 3 календарних дні до моменту відвантаження товару зі складу постачальника. Друга частина вартості товару в розмірі 80 %, оплачується покупцем на умовах відстрочення кінцевого розрахунку: протягом 30 календарних днів з дня відвантаження товару зі складу постачальника (дата зазначена у видатковій накладній). Датою оплати є день зарахування коштів на рахунок постачальника в банківській установі.

15 січня 2019 року сторонами була підписана додаткова угода №1 до договору поставки Д-2 на умовах відстрочення платежу №47 КФ від 05 грудня 2018 року.

Згідно п. 2.3 додаткової угоди оплата вартості товару (партії товару) проводиться покупцем відповідно до умов цього пункту договору. Вартість товару в розмірі 100% покупець оплачує на умовах відстрочення кінцевого розрахунку протягом 60 календарних днів з дня відвантаження товару зі складу постачальника (дата зазначена у видатковій накладній). Датою оплати є день зарахування коштів на рахунок постачальника в банківській установі.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Позивач зазначав, що відповідачу було поставлено товар на загальну суму 1 086 857 грн. 64 коп., а саме:

- по видатковій накладній №АПД00004070 від 27 серпня 2024 року на суму 228 594 грн. 00 коп.

Строк оплати до 25 жовтня 2024 року включно;

- по видатковій накладній №АПД00004278 від 10 вересня 2024 року на суму 5 481 грн. 12 коп.

Строк оплати до 09 листопада 2024 року включно;

- по видатковій накладній №АПД00004544 від 24 вересня 2024 року на суму 228 594 грн. 00 коп.

Строк оплати до 23 листопада 2024 року включно;

- по видатковій накладній №АПД00004902 від 15 жовтня 2024 року на суму 237 186 грн. 00 коп.

Строк оплати до 14 грудня 2024 року включно;

- по видатковій накладній №АПД00004903 від 15 жовтня 2024 року на суму 4 167 грн. 00 коп.

Строк оплати до 14 грудня 2024 року включно;

- по видатковій накладній №АПД00004904 від 15 жовтня 2024 року на суму 5 481 грн. 12 коп.

Строк оплати до 14 грудня 2024 року включно;

- по видатковій накладній №АПД00005550 від 22 листопада 2024 року на суму 213 796 грн. 80 коп.

Строк оплати до 21 січня 2025 року включно;

- по видатковій накладній №АПД00005942 від 16 грудня 2024 року на суму 74 621 грн. 40 коп.

Строк оплати до 14 лютого 2025 року включно.

- по видатковій накладній №АПД00005943 від 16 грудня 2024 року на суму 4 045 грн. 80 коп.

Строк оплати до 14 лютого 2025 року включно.

- по видатковій накладній №АПД00006093 від 24 грудня 2024 року на суму 84 890 грн. 40 коп.

Строк оплати до 22 лютого 2025 року включно.

Відповідач здійснив оплату товару на суму 440 000 грн. 00 коп., а саме:

- 24 вересня 2024 року на суму 50 000 грн. 00 коп.;

- 14 жовтня 2024 року на суму 50 000 грн. 00 коп.;

- 28 жовтня 2024 року на суму 70 000 грн. 00 коп.

- 22 листопада 2024 року на суму 50 000 грн. 00 коп.;

- 27 листопада 2024 року на суму 40 000 грн. 00 коп.

- 05 грудня 2024 року на суму 50 000 грн. 00 коп.;

- 13 грудня 2024 року на суму 50 000 грн. 00 коп.;

- 20 грудня 2024 року на суму 50 000 грн. 00 коп.;

- 26 грудня 2024 року на суму 30 000 грн. 00 коп.

На момент звернення позивача до суду борг становить 646 857 грн. 64 коп.

Даний факт відповідач не спростовує.

Водночас, видаткової накладної №АПД00004070 від 27 серпня 2024 року на суму 228 594 грн. 00 коп., а також видаткової накладної №АПД00004278 від 10 вересня 2024 року на суму 5 481 грн. 12 коп. матеріали справи не містять.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

На момент звернення позивача до суду відповідач прострочив виконання свого грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідачем всупереч ч. 1 ст. 74, ст. ст. 76, 77 ГПК України не було доведено факту своєчасного здійснення, на підставі умов договору повного розрахунку з продавцем. Доводи позивача відповідач не спростував, відзиву на позов суду не надав.

