ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" серпня 2025 р. Справа№ 910/15609/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Линник А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Євромедтехніка» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2025 (скорочений текст проголошено 07.05.2025)

у справі № 910/15609/24 (суддя Блажівська О.Є.)

за первісним позовом Державного підприємства «Медичні закупівлі України»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євромедтехніка»

про стягнення 739 711, 11 грн,

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євромедтехніка»

до Державного підприємства «Медичні закупівлі України»

про розтлумачення умови Додаткової угоди № 2 від 24.06.2024 до Договору про закупівлю № 09/521-10/2023 від 31.10.2023,

за участю представників сторін згідно з протоколом судового засідання, -

В С Т А Н О В И В:

Державне підприємство «Медичні закупівлі України» (далі позивач, Підприємство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євромедтехніка» (далі відповідач, Товариство) про стягнення 739 711, 11 грн, з яких 251 238, 72 грн пені та 488 472, 39 грн штрафу.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору про закупівлю № 09/521-10/2023 від 31.10.2023 у частині своєчасної поставки товару позивачу.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Євромедтехніка» звернулося до Господарського суду міста Києва із зустрічною позовною заявою до Державного підприємства «Медичні закупівлі України», у якій просило розтлумачити умови додаткової угоди №2 від 24.06.2024 до договору про закупівлю №09/521-10/2023 від 31.10.2023, укладеного між Державним підприємством «Медичні закупівлі України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євромедтехніка» в частині внесених змін до абзацу 2 пункту 3.4 цього договору, якими вказаний пункт договору було викладено у такій редакції: «Попередня оплата за цим договором здійснюється на строк до 01.09.2024, але не більше 11 (одинадцяти) місяців від дати оплати Замовником продукції за Договором», на предмет того, чи продовжено такими умовами строки поставки з урахуванням ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України.

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, Товариство зазначило, що сторонами підписано додаткову угоду №2 від 24.06.2024, якою продовжено строк здійснення попередньої оплати до 01.09.2024, але не більше 11 (одинадцяти) місяців від дати оплати продукції, а також продовжено до 14.09.2024 строк дії договору про закупівлю №09/521-10/2023 від 31.10.2023.

Враховуючи зазначене та приписи ст. 693 Цивільного кодексу України, Товариство вважає, що продовження строку попередньої оплати для Підприємства продовжує строк поставки товару для Товариства, проте, Державне підприємство «Медичні закупівлі України» не погоджується з таким тлумаченням, у зв`язку з чим, між сторонами виник спір щодо остаточної дати поставки товару.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.05.2025 первісні позовні вимоги Державного підприємства «Медичні закупівлі України» задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євромедтехніка» на користь Державного підприємства «Медичні закупівлі України» пеню у розмірі 251 238,72 грн, штраф у розмірі 488 472,39 грн та 11 095,67 грн судового збору. У задоволенні зустрічних позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Євромедтехніка» відмовлено повністю.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що Товариством порушено зобов`язання в частині своєчасної поставки товару за Договором, у зв`язку з чим Підприємство правомірно нарахувало та пред`явило до стягнення пеню в розмірі 251 238, 72 грн та штраф у розмірі 488 472,39 грн.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність Товариством виняткових обставин для зменшення розміру неустойки.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що відсутні підстави для тлумачення умов додаткової угоди №2 від 24.06.2024 до договору, укладеного між сторонами в частині внесення змін до абз. 2 п. 3.4. зазначеного договору, оскільки відсутні будь-які формулювання, які ускладнюють виконання Товариством зобов`язань за договором.

Також судом враховано , що станом на дату подачі позову строк дії договору закінчився, а сторонами виконані свої зобов`язання за договором у повному обсязі.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Євромедтехніка» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні первісних позовних вимог та задовольнити зустрічні позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2025 прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано наявність спору між сторонами щодо кінцевої дати поставки товару, оскільки на переконання Товариства, змінивши строк попередньої оплати до 01.09.2024, відповідно змінився і строк поставки товару до 01.09.2024, в межах дії договору до 14.09.2024.

Також скаржник посилається на те, що строк дії договору не закінчився 14.09.2024, оскільки в частині сплати штрафних санкцій зобов`язання не виконано, а тому зміст додаткової угоди №2 підлягає тлумаченню.

