ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" вересня 2025 р.м. ХарківСправа № 922/2403/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавренюк Т.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Приватного підприємства "Галактика" (39627, Полтавська область, м. Кременчук, пр-т Полтавський, 281, )
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будмен" (61145, м. Харків, вул. Клочківська, 119-А, )
про стягнення 49 790,75грн
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача 16 779,90грн основного боргу, 1 618,38грн 3% річних, 8 574,34грн збитків від інфляції, 22 818,13грн пені. Судові витрати зі сплати судового збору позивач просить суд покласти на відповідача.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує неналежним виконанням відповідачем договору поставки товару на реалізацію № 2296Р від 26.09.2019 в частині здійснення своєчасної оплати за поставлений товар. В якості правових підстав, позивач посилається на норми Цивільного та Господарського кодексів України.

Ухвалою суду від 16.07.2025 позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, відповідачу визначено строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо така буде подана) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив, позивачу визначено строк для подання відповіді на відзив протягом 5 днів з дня його отримання.

Відповідач у відзиві на позов заперечує проти стягнення пені, посилаючись на те, що позивач здійснив її нарахування не за 6 місяців, як це передбачено п.6 ст.232 Господарського кодексу України, а за кожний день прострочення за період з 04.02.2022 по 12.02.2025.

Крім того, на думку відповідача, в даному випадку порушено баланс між застосованим до відповідача заходом відповідальності у вигляді неустойки й дійсними збитками, заподіяними у результаті конкретного правопорушення.

Відповідач, з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 по справі № 902/417/18, вважає за доцільне та необхідне застосувати новий підхід до визначення розміру та оцінки адекватності будь-якої міри відповідальності за порушення господарського зобов`язання через її узгодження і відповідність засадам добросовісності, розумності, пропорційності та справедливості, а також виконання дійсного призначення будь-якої міри відповідальності - її компенсаційний характер.

Також відповідач зазначає про те, що позов про стягнення штрафних санкцій, позивачем подано 11.07.2025, тобто поза межами річного строку позовної давності, яка застосовуються до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Враховуючи викладене, відповідач просить суд застосувати позовну давність щодо вимог позивача про стягнення пені у розмірі 22 818,13грн, трьох відсотків річних у розмірі 1 618,38грн та інфляційних витрат у розмірі 8 574,34грн, у зв`язку з чим відмовити в задоволенні цих позовних вимог.

Щодо позовних вимог в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 16 779,90грн відповідачем жодних заперечень не висловлено.

Позивач у відповіді на відзив просить суд відхилити доводи відповідача щодо нібито неправильного застосування позовної давності; визнати розрахунки пені, 3% річних та інфляційних втрат, здійснені позивачем, правильними та такими, що відповідають умовам договору та законодавства, посилаючись на те, що відповідач у відзиві не навів жодного конкретного розрахунку та не зазначив, за які саме періоди вважає вимоги позовно-давніми. Такий загальний і неконкретний довід не може бути підставою для застосування позовної давності. Як вважає позивач, станом на дату звернення позивача до суду строк позовної давності не сплив, що унеможливлює відмову у задоволенні позову з посиланням на його пропуск. Доводи відповідача про завищений розмір пені не підтверджені доказами і не є підставою для її зменшення.

Не погоджуючись із доводами позивача, відповідач у запереченнях на відповідь позивача на відзив надав свій розрахунок пені, 3% річних та збитків від інфляції, відповідно до якого їх розмір становить 0,00грн.

Будь-яких інших заяв або клопотань від учасників справи на адресу суду не надходило.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

26.09.2019 між Приватним підприємством "Галактика" (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Будмен" (відповідач) укладено договір поставки товару на реалізацію № 2296Р (далі договір), відповідно до умов якого позивач зобов`язався передати відповідачу товар, а відповідач на умовах договору прийняти та оплатити поставлений товар. Загальна кількість товарів, їх найменування (номенклатура, асортимент) та ціна визначаються сторонами в специфікаціях. У специфікаціях сторони також визначають термін, протягом якого підлягають поставці зазначені в них товари. В разі, якщо такий строк не визначено, товари, визначені специфікаціях, підлягають поставці постачальником протягом одного року з моменту підписання відповідної специфікації.

За умовами п.1.2 договору позивач взяв на себе зобов`язання здійснювати поставку товарів окремими партіями в кількості та асортименті, зазначеному відповідачем в замовленні на поставку товару. Відповідач має право замовляти товар, а позивач зобов`язаний здійснювати поставки замовленого товару в межах кількості, визначеної сторонами специфікаціях на відповідний термін. Сформоване і підписане уповноваженою особою відповідача замовлення на поставку товару передається позивачу нарочно, за допомогою поштового зв`язку, електронної пошти або факсограмою.

