РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.09.2025Справа № 910/7518/25

За позовом Комунального підприємства "КИІВТРАНСПАРКСЕРВІС"

до Фізичної особи-підприємця Дорошкової Лариси Анатоліївни

про стягнення 101 332,99 грн

Суддя О.В. Гумега

секретар судового засідання

О.Ю. Мороз

Представники: без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство "КИІВТРАНСПАРКСЕРВІС" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Дорошкової Лариси Анатоліївни (далі - відповідач, ФОП Дорошкова Л.А.) про стягнення 101 332,99 грн на підставі Договору №ДНП-2023-11/06 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування від 16.11.2023, з яких: 75 712,00 грн основного боргу, 10 809,67 грн пені, 11 854,38 грн інфляційних втрат та 2 956,94 грн 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору та нездійсненням оплат з грудня 2023 року по лютий 2024 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2025 позовну заяву Комунального підприємства "КИІВТРАНСПАРКСЕРВІС" залишено без руху, встановлено позивачу спосіб та строк усунення недоліків позовної заяви.

03.07.2025 позивачем подано до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.07.2025 позовну заяву Комунального підприємства "КИІВТРАНСПАРКСЕРВІС" прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/7518/25, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

Суд повідомляв позивача та відповідача про відкриття провадження у справі № 910/7518/25.

08.08.2025 до суду від представника відповідача надійшла заява про вступ у справу як представника. Заява представника відповідача судом задоволена.

22.08.2025 до суду від відповідача надійшло клопотання про поновлення процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву. Безпосередньо до вказаного клопотання долучений відзив на позовну заяву.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив, що з моменту укладання Договору №ДНП-2023-11/06 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування від 16.11.2023 ФОП Дорошкова Л.А. фактично не мала можливості безперешкодно користуватися переданим об`єктом, а тому позивачем не належно виконано умови Договору №ДНП-2023-11/06 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування від 16.11.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.09.2025 клопотання позивача про поновлення строку для подання відзиву на позовну задоволено, поновлено строк на подання відзиву на позовну заяву та відзив долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 ГПК України).

Розглянувши подані матеріали, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази в сукупності достатні для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, відповідно до статей 236, 252 ГПК України.

З`ясувавши обставини справи, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, а відповідач як на підставу свої заперечень та дослідивши матеріали справи, суд

УСТАНОВИВ:

Відповідно до частин 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами статей 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно статей 78, 79 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

16.11.2023 між Комунальним підприємством "КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС" (далі - сторона-1) та Фізичною особою-підприємцем Дорошковою Ларисою Анатоліївною (далі - сторона-2) був укладений Договір № ДНП-2023-11/06 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування (далі - Договір).

Згідно з п. 1.1 Договору, сторона-1 передає за плату стороні-2 для експлуатації, утримання та облаштування майданчик для паркування транспортних засобів за адресою: м. Київ, Дніпровський район, вул. Райдужна, 25-б, (далі - майданчик для паркування), що включає 182 місця для платного паркування транспортних засобів, а також 20 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять осіб з інвалідністю, для ведення діяльності з паркування транспортних засобів та здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхніх транспортних засобів.

Відповідно до п. 3.1 Договору, майданчик для паркування вважається переданим в експлуатацію стороні-2 з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі майданчика для паркування в експлуатацію.

Акт приймання-передачі майданчика в експлуатацію має бути підписаний сторонами в термін з 16.11.2023 по 16.12.2023. У випадку не підписання сторонами акту приймання передачі майданчика в експлуатацію даний Договір вважається розірваним 17.12.2023 (п. 3.2 Договору).

04.12.2023 між КП "КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС" та ФОП Дорошковою Ларисою Анатоліївною було підписано Акт приймання-передачі паркувального майданчика, згідно з умовами якого, сторони цим Актом підтверджують, що сторона-1 передала, а сторона-2 прийняла в експлуатацію паркувальний майданчик на 202 машиномісця за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що 03.02.2024 відповідачем засобами електронного зв`язку позивачу було надіслано заяву про розірвання договорів про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування. Відповідно до якої ФОП Дорошкова Лариса Анатоліївна просила розірвати Договір № ДНП-2023-11/06 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування та підписати акт повернення майданчиків для паркування.

06.02.2024 сторони уклали Додаткову угоду №1 до Договору №ДНП-2023-11/06 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування від 16.11.2023, якою розірвали Договір №ДНП-2023-11/06 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування від 16.11.2023 з 06.02.2024.