Отже, висновки суду про те, що спір між сторонами відсутній і що умови договору виконані, не відповідають обставинам справи, а тому суд формально відмовив у тлумаченні правочину.

Суд першої інстанції, відмовляючи у зменшенні штрафних санкцій, не врахував, що Підприємство не понесло збитки у зв`язку з простроченням поставки товару, яку апелянт здійснив в межах попередньої оплати.

Відтак, Товариство просило зменшити розмір пені та штрафу у разі, якщо суд прийде до висновку про обґрунтованість первісних позовних вимог.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.06.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євромедтехніка» передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Тищенко А.І., Михальської Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суд від 09.06.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Євромедтехніка» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2025 у справі №910/15609/24. Розгляд апеляційної скарги призначено на 10.07.2025. Державному підприємству «Медичні закупівлі України» встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 26 червня 2025 року. Витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/15609/24.

12.06.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від Державного підприємства «Медичні закупівлі України» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення - залишити без змін.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач зазначив, що продовження строку попередньої оплати не змінює та не продовжує зобов`язання, визначені п. 4.1 договору №09/521-10/2023 від 31.10.2023 та п. 4 Специфікації, щодо строків поставки товару, які відповідно до додаткової угоди №1 встановлені до 24.06.2024 включно.

Позивач зазначає, що апелянтом неправильно трактуються умови спірного договору, хоча вони є зрозумілими та несуперечливими.

Клопотання апелянта про зменшення розміру неустойки позивач вважає необґрунтованим і безпідставним, оскільки відповідач не довів факту заподіяння йому збитків, адже сплата ПДВ має зараховуватись як податковий кредит у майбутньому податковому періоді, відтак не може розцінюватися як збитки.

16.06.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/15609/24.

09.07.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від представника ТОВ «Євромедтехніка» Сініциної О.П. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, обґрунтоване зайнятістю останньої в іншому судовому засіданні.

10.07.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від представника ТОВ «Євромедтехніка» Гурської А.С. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, обґрунтоване перебуванням останньої у відрядженні закордоном.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.07.2025 розгляд апеляційної скарги відкладено на 28.08.2025.

22.07.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від Державного підприємства «Медичні закупівлі України» надійшли додаткові пояснення, до яких було додано постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.07.2025 у справі №910/2120/25.

26.08.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від представника ТОВ «Євромедтехніка» надійшли додаткові пояснення, у яких останній просив не враховувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.07.2025 у справі №910/2120/25, оскільки правовідносини, які викладені у судовому рішенні не є подібними до правовідносин у даній справі №910/15609/24.

У судове засідання 28.08.2025 позивач явку своїх уповноважених представників не забезпечив, про поважність причин нез`явлення в судове засідання суд не повідомив, хоча про день, місце та час був повідомлений належним чином, шляхом направлення копії ухвали суду апеляційної інстанції від 10.07.2025 до його електронного кабінету.

Так, згідно з частинами 1 та 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Водночас, колегія звертає увагу на те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представників позивача, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, враховуючи, що наявні в матеріалах справи докази є достатніми для її розгляду без заслуховування пояснень позивача, колегія суддів, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги без участі позивача.

Представник відповідача у судовому засіданні 28.08.2025, підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2025 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову або зменшити розмір пені та штрафу, а зустрічні позовні вимоги задовольнити повністю та розтлумачити умови Додаткової угоди №2 від 24.06.2024 до Договору про закупівлю №09/521-10/2023 від 31.10.2023.

28.08.2025 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частини 4 статті 269 ГПК України).

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 31.10.2023 між Державним підприємством «Медичні закупівлі України» (замовник) і Товариством з обмеженою відповідальністю «Євромедтехніка» (постачальник) було укладено договір №09/521-10/2023 (надалі Договір), за умовами п. 1.1 якого постачальник бере на себе зобов`язання поставити замовнику медичні вироби, асортимент, ціна та обсяг яких вказується у специфікації (додаток №1), що є невід`ємною частиною Договору, а замовник зобов`язується прийняти таку продукцію та оплатити її в порядку та на умовах, визначених Договором.

Відповідно до п. 2.1 Договору поставка продукції здійснюється відповідно до Інкотермс 2020 року.

Згідно із абзацами 1, 2 п. 3.4 Договору якщо інше не передбачене цим договором, за загальним правилом, оплата продукції здійснюється замовником на умовах попередньої оплати з урахуванням положень бюджетного законодавства та нормативно-правових актів, що регулюють питання здійснення попередньої оплати.