Ціна на товари, що поставляються, відповідно до п.2.1 договору, узгоджується в підписаній сторонами специфікації.

Відповідач зобов`язався оплачувати поставлений товар не раніше як після реалізації кожної одиниці товару третім особам, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача не пізніше 4 (четвертого) і 19 (дев`ятнадцятого) числа кожного місяця. Якщо зазначені терміни оплати потрапляють на святкові або вихідні дні відповідач перераховує кошти за проданий товар на наступний робочий день. Обов`язок по оплаті вважається виконаним з моменту виставлення банку платіжного доручення (п.2.3 договору).

Відповідно до п.3.7, п.3.8 договору обов`язки позивача щодо поставки товару вважаються виконаними з моменту передачі товару, зазначеного в замовленні, в торговому центрі відповідача з усіма документами, передбаченими чинним законодавством України та договором. Право власності на поставлений товар та ризик випадкової загибелі або пошкодження товару переходить від позивача до відповідача з моменту розвантаження товару з транспортного засобу позивача (перевізника) в торговому центрі відповідача та підписання сторонами накладної. Термін реалізації товару становить 365 календарних днів з моменту підписання сторонами видаткової накладної.

У п.8.1 договору сторони погодили, що відповідач несе відповідальність за порушення термінів оплати товару у вигляді оплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу від суми заборгованості.

Цей договір вважається укладеним з моменту його підписання і діє до 31.12.2019. Термін дії договору автоматично продовжується на кожний наступний календарний рік (роки), якщо жодна зі сторін не повідомить іншу сторону в письмовій формі про свій намір припинити її дію не пізніше ніж за 20 днів до закінчення терміну його дії. Продовження терміну дії договору шляхом автоматичного продовження кількістю раз не обмежується (п.10.1 договору).

Позивач зобов`язання за договором виконав належним чином та на виконання умов договору поставив відповідачу товар на загальну суму 16 997,34грн, що підтверджується видатковими накладними № 22R00-0055501 від 21.01.2022 на суму 3 597,36грн, № 22R00-0076419 від 27.01.2022 на суму 2 539,44грн, № 22R00-0100370 від 03.02.2022 на суму 185,76грн, № 22R00-0100374 від 03.02.2022 на суму 2 466,84грн, № 22R00-0122635 від 10.02.2022 на суму 352,26грн, № 22R00-0122640 від 10.02.2022 на суму 4 117,20грн, № 22R00-0122646 від 10.02.2022 на суму 918,00грн, № 22R00-0149896 від 17.02.2022 на суму 798,24грн, № 22R00-0149898 від 17.02.2022 на суму 2 022,24грн.

Видаткові накладні відповідачем підписано без будь-яких зауважень та заперечень.

Відповідач взяті на себе зобов`язання за договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим у нього за розрахунком позивача утворилась заборгованість в розмірі 16 779,90грн, яка до теперішнього часу не відшкодована.

На вказану суму боргу позивач за неоплату товару здійснив нарахування пені в розмірі 22 818,13грн, 3% річних в розмірі 1 618,38грн та збитків від інфляції в розмірі 8 574,34грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають зокрема з договорів.

За приписами ст.ст.627,628 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, зміст договору складається з умов, які визначаються на розсуд та за погодженням сторін, та умов, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ст.ст.525, 526, 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За своєю правовою природою укладений між сторонами є договором поставки.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.1, ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України).

Так, відповідно до ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вже було встановлено судом, відповідач взяв на себе зобов`язання здійснити розрахунок за товар не раніше як після реалізації кожної одиниці товару третім особам, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача не пізніше 4 (четвертого) і 19 (дев`ятнадцятого) числа кожного місяця.

Оскільки товар за видатковими накладними № 22R00-0055501, № 22R00-0076419, № 22R00-0100370, № 22R00-0100374 було відвантажено 21.01.2022, 27.01.2022, 03.02.2022, 03.02.2022 (відповідно), відповідач повинен був здійснити оплату товару 04.02.2022, а за видатковими накладними № 22R00-0122635, № 22R00-0122640, № 22R00-0122646 від 10.02.2022, та № 22R00-0149896, № 22R00-0149898 від 17.02.2022 - 19.02.2022.

Проте, відповідач поставлений позивачем товар прийняв, однак грошові кошти не сплатив та не надав суду жодних доказів, які б спростовували суму заявленого боргу.

За приписами ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Звертаючись із позовом на захист свого порушеного права в зобов`язальних правовідносинах, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини.

У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача як кредитора у зобов`язанні. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає боржник, зокрема, щодо вчинення боржником дій, які мають наслідком припинення зобов`язання, у випадку, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач розрахувався за товар, поставлений позивачем. Відповідачем в порядку ст.74 Господарського процесуального кодексу не спростовано наявність заборгованості, не отримання ним товару та не доведено припинення зобов`язання будь-яким передбаченим законом способом.

