РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.09.2025Справа № 910/8650/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Ягічевої Н.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Акціонерного товариства "АКЦЕНТ-БАНК"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АИР-17"

про стягнення 1 191 572,85 грн

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "АКЦЕНТ-БАНК" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "АИР-17" (далі - відповідач) про стягнення 1 191 572,85 грн., у тому числі: 1016717,37 грн. - загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), 51254,48 грн. - загальний залишок заборгованості за процентами, 27000,00 грн. - загальний залишок заборгованості за винагородою, 20601,00 грн. - пеня, 1000,00 грн. - штраф (фіксована складова), 75000 грн. - штраф (змінна складова).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на допущення відповідачем порушення умов договору № 20.97. від 11.12.2023, у зв`язку з чим Банк набув право на дострокове стягнення заборгованості.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі №910/8650/25. Вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідач 29.08.2025 в системі «Електронний суд» сформував відзив, в якому проти позову заперечував, зазначивши, що ТОВ "АИР-17" отримало кредитні кошти за договором №20.97. на суму 1 500 000,00 грн. строком на 36 місяців (тобто до 10.12.2026) зі сплатою процентів у розмірі 18,90% щорічно, які було витрачено на забезпечення господарської діяльності. Посилаючись, що відповідачем здійснюється щомісячне виконання договірних зобов`язань зі сплати коштів згідно умов Кредитного договору та графіку сплати коштів, а Позивач не надав суду Письмового повідомлення про зміну умов Кредитного договору. В частині стягнення штрафів у сумах 1 000,00 грн. (фіксована складова) та 75 000,00 грн. (змінна складова) та 20601,00 грн. - пені відповідач зазначив, що такі вимоги задоволенню не підлягають з посиланням на Закон України "Про внесення змін до Господарського Кодексу та інших законодавчих актів щодо дії норм на період дії воєнного стану" №2120-ІХ від 15.03.2022 Прикінцеві та Перехідні положення Цивільного кодексу України.

Окрім того, у поданому відзиві відповідачем заявлено клопотання про поновлення строку на подання відзиву та розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Розглянувши клопотання про поновлення строку на подання відзиву суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.113 Господарського процесуального кодексу України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Приписами ч.1 ст.118 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Згідно з ч.2 ст.119 Господарського процесуального кодексу України, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Відповідно до ч.1 ст.119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Слід зазначити, що вирішення питання щодо поновлення строку, відповідно до ч. 1 ст.119 Господарського процесуального кодексу України, перебуває в межах дискреційних повноважень суду, який за заявою сторони чи зі своєї ініціативи може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк, крім випадків, передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Частиною 4 статті 119 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

Вирішуючи питання про поновлення або продовження процесуальних строків, суд має враховувати зміст заяви (клопотання) учасника та вчинених ним дій, уникаючи як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2018 у справі № 904/5995/16.

З огляду на доводи відповідача, викладені у клопотанні про поновлення процесуального строку для подання відзиву, беручи до уваги те, що одночасно з клопотанням подано відзив, суд дійшов висновку про поважність причин пропуску строку для його подання.

Розглянувши клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, суд не вбачає підстав для його задоволення, виходячи з наступного.

За статтею 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин, характер доказів у справі та предмет доказування у справі, що свідчить про її незначну складність, суд дійшов висновку, що для повного та всебічного встановлення обставин справи відсутня необхідність у розгляді справи за правилами загального позовного провадження.

Окрім того, у поданому відзиві ТОВ "АИР-17" заявлено клопотання про залучення до участі в справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_1 .

Мотивуючи своє клопотання тим, для забезпечення виконання зобов`язань Відповідачем за Кредитним договором, фізичною особою ОСОБА_1 було передано житлову квартиру у м. Дніпро у іпотеку, у зв`язку з чим Відповідач просить суд залучити до участі у справі іпотекодавця - ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 50 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Як вбачається із поданого клопотання, відповідачем не наведено належного обґрунтування, яким чином рішення у даній справі, яке стосується стягнення з відповідача заборгованості за договором № 20.97. від 11.12.2023, може вплинути на права та обов`язки ОСОБА_1 .