Попередня оплата за цим Договором здійснюється замовником протягом 30 календарних днів з дня надання постачальником забезпечення попередньої оплати у формі банківської гарантії та за умови дотримання постачальником вимог, визначених п.п. 3.6.-3.10. цього Договору.

Пунктом 4.1 Договору передбачено, що постачальник зобов`язаний здійснювати поставку продукції за Договором у строк, вказаний у специфікації (додаток №1). Поставка продукції здійснюється постачальником однією або окремими партіями.

Вказані у специфікації (додаток №1) та/або заявках на поставку продукції строки поставки продукції можуть бути змінені за мотивованим зверненням замовника за наявності обґрунтованих на те підстав та/або у разі здійснення замовником попередньої оплати, та/або у випадку, коли дія Договору може бути продовжена згідно із законодавством у сфері публічних закупівель, але у будь-якому випадку - за взаємною згодою сторін (п. 4.2 Договору).

Згідно з п. 4.4.1 Договору, заявка на поставку продукції подається замовником постачальнику не менше ніж за 30 календарних днів до дати поставки, визначеної у специфікації (додаток №1).

Відповідно до п. 4.5 Договору у випадках коли поставка здійснюється на умовах попередньої оплати, постачальник зобов`язаний здійснити поставку продукції у строк, узгоджений сторонами в Договорі, або зазначений в заявці на поставку продукції, та у межах строку, передбаченого чинним на момент здійснення попередньої оплати законодавством, що регулює порядок здійснення попередньої оплати, та з урахуванням пунктів 4.1 - 4.4 Договору.

Згідно з п. 8.2 Договору у разі порушення строку поставки, непередачу (несвоєчасну передачу, повернення з підстав, встановлених Договором) продукції, постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% від ціни продукції, строк поставки якої порушено, за кожний день прострочення або ціни не переданої (несвоєчасно переданої, повернутої) продукції, за кожний день затримки передачі; пеня нараховується протягом строку порушення виконання зобов`язань за Договором, включаючи день виконання такого зобов`язання; за порушення строку поставки продукції понад 30 (тридцять) календарних днів додатково сплачується штраф у розмірі 7% від ціни продукції, строк поставки якої порушено; при цьому, відібрані зразки серій продукції для проведення випробувань не вважаються непоставленими (неприйнятими).

Відповідно до п. 8.4 Договору у разі застосування пені / штрафу постачальник зобов`язаний сплатити суму пені/штрафу протягом 30 (тридцяти) робочих днів від дати направлення замовником письмового повідомлення постачальнику. Сплата пені/штрафу не звільняє постачальника від виконання умов цього договору.

Пунктом 10.1 Сторонами погоджено, що Договір вважається укладеним і набирає чинності після його підписання сторонами з моменту надання згоди уповноваженим органом управління на вчинення даного значного господарського зобов`язання (у разі, якщо надання такої згоди передбачено законодавством) та діє протягом строку, вказаного у специфікації (додаток №1), а в частині виконання сторонами своїх зобов`язань за Договором, у тому числі в частині штрафних санкцій та поставки продукції - до повного виконання.

Дія Договору може бути продовжена за взаємною згодою сторін, шляхом підписання додаткової угоди до Договору (пункт 10.2 Договору).

Відповідно до п. 10.3 Договору усі зміни та доповнення до цього договору викладаються у письмовій формі і після їх підписання сторонами стають невід`ємними частинами цього Договору.

Істотні умови Договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, передбачених пунктом 19 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 №1178.

Пунктом 4 специфікації до Договору передбачено, що згідно з пунктом 4.1 Договору постачальник зобов`язаний здійснити поставку продукції за Договором у строк до 31.05.2024 включно.

Пунктом 7 специфікації визначено, що відповідно до пункту 10.1 Договору останній діє до 30.06.2024 включно, а в частині виконання сторонами своїх зобов`язань за Договором, у тому числі штрафних санкцій та поставки продукції - до повного виконання.

Товариство листом №01/05 від 02.05.2024 повідомило Підприємство про виникнення форс-мажорних обставин на заводі виробника замовленої продукції, у зв`язку з настанням яких виробник вказував на ймовірну поставку продукції, що є об`єктом Договору, до кінця червня 2024 року.