Отже, з відповідача в судовому порядку підлягає до стягнення 646 857 грн. 64 коп. боргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов`язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов`язання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Згідно з п. 6.2. договору зазначено, що у разі порушення покупцем строків оплати товару, він сплачує на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка існувала в період прострочення, від вартості партії товару, за кожний день прострочення платежу. У випадку прострочення оплати товару більше ніж на 5 календарних днів покупець зобов`язаний сплатити додатково до пені штраф в розмірі 2 % від вартості товару не оплаченого вчасно. У випадку прострочення оплати товару більше ніж на 10 календарних днів штраф за невчасну оплату товару автоматично збільшується до 10%. Неустойка нараховується по день остаточного проведення розрахунку покупцем.

Прострочення оплати товару тривало більше 10 днів.

Пунктом 2.5. договору передбачено, що у разі порушення строків виконання грошових зобов`язань, покупець зобов`язаний на вимогу постачальника оплатити суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 70% річних від простроченої суми по день фактичної оплати товару. Дані процента не є відповідальністю (неустойкою), а є компенсацією (платою) за користування утримуваними грошовими коштами.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 63 880 грн. 40 коп. пені нарахованої за загальний період: з 28 жовтня 2024 року по 12 травня 2025 року (з урахуванням наявного прострочення, здійснених відповідачем оплат та суми боргу у відповідний період), 75 604 грн. 23 коп. штрафу у розмірі 10%, а також 163 510 грн. 55 коп. 70 % річних за неправомірне користування грошовими коштами за період: з 28 жовтня 2024 року по 12 травня 2025 року та 20 725 грн. 21 коп. інфляційних втрат за період: з 15 грудня 2024 року по 30 квітня 2025 року.

В цій частині вимог судом враховано наступне:

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у своїй постанові від 19 січня 2024 року зі справи №911/2269/22 зазначив, що неустойкою (штрафом, пенею), за статтею 549 ЦК України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина друга статті 551 ЦК України).

При цьому за приписами частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

На відміну від положень ЦК України, які штраф та пеню визначають як види неустойки в залежності від правил обчислення (частини друга та третя статті 549 цього Кодексу), а неустойку і як вид забезпечення виконання зобов`язання, і як правовий наслідок порушення зобов`язань, встановлених законом або договором, положення ГК України визначають неустойку, штраф та пеню як господарські санкції у вигляді грошової суми - штрафні санкції, суму яких учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Отже сплату неустойки як один із видів забезпечення виконання зобов`язання, встановлених договором або законом, та як один із встановлених договором або законом правових наслідків порушення зобов`язання передбачено лише нормами ЦК України (пункт 3 частини першої статті 611 цього Кодексу).

Поширене застосування неустойки саме з метою забезпечення договірних зобов`язань обумовлено насамперед тим, що неустойка є зручним інструментом спрощеної компенсації втрат кредитора, викликаних невиконанням або неналежаним виконанням боржником своїх зобов`язань.

Неустойка як господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань започатковує визначеність у правовідносинах за зобов`язаннями, а саме - відповідальність має настати щонайменше в межах неустойки. Тобто неустойка підсилює дію засобів цивільно-правової відповідальності, робить їх достатньо визначеними, перетворюючи в необхідний, так би мовити, невідворотній наслідок правопорушення. Отже неустойка стає оперативним засобом реагування у разі порушення або неналежного виконання зобов`язання, яким можна скористатись як тільки було порушено зобов`язання, не чекаючи викликаних ним негативних наслідків. Зокрема, задля прагнення учасників зобов`язання до дійсно оперативного, негайного використання свого права на неустойку для неї встановлений спеціальний скорочений строк позовної давності: позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Отже, завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та як міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі, у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Поряд з цим ГК України, також як і ЦК України, передбачає, що неустойка встановлюється договором або законом.

Тобто неустойка має договірний (добровільний) характер, що встановлюється за ініціативою сторін зобов`язання; а також імперативний характер (встановлений законом), тобто договірно-обов`язковий, умови про яку включаються в договір через підпорядкування імперативним вимогам правової норми. При цьому для деяких видів зобов`язань неустойка встановлюється законом іншим нормативно-правовим актом безпосередньо, а тому сторони відповідно зобов`язання підпорядковуються існуючим правилам про неустойку стосовно як її розміру, так і порядку та умов про її стягнення, хоча при цьому не укладають не тільки угоди про неустойку, але і безпосередньо договору.