Враховуючи те, що відповідачем не обґрунтовано того, що рішення у справі може вплинути на права або обов`язки ОСОБА_1 , суд дійшов до висновку про відхилення поданого клопотання про залучення третьої особи без самостійних вимог на предмет спору.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

11.12.2023 між Акціонерним товариством "АКЦЕНТ-БАНК" (далі - позивач, Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АИР-17" (далі - відповідач, Позичальник) укладено Кредитний договір №20.97., відповідно до предмету якого Банк за наявності вільних грошових коштів зобов`язується надати позичальнику кредит у вигляді згідно з п. А.1 цього договору, з лімітом та на цілі, зазначені у п. А.2 цього договору, не пізніше 5 днів з моменту, зазначеного у третьому абзаці п. 2.1.2 цього договору, в обмін на зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту, сплати процентів, винагороди, в обумовлені цим договором терміни.

Строковий кредит (далі - «кредит») надається банком у безготівковій формі шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника з подальшим перерахуванням за цільовим призначенням. Термін повернення кредиту зазначений у п. А.3 цього договору.

Згідно з умовами пункту А2 та пункту А3 Договору, ліміт останнього становить 1 500 000,00 грн. Термін повернення кредиту 10.12.2026.

Позичальник здійснює погашення кредиту та процентів щомісячно ануїтетними (однаковими платежами в розмірі та в строки згідно з графіком платежів (додаток № 1 цього договору).

Ануїтетний платіж включає в себе погашення частини основної суми кредиту та процентів за його користування. Щомісячний ануїтетний платіж розраховується за формулою:

сума щомісячного ануїтетного платежу = сума кредиту за договором*((1+процентна ставка за місяць) строк кредитування (міс.)*процентна ставка за місяць)/((1+процентна ставка за місяць) строк кредитування (міс.)-1).

сума щомісячного платежу за % = (залишок заборгованості за кредитом * річна процентна ставка/кількість днів поточного року)* кількість днів в місяці, який передує сплаті ануїтетного платежу.

Сума щомісячного платежу за основним боргом = сума щомісячного погашення кредиту - сума щомісячного платежу за %.

Згідно пункту А6 Договору за користування кредитом позичальник сплачує фіксовані проценти у розмірі 18,90 % річних.

Відповідно до пункту А8 договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно, виходячи з фактичних залишків заборгованості за позичковим рахунком, фактичної кількості днів у місяці, 360 днів у році, та процентної ставки, передбаченої договором. При цьому день видачі та день повернення кредиту вважаються одним днем (метод визначення днів для нарахування процентів «факт/360»). Якщо ануїтетний платіж не буде здійснено у відповідну дату згідно з графіком платежу, то заборгованість за кредитом та/або процентами вважається простроченою на наступний день.

Пунктом А10 Договору передбачено, що позичальник щомісячно сплачує банку винагороду за кредитне обслуговування у розмірі 0,90% від суми зазначеного у п. А.2 цього договору ліміту у поточну дату сплати процентів. Сплата винагороди здійснюється у гривні. Розрахунок здійснюється щоденно. Нарахування винагороди здійснюється у дату сплати.

Пунктом А11 Договору встановлено, що позичальник сплачує банку винагороду за управління фінансовим інструментом у розмірі 0,00 % процентів від суми встановленого у п. А.2 цього договору ліміту. Сплата винагороди здійснюється у гривні. Нарахування винагороди здійснюєтеся у дату сплати. Датою сплати є дата встановлення, а також дата збільшення ліміту по цьому договору.

Обставини отримання кредитних коштів в розмірі 1 500 000,00 грн відповідачем підтверджується меморіальним ордером № TR. 34311689.45100.64999 від 11 грудня 2023 р. на суму 1 500 000,00 грн.