Відповідно до п. 3.3 Договору майданчик для паркування вважається фактично повернутим стороні-1 з моменту підписання сторонами акту повернення з експлуатації майданчика для паркування у строки, визначені п. 7.12. Договору. У випадку не підписання стороною-2 акту повернення з експлуатації майданчика для паркування сторона-1 має право підписати даний акт в односторонньому порядку, направивши відповідне повідомлення стороні-2, після чого майданчик вважається повернутим стороні-1.

06.02.2024 між КП "КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС" та ФОП Дорошковою Ларисою Анатоліївною було підписано Акт повернення паркувального майданчика, відповідно до якого, сторони підтверджують, що сторона-2 повернула, а сторона-1 прийняла з експлуатації паркувальний майданчик на 202 машиномісць за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Внаслідок укладення Договору про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування № ДНП-2023-11/06 від 16.11.2023 між сторонами згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, виникли цивільні права та обов`язки.

Постановою Верховного Суду від 15.03.2024 у справі № 910/1248/23 були зроблені висновки, що оскільки предметом користування є майданчик для паркування як майно, і таке користування носить строковий та оплатний характер, укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором найму.

При цьому у вказаній постанові Верховний Суд відступив від висновку, викладеного в постановах Верховного Суду від 04.06.2018 у справі № 910/20720/16 та від 03.02.2020 у справі № 910/6312/19, згідно якого подібний договір є договором надання послуг, а також відступив від висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 11.06.2018 у справі № 910/8413/17 про те, що такий договір є договором найму майнових прав.

Таким чином, укладений між сторонами Договір є договором найму, що регулюється положеннями глави 58 ЦК України.

Згідно з частиною першою ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частинами першою та п`ятою ст. 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до п. 4.1 Договору, вартість експлуатації 1 машиномісця за 1 день в гривнях, становить 6,50 грн, у т.ч. ПДВ в сумі 1,08 грн.

Пунктом 4.3 Договору встановлено, що оплата вартості експлуатації майданчика починається з дня підписання акту приймання передачі стороною-1 в експлуатацію стороні-2 майданчика для паркування та здійснюється відповідачем щомісячно шляхом перерахування коштів на рахунок позивача у розмірі 100% місячної вартості експлуатації майданчика з урахуванням кількості календарних днів в місяці, за який проводиться оплата не пізніше 15 числа місяця, за який здійснюється розрахунок. Плата за місяць, в якому підписано акт приймання-передачі здійснюється пропорційно до фактичної кількості днів експлуатації майданчика для паркування в даному місяці. Якщо акт приймання-передачі майданчика в експлуатацію підписано після 15 числа місяця, платіж вноситься до 1 (першого числа) наступного місяця.

Згідно пунктів 4.4 та 4.5 Договору сторона-1 не пізніше 5-го числа місяця готує та направляє на адресу електронної пошти сторони-2 рахунок на оплату. Відсутність рахунку на дату оплати, визначену п. 4.3. цього Договору, не звільняє сторону-2 від зобов`язань щодо оплати.

Судом встановлено, що позивачем складено та підписано акти надання послуг на загальну суму 75 712,00 грн, а саме: №4579 від 31.12.2023 на суму 33 124,00 грн, №145 від 31.01.2024 на суму 36 673,00 грн та № 526 від 05.02.2024 на суму 5 915,00 грн.

Пунктом 3.4 Договору визначено, що щомісяця до 10-го числа сторони підписують акт приймання-передачі послуг наданих у попередньому місяці. Підписання акта приймання-передачі наданих послуг здійснюється за місцезнаходженням сторони-1. У випадку не підписання стороною-2 акта приймання-передачі наданих послуг у строк до 10 числа акт приймання-передачі послуг, наданих у попередньому місяці, вважається підписаним стороною-2 без зауважень.

Судом встановлено, що позивачем на виконання умов Договору також складено рахунки на оплату за надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування за кожен місяць користування майданчиком для паркування, на загальну суму 75 712,00 грн.

Листами №053/05-3283 від 19.08.2024 та №053/05-2025 від 10.04.2025 позивач просив відповідача сплатити заборгованість утворену за Договором. Відповідні листи були направлено на адресу відповідача, на підтвердження чого позивачем долучено відповідні докази.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що акт приймання-передачі паркувального майданчику було підписано відповідачем на пропозицію позивача, який завірив її, що жодних перешкод для здійснення фінансово-господарської та підприємницької діяльності в місці розташування паркувального майданчика не існує.