Так, законодавець в ГК України, встановлюючи правила визначення розміру штрафних санкцій (зокрема і неустойки, стаття 231 цього Кодексу) та встановлюючи також як і ЦК України відмінності між порядками обчислення штрафу та пені (частина друга цієї статті Кодексу), уточнює, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором (частина четверта статті 231 ГК України).

Щодо застосування наведених положень статті 231 ГК України Суд звертається до правової позиції, викладеної у пункті 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18 та у постанові Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21: господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.

У зв`язку із викладеним, суд доходить висновку, що розмір неустойки у зобов`язальних правовідносинах, право вимоги щодо якої набуде кредитор, обумовлений умовами для її застосування:

- характером неустойки (договірний або встановлений законом);

- підставами для її застосування (зазначення в договорі або в законі обставин, за яких її буде застосовано);

- складом неустойки (пеня, штраф), відповідно, розміром кожної із цих складових;

- умовами сплати неустойки внаслідок порушення зобов`язання, зокрема, у разі заподіяння збитків.

Отже, у правовідносинах, хоча і подібних між собою (тотожних) або навіть за участі одних і тих самих сторін, за відмінності, зокрема, в умовах договору, хоча б одного із наведених чинників, якими обумовлюється застосування неустойки за порушення зобов`язання, різниця у розмірі неустойки в кожних конкретних правовідносинах закладається вже на етапі формулювання умов виконання зобов`язання та виникнення зобов`язання.

Щодо зменшення розміру неустойки, нарахованої за порушення зобов`язання Верховний Суд вказав, що згідно з частиною першою статті 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За частиною другою статті 233 ГК України якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічні положення також містить частина третя статті 551 ЦК України, положення якої України надають суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому Суд наголошує, що неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013. Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19.

Крім цього, таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі №910/14591/21).

Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити

У цих висновках суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.04.2023 у справі №199/3152/20 (Провадження № 14-224цс21) з посиланням на висновки в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, (провадження № 12-79гс19) (пункт 8.24) та від 28.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, (провадження № 14-623цс18) (пункт 85).

У визначенні підстав для зменшення розміру неустойки суд виходить з такого.

Так, положеннями статті 3 ЦК України регламентовано загальні засади цивільного законодавства, якими, згідно з пунктами 3, 6 частини першої цієї статті ЦК України, є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.

Добросовісність є не тільки однією з основоположних засад цивільного законодавства, а також імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20.

Отже, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості. А тому, в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності, може бути застосований також закріплений законодавцем в статті 3 ЦК України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) і як норма прямої дії, і як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Главою 24 ГК України (чинною на момент виникнення спірних правовідносин) загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності. За частиною другою статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 ГК України).

За частинами першою та другою статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Отже, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

У наведених висновках суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18.

Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 у справі №911/378/17 (911/2223/20).

З огляду на судову практику, у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суди, зокрема, беруть до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 22.05.2019 у справі № 910/11733/18).

При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18).

Поряд з викладеним суд зазначає, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.

Крім цього категорії значно та надмірно, які використовуються в статті 551 ЦК України та в статті 233 ГК України (чинної на момент виникнення спірних правовідносин), є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (висновок сформульований в постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 916/878/20).

Водночас, як свідчить судова практика, суди звертають увагу на те, що зменшення розміру пені на 99% фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін (правова позиція Верховного Суду в постановах від 04.02.2020 у справі 918/116/19 (пункт 8.15), від 15.06.2022 у справі № 922/2141/21, від 05.04.2023 у справі № 910/18718/21 тощо).

Суд зауважує, що зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки.

При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду. Поряд з викладеним суд зауважує, що при вирішенні спорів про стягнення неустойки судам належить відмежовувати вирішення питання про зменшення розміру неустойки від вирішення питання про її необґрунтованість (повністю або в частині) внаслідок невідповідності розміру неустойки вимогам закону - зокрема, у разі, якщо за порушення умов зобов`язання застосовується неустойка, розмір якої має імперативний характер (встановлений законом) (частина друга статті 231 ГК України).