Додатком № 1 до Договору закріплено графік погашення кредиту.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач зобов`язання щодо погашення кредиту належним чином не виконує, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість за кредитним договором №20.97., заборгованість за процентами та заборгованість за винагородою.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за Договором з повернення кредиту та зі сплати процентів за користування кредитними коштами, Позивач 21.06.2025 звернувся до відповідача з вимогою про погашення існуючої заборгованості за Договором, яка залишилася ним без відповіді та задоволення, що і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За приписами частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовами договору сторони узгодили, що згідно зі статтями 212, 651 Цивільного кодексу України у випадку порушення позичальником будь - якого із зобов`язань, передбачених цим договором, банк на свій розсуд, починаючи з 31-го дня порушення будь-якого із зобов`язань, має право змінити умови цього договору, встановивши інший термін повернення кредиту. При цьому банк направляє позичальнику письмове повідомлення із зазначенням дати терміну повернення кредиту. У випадку непогашення позичальником заборгованості за цим договором у термін, зазначений у повідомленні, уся заборгованість, починаючи з наступного дня дати, зазначеної у повідомленні, вважається простроченою. У випадку погашення заборгованості у період до закінчення 30 днів (включно) з моменту порушення будь-якого із зобов`язань, кінцевим терміном повернення кредиту є 10.12.2026.

Як уже зазначалося, враховуючи наявність у відповідача простроченої заборгованості, позивач звернувся до ТОВ "АИР-17" з вимогою від 20.06.2025 про погашення у строк до 27.06.2025 існуючої заборгованості за Договором.

Наведена вимога 21.06.2025 була направлена відповідачу за належною адресою (яка ним самим також зазначена й у відзиві), що підтверджується описом вкладання у цінний лист з відбитком поштового штемпеля, фіскальним чеком та накладною №890 від 21.06.2025.

Вказаний документ є належним доказом направлення вимоги відповідачу.

Згідно трекінгу відстеження поштового відправлення №890 означена вимога з відміткою «за закінченням терміну зберігання» повернута Відправнику.

Стосовно тверджень відповідача про те, що надана вимога від 20.06.2025 року не є належним доказом та письмовим повідомленням, не містить інформацію про внесення змін до Кредитного договору слід зазначити, що сам по собі факт неотримання відповідачем кореспонденції, яку позивач надіслав на офіційну адресу відповідача не може вважатися поважною причиною невиконання дій, обумовлених таким поштовим відправленням, оскільки викликаний не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Суд зазначає, що направлення листа на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника. (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

Частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Таким чином, позивач набув право на дострокове стягнення кредитних коштів з відповідача.

У п. 2.1 Договору викладено перелік обов`язків банку, якими є:

2.1.1 відкрити для обслуговування кредиту рахунки, зазначені у п. А4 цього договору;

2.1.2 надати кредит шляхом перерахування кредитних коштів позичальнику на цілі, відмінні від платежів на сплату судових витрат, у межах суми, обумовленої п. 1.1 цього договору, а також за умови виконання позичальником зобов`язань, передбачених п. 2.2.12 цього договору. Зобов`язання з видачі кредиту на сплату судових витрат та/або інших платежів виникають у банку у випадку непред`явлення позичальником документів, підтверджуючих сплату судових витрат, та/або інших платежів за рахунок інших джерел;

2.1.3 забезпечити позичальника консультаційними послугами з питань виконання цього договору;

2.1.4 здійснювати контроль за виконанням умов цього договору, цільовим використанням, своєчасним та повним погашенням кредиту у порядку, передбаченому умовами цього договору;

2.1.5 за дорученням позичальника перераховувати необхідні суми із сплати судових витрат, передбачених п.п. 2.2.13, 2.3.13, 5.8 цього договору. Перерахування коштів із сплати судових витрат здійснюється в національній валюті України. Зазначене доручення позичальника не підлягає виконанню банком лише у випадку пред`явлення позичальником банку документів, підтверджуючих сплату судових витрат за рахунок інших джерел;

2.1.6 виконувати розрахункові документи позичальника згідно п.п. 2.4.3, 2.4.4 цього договору в день надходження до банку розрахункового документу (платіжного доручення) за наявності технічної можливості для здійснення відповідної операції.