Також листом №06/05 від 23.05.2024 ТОВ «Євромедтехніка» звернулося до позивача із проханням продовжити термін постачання товарів за Договором до 24.06.2024 у зв`язку з виникненням форс-мажорних обставин на заводі виробника продукції.

31.05.2024 сторонами була укладена додаткова угода №1 до Договору, умовами якої сторони дійшли згоди внести зміни до Договору.

Зокрема, у пункті 4 специфікації до Договору (додаток №1 до Договору) цифри та слова « 31 травня 2024 року» сторони погодили замінити цифрами та словами « 24 червня 2024 року» та у пункті 7 специфікації до Договору (додаток №1 до Договору) цифри та слова « 30 червня 2024 року» замінити цифрами та словами « 15 липня 2024 року».

Листом №07/06 від 20.06.2024 Товариство знову звернулося до ДП «Медичні закупівлі України» з проханням продовжити термін постачання продукції до 31.07.2024, а листом №08/06 від 24.06.2024 ТОВ «Євромедтехніка» просило позивача продовжити термін передоплати до 01.09.2024.

24.06.2024 сторонами була укладена додаткова угода №2 відповідно до змісту якої, абзац 2 пункту 3.4 Договору викладено в такій редакції: «Попередня оплата за цим Договором здійснюється на строк до 01 вересня 2024 року, але не більше 11 (одинадцяти) місяців від дати оплати замовником продукції за договором.».

Також даною додатковою угодою у пункті 7 специфікації до Договору (додаток №1 до Договору) цифри та слова « 15 липня 2024 року» замінено цифрами та словами « 14 вересня 2024 року».

На виконання умов договору, позивачем було здійснено попередню оплату у розмірі 6 978 177,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №5686 від 29.11.2023.

З матеріалів справи вбачається, що Товариство поставило продукцію 30.07.2024 в кількості 2 299 штук на суму 6 975 143,01 грн, та 07.08.2024 в кількості 1 штука на суму 3 033,99 грн.

ДП «Медичні закупівлі України» звернулося до постачальника із претензією №05/3528-09/2024 від 18.09.2024, в якій повідомило про порушення останнім строків поставки продукції, у зв`язку з чим заявлено вимогу про стягнення штрафних санкцій у розмірі 739 711,11 грн.

ТОВ «Євромедтехніка» у відповіді №10/10 від 10.10.2024 на вказану претензію заперечувало проти заявлених до стягнення штрафних санкцій з огляду на те, що прострочення виконання ним зобов`язання не відбулося, оскільки сторонами додатковою угодою №2 від 24.06.2024 були змінені строки внесення попередньої оплати і фактично строки поставки продукції до 01.09.2024.

Як зазначає Підприємство, Товариство порушило умови договору в частині своєчасної поставки продукції, у зв`язку з чим ДП «Медичні закупівлі України» звернулось до Господарського суду міста Києва з вимогою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євромедтехніка» штрафних санкцій у вигляді пені в розмірі 251 238,72 грн та штрафу в розмірі 488472,39,00 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи як окремо так і в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення первісних позовних вимог.

Нормами статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Згідно із статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Зобов`язанням відповідно до частини 1 та 2 ст. 509 ЦК України є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, права та обов`язки сторін у даній справі виникли на підставі договору №09/521-10/2023 про закупівлю від 31.10.2023, який за правовою природою є господарським договором поставки.

Договір укладений належним чином, підписаний повноважними особами, у встановленому порядку не визнаний недійсним, отже, є обов`язковим для сторін.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (частина перша статті 629 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судова колегія зазначає, що двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Так, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.

У відповідності до частини 1 статті 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Як встановлено судом раніше, відповідно до п. 3.4 Договору якщо інше не передбачено цим договором, за загальним правилом, оплата продукції здійснюється замовником на умовах попередньої оплати з урахуванням положень бюджетного законодавства та нормативно-правових актів, що регулюють питання здійснення попередньої оплати. Попередня оплата за цим договором здійснюється замовником протягом 30 календарних днів з дня надання постачальником забезпечення повернення попередньої оплати у формі банківської гарантії та за умови дотримання постачальником вимог, визначених п.п. 3.6-3.10 цього договору. Датою сплати є дата списання грошових коштів з рахунку замовника, відкритого в органі Казначейства.