07.12.2023 та 08.12.2023 представниками позивача та відповідача було здійснено виїзди за місцем розташування майданчика для паркування транспортних засобів, переданих за Договором, та встановлено, що майданчик для паркування транспортних засобів, розташований за адресою: м. Київ, Дніпровський район, вул. Райдужна, 25-б незаконно зайнятий невідомими особами, проїзд до нього пролягає повз двоповерхову споруду, яка використовується невідомими особами в якості контрольно-пропускного пункту та будівлі охорони.

Судом встановлено, що 22.01.2024 ФОП Дорошковою Л.А. було надіслано позивачу, засобами електронного зв`язку заяву про усунення перешкод у виконанні умов договорів про надання майданчиків для експлуатації, утримання та облаштування, в якій просила позивача невідкладно вжити усіх можливих заходів щодо усунення перешкод у виконанні умов договорів, зокрема Договору № ДНП-2023-11/06 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування від 16.12.2023, після усунення перешкод здійснити фактичну (реальну) передачу відповідачу майданчика для паркування транспортних засобів, розташованого за адресою: м. Київ, Дніпровський район, вул. Райдужна, 25-Б та не нараховувати плату та не виставляти рахунки за надані послуги, які фактично надані не були.

Як встановлено судом раніше 03.02.2024 відповідач надіслав позивачу заяву про розірвання договору про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування. Та за ініціативою відповідача Договір № ДНП-2023-11/06 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування від 16.12.2023 було розірвано 06.02.2024.

Згідно п.1 Додаткової угоди № 1 від 06.02.2024 сторона-1 та сторона-2 дійшли згоди, розірвати Договір про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування від 16.12.202 № ДНП-2023-11/06 з 06 лютого 2024 року.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У пунктах 8.15 - 8.22 постанови Верховного Суду від 29.01.2021 у справі № 922/51/20 зазначено таке:

"8.15. Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

8.16. Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

8.17. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

8.18. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

8.19. До того ж Верховний Суд наголошує, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

8.20. Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатність доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

8.21. Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

8.22. Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Судом встановлено, що з моменту укладання Договору відповідач не мав можливості фактично безперешкодно користуватися паркувальним майданчиком.

Позивач не скористався своїм правом на подання відповіді на відзив, викладених відповідачем обставин не спростував.

Суд дійшов висновку, що докази неможливості використання паркувального майданчику, переданого за Договором № ДНП-2023-11/06 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування від 16.12.2023, надані відповідачем є більш вірогідними ніж докази надані позивачем.

Враховуючи вище викладені обставини, беручи до уваги, що відповідач не мав фактичної можливості використовувати майданчик для паркування на умовах Договору №ДНП-2023-11/06 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування від 16.11.2023, суд дійшов висновку відмовити у задоволенні позову Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця Дорошкової Лариси Анатоліївни суми основного боргу у розмірі 75 712,00 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення з Фізичної особи-підприємця Дорошкової Лариси Анатоліївни 10 809,67 грн пені, 11 854,38 грн інфляційних втрат та 2 956,94 грн 3% річних, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до п. 5.2. Договору, у разі порушення стороною-2 строків здійснення оплати щомісячних платежів, встановлених цим Договором, сторона-1 набуває право вимоги у сторони-2 сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення, за кожний день прострочення від суми несплати.

Судом встановлено відсутність у відповідача обов`язку сплачувати на користь позивача плату за Договором № ДНП-2023-11/06 про надання майданчиків для експлуатації, утримання та облаштування від 16.12.2023, за таких обставин, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 10 809,67 грн пені, 11 854,38 грн інфляційних втрат та 2 956,94 грн 3% річних, задоволенню не підлягають.

За правилами статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень у господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять до предмета доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. При цьому частиною 2 наведеної статті ГПК України передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Позивачем в позовній заяві наведено попередній (орієнтовний) розмір суми судових витрат, який складається з суми судового збору в розмірі 2 422,40 грн.

Відповідач попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи суду не подав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на відмову в позові повністю та приписи п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір у сумі 2 422,40 грн за подання позовної заяви покладається на позивача.

Керуючись ст. 13, 73-80, 86, 123, 124, 129, 165, 232, 233, 236-238, 240, 241 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (частини 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повне рішення складено 15.09.2025

Суддя Оксана ГУМЕГА