Отже, сторонами було погоджено надання банком послуг (відмінних від самого факту надання кредиту), в той час як п. 2.1 Договору містить перелік обов`язків банку, який є значно ширшим від обов`язку з видачі кредиту.

Суд обізнаний із правовою позицією, викладеною у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №м496/3134/19, а також із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 23.08.2023 у справі №564/282/16-ц, від 02.08.2023 у справі № 760/1285/19, від 07.06.2023 у справі № 686/14530/15-ц та від 25.01.2023 у справі № 760/10552/17. Проте із умов Договору не вбачається, що передбачена п. А10, А11 винагорода за кредитне обслуговування була встановлена за послуги банку, які мають безкоштовно надаватись згідно ст.ст. 11, 12 Закону України "Про споживче кредитування", в той час як відповідач не ставив під сумнів погоджені сторонами умови Договору та не скористався своїм правом на доведення того, що встановлена п. А10, А11 винагорода була саме за послуги, які підлягали надання безоплатно.

Свобода договору віднесена до загальних засад цивільного законодавства (ст. 3 ЦК України). Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Отже, відповідач, уклавши договір, погодився із його умовами.

Судом встановлено, що відповідачем порушено договірні зобов`язання, тому зважаючи на наведене, позовні вимоги про стягнення 1016717,37 грн. - залишку заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), 51254,48 грн. - залишку заборгованості за процентами, 27000,00 грн. - залишку заборгованості за винагородою, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача 20601,00 грн. - пені, 1000,00 грн. - штрафу (фіксована складова), 75000 грн. - штрафу (змінна складова).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Згідно п. А7 Кредитного договору, у випадку порушення Позичальником будь-якого із грошових зобов`язань та при реалізації права Банку, передбаченого п. А3 цього Договору, Позичальник сплачує Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми залишку непогашеної заборгованості за кожен день прострочки.

У п. 5.8 Кредитного договору № 20.97. від 11.12.2023 визначено, що у випадку порушення позичальником термінів платежів по будь-якому із грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більше ніж на 30 днів, що спричинило звернення банку до судових органів, позичальник сплачує банку штраф, що розраховується за наступною формулою: 1000,00 грн + 5% від суми встановленого у п. А.2 договору ліміту на цілі, відмінні від платежів для сплати за реєстрацію предметів застави у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

Однак, суд зазначає, що відповідно до п. 15 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Крім того, відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Таким чином, оскільки передбачений умовами Кредитного договору №20.97. від 11.12.2023 штраф нараховується саме за прострочення виконання відповідачем грошових зобов`язань за кредитним договором, враховуючи умови п.п. 15 та 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, суд погоджується з позицією відповідача, наведеною у відзиві про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Акціонерного товариства «Акцент-Банк» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "АИР-17" 20 601,00 грн. - пені, 1 000,00 грн. - штрафу (фіксована складова), 75 000 грн. - штрафу (змінна складова).

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

З урахуванням вищевикладеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 74, 76, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АИР-17" (02217, м. Київ, просп. Червоної Калини, буд. 8А, кв. 214, ) на користь Акціонерного товариство "Акцент-Банк" (49074, м. Дніпро, вул. Батумська, буд. 11, ) 1 016 717 (один мільйон шістнадцять тисяч сімсот сімнадцять) грн. 37 коп. - загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), 51 254 (п`ятдесят одна тисяча двісті п`ятдесят чотири) грн. 48 коп. - загальний залишок заборгованості за процентами, 27 000 (двадцять сім тисяч) грн. 00 коп. - загальний залишок заборгованості за винагородою та 16 424 (шістнадцять тисяч чотириста двадцять чотири) грн. 58 коп. - судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 15.09.2025.

Суддя Наталія ЯГІЧЕВА