Жодних заперечень по сумі основного боргу та по строкам оплати товару відповідачем у відзиві висловлено не було.

Матеріалами справи підтверджується здійснення позивачем поставки товару відповідачу на суму 16 997,34грн.

Враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, не виходячи за межі позовних вимог, відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання зобов`язання з оплати поставленого товару на суму 16 779,90грн, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині суд вважає обґрунтованими, доведеними документально та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Розглянувши позовні вимоги в частині стягнення 3% річних в розмірі 1 618,38грн, збитків від інфляції в розмірі 8 574,34грн та пені в розмірі 22 818,13грн, суд керується наступним.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом зазначеної норми закону нарахування трьох процентів річних та збитків від інфляції входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Також чинним законодавством не передбачено зменшення розміру 3% річних та збитків від інфляції.

Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Суд зазначає, що на момент виникнення та існування спірних правовідносин був чинний Господарський кодекс України, який з 28.08.2025 втратив чинність Закону України № 4196-IX від 09.01.2025.

При цьому, відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Закон України № 4196-IX від 09.01.2025 "Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб", яким визнано Господарський кодекс України таким, що втратив чинність, з дня введення в дію цього Закону, не містить положень, які пом`якшували б відповідальність особи за порушення грошового зобов`язання.

Враховуючи викладене, під час розгляду позовних вимог в частині стягнення пені підлягають застосуванню норми Господарського кодексу України, чинного на момент виникнення та існування спірних правовідносин.

Так, щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис ч.6 ст.232 Господарського кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення та існування спірних правовідносин), якою передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

В силу приписів ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 8.1 договору сторони погодили, що за порушення термінів оплати товару відповідач несе відповідальність у вигляді оплати пені в розмірі подвійної ставки НБУ від вартості несплаченої партії товару за кожен день прострочення оплати товару.

На підставі зазначеного позивач нарахував відповідачу 3% річних в розмірі 1 618,38грн, збитки від інфляції в розмірі 8 574,34грн та пеню в розмірі 22 818,13грн за період з 04.02.2022 по 12.02.2025 та з 19.02.2022 по 12.02.2025, які і просить стягнути з відповідача.

Проте, розглянувши позовні вимоги в цій частині, суд дійшов висновку про їх часткове задоволення, виходячи з наступного.

Як вже було встановлено судом, сторони у п.2.3 договору погодили оплату товару відповідачем не раніше як після реалізації кожної одиниці товару третім особам, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача, проте не пізніше 4 (четвертого) і 19 (дев`ятнадцятого) числа кожного місяця. Якщо зазначені терміни оплати потрапляють на святкові або вихідні дні відповідач перераховує кошти за проданий товар на наступний робочий день. Обов`язок по оплаті вважається виконаним з моменту виставлення банку платіжного доручення.

Таким чином сторони погодили остаточне здійснення оплати не пізніше 4 (четвертого) та 19 (дев`ятнадцятого) числа кожного місяця.

За приписами ст.253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Перевіривши правомірність нарахування 3% річних, збитків від інфляції та пені, судом встановлено, що позивач неправильно визначив період прострочення заборгованості, а також загальну тривалість днів прострочення за цей період.

Відповідно до ч.1 ст.251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

За приписами ч.1 ст.252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч.5 ст.254 Цивільного кодексу України).

Оскільки товар за видатковими накладними № 22R00-0055501, № 22R00-0076419, № 22R00-0100370, № 22R00-0100374 було відвантажено 21.01.2022, 27.01.2022, 03.02.2022, 03.02.2022 (відповідно), враховуючи умови п.2.3 договору, відповідач повинен був здійснити оплату товару 04.02.2022, а за видатковими накладними № 22R00-0122635, № 22R00-0122640, № 22R00-0122646 від 10.02.2022, та № 22R00-0149896, № 22R00-0149898 від 17.02.2022 - 21.02.2022 (перший робочий день після вихідного). Таким чином, прострочення оплати за товар починається з наступного дня, а саме з 05.02.2022 та 22.02.2022 (відповідно).

Крім того, як вбачається з розрахунку позивача, розрахунок пені здійснено позивачем в порушення ч.6 ст.232 Господарського кодексу України з перевищенням шести місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Оскільки сторони умовами договору не передбачили більшу тривалість періоду нарахування пені, період пені, за який можливо її нарахування починається з 05.02.2025 та закінчується 05.08.2022 за неоплачений товар, відвантажений за видатковими накладними № 22R00-0055501, № 22R00-0076419, № 22R00-0100370, № 22R00-0100374 - 21.01.2022, 27.01.2022, 03.02.2022, 03.02.2022, а за видатковими накладними № 22R00-0122635, № 22R00-0122640, № 22R00-0122646 від 10.02.2022, та № 22R00-0149896, № 22R00-0149898 від 17.02.2022, нарахування пені починається з 22.02.2022 та закінчується 22.08.2022.