Таким чином, у разі зменшення розміру неустойки суд ухвалює рішення про часткове задоволення позову (та відмову у задоволенні решти вимог - щодо частини, на яку неустойку зменшено), тоді як у разі необґрунтованості розміру неустойки (повністю або частково), суд може ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову повністю або частково, в залежності від розміру необґрунтованої частини неустойки.

Також відмінність полягає у мотивах суду при прийнятті відповідного рішення, яке мотивується або зменшенням розміру неустойки або її необґрунтованістю в повному обсязі або в частині суми.

В питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 ГК України і частині третій статті 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України.

Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанови від 11.07.2023 у справі № 914/3231/16, від 10.08.2023 у справі № 910/8725/22, від 26.09.2023 у справі №910/22026/21, від 02.11.2023 у справі №910/13000/22, від 07.11.2023 у справі № 924/215/23, від 09.11.2023 у справі № 902/919/22).

У зв`язку з викладеним суд зазначає, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Верховний Суд у своїй постанові від 30 березня 2021 року зі справи № 902/538/18 вказав, що на підставі частини 3 статті 551 ЦК України, частини 1 статті 233 ГК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки до її розумного розміру.

Щодо зменшення розміру процентів річних, судом враховано наступне:

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором чи законом відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц (провадження №14-241цс19) та №646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі №922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19).

Також Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень ст. 625 ЦК України зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог в одній справі не є обов`язковим.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 вказала, що у разі коли відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві та принципи розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити (погоджений сторонами у договорі) загальний розмір процентів річних, встановлених як відповідальність за час прострочення грошового зобов`язання.

Судом враховано, що в даній справі розрахунок неустойки (штрафу, пені), а також інфляційних втрат та річних є вірним.

Водночас, загальний розмір таких нарахувань за порушення відповідачем грошового зобов`язання становить 323 720 грн. 39 коп., що становить більше 50% від суми боргу.

Фактично відповідач визнає свою заборгованість, та під час вирішення даного спору намагався її реструктуризувати.

Отже, суд вважає, що одночасне нарахування пені, штрафу в розмірі 10% від суми боргу, а також 70% річних та інфляційних втрат в даному випадку є несправедливим по відношенні до боржника з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

В зв`язку з чим, суд вважає за необхідне задовольнити клопотання відповідача та зменшити розмір штрафу передбаченого договором до 5% від суми простроченого грошового зобов`язання, що становить 37 802 грн. 11 коп., а також зменшити розмір процентів річних з 70% передбачених договором до 10%, що становить 23 358 грн. 65 коп.

При цьому суд вважає, що такий розмір штрафу та річних в поєднанні зі сплатою пені та відшкодуванні кредитору інфляційних втрат є справедливим у відношенні до обох сторін договору та є стимулом для відповідача не здійснювати в подальшому порушень договірних зобов`язань (превентивна функція), а для позивача - достатнім для компенсування його очікувань від належного виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань.

Отже, з відповідача підлягає до стягнення 63 880 грн. 40 коп. пені, 37 802 грн. 11 коп. штрафу, 20 725 грн. 21 коп. інфляційних втрат, 23 358 грн. 65 коп. - річних за неправомірне користування грошовими коштами, а в решті вимог слід відмовити.

Судові витрати підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Судовий збір за розгляд позову в частині вимог про стягнення штрафу та відсотків річних, з урахуванням положень ч. 9 ст.129 ГПК України, суд покладає на відповідача повністю.

На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 129, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з приватного підприємства «Юляна» вул. Вишнева, 21 с. Драбівці, Золотоніського району, Черкаської області, ідентифікаційний код 30145972 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Агровет Продакшн», вул. Пекурівська, буд. 44, смт Седнів, Чернігівського району, Чернігівської області, ідентифікаційний код 41737108 646 857 грн. 64 коп. основного боргу, 63 880 грн. 40 коп. пені, 37 802 грн. 11 коп. штрафу, 20 725 грн. 21 коп. інфляційних втрат, 23 358 грн.65 коп. процентів річних за неправомірне користування грошовими коштами та 11 646 грн. 94 коп. - судового збору.

3. В решті вимог в позові відмовити.

Видати відповідний наказ після набрання рішення законної сили.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строк визначені ст. 241 ГПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ІV ГПК України.

Повне рішення складено: 09 вересня 2025 року.

Суддя А.В.Васянович