Попередня оплата була здійснена Підприємством у розмірі 6 978 177,00 грн на рахунок постачальника, що підтверджується платіжною інструкцією №5686 від 29.11.2023 та банківськими виписками з рахунку позивача.

В силу приписів статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Як передбачено частиною 1 статті 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Відповідно до п. 4.5 Договору у випадках коли поставка здійснюється на умовах попередньої оплати, постачальник зобов`язаний здійснити поставку продукції у строк, узгоджений сторонами в Договорі, або зазначений в заявці на поставку продукції, та у межах строку, передбаченого чинним на момент здійснення попередньої оплати законодавством, що регулює порядок здійснення попередньої оплати, та з урахуванням пунктів 4.1 - 4.4 Договору.

Пунктом 4 специфікації до Договору, у редакції додаткової угоди №1, сторони погодили, що у відповідності до п. 4.1 договору постачальник зобов`язаний здійснити поставку продукції у строк до 24.06.2024 включно.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, сторонами у відповідній формі (шляхом укладення письмової угоди) було досягнуто домовленості щодо продовження строку поставки всієї партії товару до 24.06.2024.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами частин 1, 2 статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Товариством 30.07.2024 поставлено продукцію на суму 6 975 143,01 грн в кількості 2 299 штук було, а 07.08.2024 на суму 3 033,99 грн в кількості 1 штука, що підтверджується копіями видаткових накладних №74 від 30.07.2024 та №80 від 07.08.2024.

Таким чином, поставка товару була здійснена Товариством із простроченням строку погодженого у додатковій угоді №1 до Договору до 24.06.2024 включно.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апелянта про те, що сторони погодили продовження строку поставки товару до 01.09.2024 шляхом укладення додаткової угоди №2 від 24.06.2024 з огляду на таке.

Як було встановлено судом раніше, строк поставки продукції, передбачений пунктом 4 специфікації до Договору, визначений до 31.05.2024 включно.

Товариство листом №01/05 від 02.05.2024 повідомило Підприємство про виникнення форс-мажорних обставин на заводі виробника замовленої продукції, у зв`язку з настанням яких виробник вказував на ймовірну поставку продукції, що є об`єктом Договору, до кінця червня 2024 року.

Вказані факти щодо настання форс-мажорних обставин на заводі виробника та можливість поставки спірної партії товару виробником до кінця червня 2024 року також відображені в листі ТОВ «Євромедтехніка» №06/05 від 23.05.2024.

У зв`язку з чим додатковою угодою №1 від 31.05.2024, сторони змінили строк виконання постачальником зобов`язань з поставки товару до 24.06.2024.

Після укладання сторонами додаткової угоди №1, Товариство знову зверталося до Підприємства з листом №07/06 від 20.06.2024, у якому просило продовжити термін поставки продукції до 31.07.2024, а також повідомило про те, що більшість коштів, отриманих як передоплата за Договором, перебуває на рахунках банку і є заставою банківської гарантії, термін якої продовжений до 30.09.2024.

24.06.2024 Товариство звернулося до Підприємства з листом №08/06, у якому просило продовжити термін попередньої оплати до 01.09.2024.

24.06.2024 сторони уклали додаткову угоду №2, відповідно до якої абзац 2 пункту 3.4 Договору виклали в такій редакції: «Попередня оплата за цим договором здійснюється на строк до 01.09.2024, але не більше 11 (одинадцяти) місяців від дати оплати замовником продукції за договором».

Разом з тим, попередня оплата за Договором у розмірі 6 978 177,00 грн була здійснена Підприємством ще 29.11.2023, що підтверджується платіжною інструкцією №5686 від 29.11.2023, тобто до моменту укладення додаткової угоди №2.

Позивач наголошував на тому, що укладення між сторонами додаткової угоди №2 було спрямовано виключно на те, щоб кошти, перераховані 29.11.2023 в якості попередньої оплати, залишилися на рахунках Товариства.

На переконання колегії суддів, зі змісту вказаних листів вбачається, що Товариству було добре відомо встановлені Договором строки поставки продукції, а також причини, з яких строки попередньої оплати були продовжені.

Відповідно до п. 10.3 Договору всі зміни та доповнення до Договору викладаються у письмовій формі та після їх підписання сторонами стають невід`ємними частинами Договору; істотні умови Договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, передбачених пунктом 19 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 №1178.