Суд звертає увагу, що умова договору про здійснення нарахування пені за кожен день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватись судом як установлення цим договором іншого, ніж передбачений ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Даний факт позивачем не спростовано.

Таким чином, здійснивши за допомогою системи "Ліга-Закон" свій розрахунок 3% річних, збитків від інфляції та пені, судом встановлено, що:

- 3% річних за період з 05.02.2022 по 12.02.2025 та з 22.02.2022 по 12.02.2025 складають 1 509,75грн,

- збитки від інфляції за період з 05.02.2022 по 12.02.2025 та з 22.02.2022 по 12.02.2025 складають 8 001,39грн;

- пеня за період з 05.02.2025 по 05.08.2022, та з 22.02.2022 по 22.08.2022 складає 2 689,53грн, які і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

В задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3% річних в розмірі 108,63грн, пені в розмірі 20 128,60грн та збитків від інфляції в розмірі 572,95грн, суд вважає за необхідне відмовити.

У відповідності до ст.76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, позов підлягає задоволенню частково.

Оскільки відповідач обґрунтованих підстав для зменшення пені суду не довів та не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про їх наявність, суд не вбачає правових підстав для зменшення розміру пені.

Розглянувши заяву відповідача щодо застосування строку позовної давності, суд дійшов висновку, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Стаття 257 Цивільного кодексу України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами ст.258 Цивільного кодексу України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Позивач звернувся до суду з позовною заявою 14.07.2025 та ухвалою Господарського суду Харківської області від 16.07.2025 відкрито провадження у справі № 922/2403/25 за правилами спрощеного позовного провадження.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" № 211 від 11.03.2020 на усій території України було введено карантин та запроваджено відповідні обмежувальні заходи.

Постановами Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 № 392, від 22.07.2020 № 641, від 09.12.2020 № 1236, від 17.21.2021 № 104, від 21.04.2021 № 405, від 16.06.2021 № 611, від 11.08.2021 № 855, від 22.09.2021 № 981, від 15.12.2021 № 1336, від 23.02.2022 № 229, від 27.05.2022 № 630, від 19.08.2022 № 928, від 23.12.2022 № 1423 та від 25.04.2023 № 383 дія карантину продовжувалася по 30.06.2023.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 відмінено з 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Відповідно до Закону України від 30.03.2020 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" внесено зміни до законодавчих актів України, в тому числі до Цивільного кодексу України.

Так, розділ Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України доповнено п.12, відповідно до якого - під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Також, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року, який діє до теперішнього часу.

Відповідно до п.19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення та існування спірних правовідносин) у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільного кодексу України, продовжувалися на строк його дії. На підставі Закону № 4434-IX від 14.05.2025 "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності" п.19 розділу було виключено і відповідний закон набрав чинності 04.09.2025.

Оскільки на момент виникнення та існування спірних правовідносин, як і на момент звернення позивача з відповідним позовом до суду, були чинними п.12 та п.19 розділу Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, строки позовної давності щодо стягнення суми заборгованості по зобов`язанням відповідача є такими, що не сплинули.

Враховуючи викладене, суд вважає доводи відповідача про сплив строку позовної давності безпідставними та необґрунтованими, а строки позовної заяви такими, що не підлягають застосуванню, у зв`язку з чим в задоволенні відповідної заяви суд вважає за необхідне відмовити.

Пунктом 5 ч.1 ст.237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

За приписами ст.129 Господарського процесуального кодексу України у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (ч.9 зазначеної статті).

Також судом враховано, що відповідно до Закону України "Про судовий збір" ставка судового збору за подання позову майнового характеру становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи викладене, судовий збір в розмірі 3 028,00грн, що становить мінімальну ставку судового збору за подання позову майнового характеру, суд покладає на відповідача.

Керуючись ст.ст.2, 13, 74, 76, 77, 78, 86, 123, 129, 236-238, 240, 241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Будмен" (61145, м. Харків, вул. Клочківська, 119-А, ) на користь Приватного підприємства "Галактика" (39627, Полтавська область, м. Кременчук, пр-т Полтавський, 281, ) - 16 779,90грн основного боргу, 1 509,75грн 3% річних, 2 689,53грн пені, 8 001,39грн збитків від інфляції, 3 028,00грн судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3% річних в розмірі 108,63грн, пені в розмірі 20 128,60грн та збитків від інфляції в розмірі 572,95грн відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дане рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення шляхом подання апеляційної скарги до Східного апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено "12" вересня 2025 р.

Суддя Т.А. Лавренюк