У матеріалах справи наявна копія додаткової угоди №1 від 31.05.2024, якою у встановленому договором порядку, сторони досягли згоди щодо зміни строку виконання постачальником зобов`язань з поставки товару до 24.06.2024.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, умови додаткової угоди №2 від 24.06.2024 не містять жодних посилань на досягнення сторонами згоди, саме, в частині продовження строків поставки товару, тобто щодо строків виконання зобов`язання постачальником.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріали справи не містять належним чином засвідчених доказів, підтверджуючих факт досягнення сторонами згоди щодо перенесення строків поставки товару.

Посилання апелянта на ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України, як обґрунтування продовження строків поставки товару у зв`язку з продовженням строку попередньої оплати, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначена стаття регулює порядок здійснення попередньої оплати, а не строк поставки продукції, який в свою чергу урегульований, зокрема ст.ст. 662 та 663 Цивільного кодексу України.

Враховуючи, встановлені обставини справи та умови Договору, датою початку періоду прострочення поставки продукції є 25.06.2024.

Статтями 525, 526 ЦК України унормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу України, дійсний на час виникнення правовідносин (далі ГК України) передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

При цьому, оскільки відповідачем допущено прострочення виконання негрошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товару, факт якого належним чином підтверджується матеріалами справи, суд приходить до висновку, що передбачений умовами Договору розмір штрафних санкцій узгоджується з приписами чинного законодавства України та, відповідно, про правомірність застосування позивачем передбаченої пунктом 8.2 Договору пені і штрафу та наявність правових підстав для нарахування відповідачеві відповідних штрафних санкцій за прострочення виконання договірних зобов`язань.

Суд також зазначає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 25.05.2018 у справі №922/1720/17, від 02.04.2019 у справі № 917/194/18, від 02.04.2019 у справі № 917/194/18).

Правова позиція щодо можливості застосування пені та штрафу за порушення будь - яких господарських зобов`язань, а не тільки за невиконання грошового зобов`язання, викладена в постанові Верхового Суду від 19.09.2019 у справі № 904/5770/18, від 17.09.2020 у справі №922/3548/19.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ГК України, чинного на момент дії правовідносин сторін та ухвалення судом першої інстанції рішення, законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Згідно із абз. 2 ч. 2 ст. 231 ГК України, у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг) (ч. 4 ст. 231 ГК України).

Згідно з ч. 6 ст. 231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Як вбачається з матеріалів справи, замовником за Договором № 09/521-10/2023 про закупівлю від 31.10.2023 є Державне підприємство «Медичні закупівлі України», поставка товарів здійснювалася за кошти Державного бюджету України.

Вимоги щодо стягнення пені позивач обґрунтовує пунктом 8.2 Договору, яким сторони визначили, що у разі порушення строку поставки, непередачу (несвоєчасну передачу, повернення з підстав, встановлених Договором) продукції, постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% від ціни продукції, строк поставки якої порушено, за кожний день прострочення або ціни не переданої (несвоєчасно переданої, повернутої) продукції, за кожний день затримки передачі; пеня нараховується протягом строку порушення виконання зобов`язань за Договором, включаючи день виконання такого зобов`язання; за порушення строку поставки продукції понад 30 (тридцять) календарних днів додатково сплачується штраф у розмірі 7% від ціни продукції, строк поставки якої порушено.

Виходячи зі змісту зазначених вище норм матеріального права, головною умовою для стягнення з боржника пені є встановлення факту порушенням боржником виконання зобов`язання.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, Товариство допустило прострочення строків постачання продукції, а саме: 2299 штук поставлено 30.07.2024, постачальник прострочив виконання зобов`язань з поставки на суму 6 978 177,00 грн на 36 днів та 1 штуку поставлено 07.08.2024, постачальник прострочив поставку виконання зобов`язань на суму 3 033,99 грн 8 днів.

Перевіривши розрахунок пені та штрафу, колегія суддів вважає його арифметично правильним та обґрунтованим, а тому, як правильно зазначив суд першої інстанції, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 251 238,72 грн та штраф у розмірі 488 472,39 грн.

Щодо клопотання апелянта про зменшення розміру штрафу та пені, колегія суддів зазначає таке.

Частинами 1 та 2 статті 233 ГК України, дійсного на час виникнення правовідносин, передбачено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання; строк прострочення виконання; наслідки порушення зобов`язання, відповідність / невідповідність розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінку винної особи (в тому числі, вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Відповідно до статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій - є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені, штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. При цьому, відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Обґрунтовуючи необхідність зменшення розміру штрафу та пені як у суді першої інстанції так і у суді апеляційної інстанції, Товариство посилалось на те, що отримало збитки у зв`язку з додатковими витратами на сплату податку на додану вартість, від сплати якої останній був звільнений при укладенні Договору, а також через різницю у курсах валют при виконанні договору з іншим контрагентом.

Апелянт також звернув увагу на те, що Підприємством не було понесено збитки через прострочення поставки товару за Договором.

Приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Загальними засадами цивільного законодавства згідно зі статтею 3 Цивільного кодексу України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.

Господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.

При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав. Така правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 918/289/19.

Посилання апелянта на те, що ним понесено збитки у вигляді суми сплаченого податку на додану вартість, не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки відповідно до пунктів 198.3 та 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, платник податку (постачальник) який сплатив ПДВ при імпорті товару, має право на податковий кредит у відповідному податковому періоді.

Відтак, сума сплаченого ПДВ на митниці зменшує податкові зобов`язання постачальника перед державою, а постачальник не зазнає реальних втрат через сплату ПДВ, оскільки він має право включити цю суму до податкового кредиту.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що витрати Товариства, пов`язані з виконанням ним договірних зобов`язань з іншими контрагентами щодо здійснення оплати продукції в іноземній валюті, не є підставою для зменшення штрафних санкцій.

Наведена відповідачем в апеляційній скарзі обставина щодо відсутності у позивача збитків внаслідок затримки поставки товару, на переконання колегії суддів апеляційного господарського суду, не є тією виключною обставиною, яка б давала підстави для зменшення розміру штрафних санкцій за відсутності інших істотних обставин, які б свідчили про таку необхідність.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав, саме у даній справі, для зменшення розміру штрафних санкцій (пені, штрафу), оскільки відповідачем не надано належного обґрунтування наявності виняткових обстави для зменшення розміру пені та штрафу і відповідних доказів.

Щодо зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Євромедтехніка» до Державного підприємства «Медичні закупівлі України» про тлумачення умов правочину, колегія суддів зазначає наступне.

Обґрунтовуючи зустрічні вимоги, Товариство послалося на неоднакове розуміння умов додаткової угоди від 24.06.2024 №2 до Договору щодо продовження строку поставки продукції у зв`язку з продовженням строку попередньої оплати.

Відповідно до статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. У разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до приписів ч. ч. 1, 2 ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

Правила тлумачення змісту правочину визначено частиною третьою статті 213 ЦК України, яка передбачає, що при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

За змістом частини четвертої статті 213 ЦК України, якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Отже, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України. Тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення нез`ясованостей та суперечностей у трактуванні його положень. Відповідно, тлумачення може тільки роз`яснювати вже існуючі умови правочину, не змінюючи їх і не створюючи нових.

Таким чином, у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначено загальні способи, що застосовуються при тлумаченні, які втілюються у трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення - за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів (абз. 1 ч. 3 ст. 213 ЦК України).

Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали під час вчинення правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні (абз. 2 ч. 3 ст. 213 ЦК України).

Третім рівнем тлумачення (за безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше у правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення (ч. 4 ст. 213 Цивільного кодексу України).

Подібний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 18.03.2021 у справі №910/9525/19.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18.04.2018 у справі №753/11000/14-ц вказав, що якщо такі правила не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови договору, потрібно застосовувати тлумачення contra proferentem.

Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem) слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the dоminant influence of the party).

Європейський суд з прав людини зауважував, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

У постанові від 25.07.2018 у справі №317/39/17 Верховний Суд сформулював правовий висновок, відповідно до якого підставою для тлумачення судом угоди є наявність спору між сторонами щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змогу з`ясувати дійсним зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тлумачення не може створювати, а лише роз`яснює існуючі умови угоди. Тобто, суд може постановити рішення про тлумачення змісту договору без зміни його умов. При цьому, зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з`ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов`язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину; з огляду на викладене, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені ст. 213 ЦК України, тобто, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.

Підставою для тлумачення судом угоди є наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змогу з`ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір. Тлумачення не може створювати, а лише роз`яснює існуючі умови угоди.

Тобто, у розумінні наведених приписів, на вимогу однієї або двох сторін договору суд може постановити рішення про тлумачення змісту цього договору без зміни його умов. При цьому, зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з`ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов`язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину, тому тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов.

При цьому, матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов Договору Підприємством здійснена попередня плата та прийнято продукцію, яку поставило Товариство, що свідчить про фактичне виконання сторонами Договору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в умовах п. 1.1.1 Додаткової угоди №2 від 24.06.2024 відсутні незрозумілі слова, поняття, терміни, які не дають змоги з`ясувати сторонам їх дійсні наміри під час підписання договору, що є необхідною умовою для тлумачення правочину відповідно до ст. 213 ЦК України, а звертаючись до суду з зустрічним позовом, Товариство, фактично, просить змінити погоджений сторонами у Додаткові угоді №2 від 24.06.2024 строк поставки продукції.

Зокрема, вказаним положенням спірної додаткової угоди сторони чітко визначили, що внесені зміни стосуються виключно строку внесення відповідачем за зустрічним позовом попередньої оплати. Зазначене підтверджується також пунктом 1.2 спірної додаткової угоди, у яких сторони прямо вказали, що інші умови договору залишаються незмінними і сторони підтверджують свої зобов`язання за ними, у тому числі щодо зобов`язань позивача з оплати штрафних санкцій у разі порушення строку поставки обумовленої продукції.

Крім того, у пункті 1.3 вказаної додаткової угоди позивач засвідчив факт обізнаності й розуміння усіх її умов і положень.

Зі змісту Договору вбачається, що строк поставки товару (п. 4.1) та строк попередньої оплати (3.4) передбачені різними пунктами та розділами договору.

Крім того, відповідно до договору, строк поставки продукції визначений конкретною датою і не залежить від дати попередньої оплати.

Судом також враховано й те, що порядок внесення змін до договору в частині строку поставки товару чітко врегульований пунктами 4.2 та 10.3 договору, а саме: виключно за взаємною згодою сторін шляхом укладання додаткової угоди. Автоматичне продовження строку поставки товару в залежності від продовження строку внесення попередньої плати за товар спірним правочином не передбачено.

Щодо доводів апелянта про те, що строк дії договору не закінчився 14.09.2024, адже в частині штрафних санкцій договір діє до повного виконання зобов`язань, судова колегія зазначає таке.

За визначенням ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У цій справі зобов`язанням Товариства за договором є поставка замовнику медичних виробів, асортимент, ціна та обсяг яких вказується у специфікації (додаток № 1), що є невід`ємною частиною цього правочину, а зобов`язанням Підприємства прийняти таку продукцію й оплатити її в порядку та на умовах, визначених цим договором.

З урахуванням внесених додатковою угодою №1 до Договору змін до специфікації, товар мав бути поставлений до 24.06.2024 включно.

У свою чергу неустойка (пеня та штраф, які просило стягнути Підприємство у первісному позові) є видом забезпечення виконання зобов`язання і право на неї (неустойку) у кредитора виникає у разі порушення боржником зобов`язання.

Передбачена у договорі неустойка не є зобов`язанням, а є самостійною мірою цивільно-правової відповідальності (зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 31.07.2019 у справі №910/3692/18).

Також необґрунтованим є посилання апелянта на ч. 1 ст. 693 ЦК України, оскільки дана стаття регулює тільки відносини щодо попередньої оплати, а також визначає, що попередня оплата це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений.

Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для тлумачення умови додаткової угоди №2 від 24.06.2024 до укладеного між сторонами договору в частині змін до абз. 2 п. 3.4. цього договору, в порядку ст. 213 ЦК України та у спосіб, вказаний Товариством.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Євромедтехніка».

Згідно із ч.ч.1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст.73 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Приписами ст. ст. 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ГПК України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом всупереч приписів ст. ст. 73, 74 ГПК України не доведено факту, а також не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї позиції щодо продовження строку поставки продукції у зв`язку з продовженням строку попередньої оплати, відповідно до додаткової угоди №2.

Згідно зі ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

З огляду на викладене, суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Господарський суд першої інстанції під час вирішення спору правильно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, а тому апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євромедтехніка» необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2025 без змін.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст.ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євромедтехніка» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2025 у справі № 910/15609/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2025 у справі №910/15609/24 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/15609/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду відповідно до статей 287-291 ГПК України.

Повний текст підписано 09.09.2025.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко