УХВАЛА

08 вересня 2025 року

м. Київ

cправа № 915/21/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Вронська Г.О. - головуюча, Губенко Н.М., Кондратова І.Д.,

розглянувши матеріали касаційної скарги ІНФОРМАЦІЯ_1

на ухвалу Південно-західного апеляційного господарського суду (Принцевська Н.М., Богацька Н.С., Діброва Г.І.)

від 06.08.2025

у справі за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця"

до: ІНФОРМАЦІЯ_1

про стягнення 13 628,47 грн,

ВСТАНОВИВ:

1. Акціонерне товариство "Українська залізниця" (далі - Позивач) звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - Відповідач, Скаржник) про стягнення 13 628,47 грн відшкодування середнього заробітку працівників регіональної філії "Одеська залізниця" АТ "Укрзалізниця".

2. 04 липня 2025 року Господарський суд Миколаївської області ухвалив рішення у справі №915/21/24, яким позов задоволено повністю.

3. Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Відповідач звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення у справі №915/21/24 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

4. 24 липня 2025 року Південно-західний апеляційний господарський суд постановив ухвалу, якою апеляційну скаргу залишив без руху, надав Відповідачу строк на усунення її недоліків, шляхом подання доказів сплати судового збору за подання апеляційної скарги, а також доказів надсилання Позивачу копії апеляційної скарги і доданих до неї документів.

5. 04 серпня 2025 року від Відповідача до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, в якій повторно просив відстрочити сплату судового збору, вмотивувавши тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 є військовою установою, що утримається за рахунок кошторису Міністерства оборони України та фінансується за рахунок і в межах коштів державного бюджету. Відтак, Відповідач вимушений кожного разу звертатись до ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявою щодо фінансування витрат з оплати судового збору або безпосереднього здійснення оплати судового збору за розгляд поданої апеляційної скарги.

6. 06 серпня 2025 року Південно-західний апеляційний господарський суд постановив ухвалу, якою апеляційну скаргу Відповідача на рішення Господарського суду Миколаївської області від 04.07.2025 по справі №915/21/24 повернув без розгляду на підставі частини другої статті 260 та частини четвертої статті 174 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), оскільки Відповідач не усунув недоліки апеляційної скарги у встановлений судом строк.

7. 25 серпня 2025 року Відповідач (Скаржник) із використанням засобів поштового зв`язку подав касаційну скаргу на зазначену ухвалу, в якій просить:

- скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції від 05.08.2025 та прийняти нове рішення, яким задовольнити його клопотання та відстрочити сплату судового збору за подання апеляційної скарги до часу проголошення рішення суду по суті;

- відстрочити сплату судового збору за подання касаційної скарги на ухвалу апеляційного суду від 05.08.2025 у справі №915/21/24.

8. В обґрунтування касаційної скарги Скаржник зазначає, що при винесенні оскаржуваної ухвали, апеляційний суд не взяв до уваги доводи Відповідача щодо його скрутного фінансового становища та не врахував пояснення та докази, на які Скаржник посилався при зверненні до суду, внаслідок чого було порушено його право на відстрочення судового збору.

9. З аналізу статей 55, 129 Конституції України вбачається, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Серед основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

10. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція ЄСПЛ) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

11. Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 вказав, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

12. Суд зазначає, що право на доступ до суду є одним із аспектів права на суд згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції ЄСПЛ та повинно бути "практичним та ефективним", а не "теоретичним чи ілюзорним" (Рішення ЄСПЛ від 04.12.1995 у справі "Беллє проти Франції"). Це міркування набуває особливої актуальності у контексті гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції ЄСПЛ, з огляду на почесне місце, яке в демократичному суспільстві посідає право на справедливий суд. Водночас, право на доступ до суду, закріплене у статті 6, не є абсолютним, воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак, Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 Конвенції ЄСПЛ, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (рішення ЄСПЛ від 12.07.2001 у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини").

13. Рекомендацією № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995 державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

14. Розглянувши касаційну скаргу, Суд дійшов висновку про відмову у її прийнятті з огляду на таке.

15. За змістом частини другої статті 260, частини четвертої статті 174 ГПК України апеляційна скарга не приймається та повертається судом апеляційної інстанції, якщо особа не усунула недоліки апеляційної скарги, яку залишено без руху, в установлений судом строк.

16. В оскаржуваній ухвалі суд апеляційної інстанції встановив наявність підстави для повернення апеляційної скарги, оскільки Скаржник не усунув недоліки апеляційної скарги у визначений судом строк, а саме не надав докази надсилання Позивачу копії апеляційної скарги і доданих до неї документів, а також не надано доказів сплати судового збору за подання апеляційної скарги у встановленому порядку та розмірі.

17. Статтею 258 ГПК України передбачені вимоги до форми і змісту апеляційної скарги.

18. Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 258 ГПК України до апеляційної скарги додаються докази сплати судового збору.

19. Правові засади справляння судового збору, платники, об`єкти, розміри ставок судового збору, порядок сплати та звільнення від сплати судового збору встановлено Законом України "Про судовий збір".

20. Частиною першою статті 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідну заяву або скаргу було подано до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

21. Питання щодо відстрочення сплати судового збору врегулювано Законом України "Про судовий збір". Зокрема, частиною першою статті 8 вказаного Закону визначено, що враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Верховний Суд звертає увагу Скаржника на пункти (37, 39, 41), які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.01.2021 у справі №0940/2276/18, в яких викладено правові позиції щодо застосування статті 8 Закону України "Про судовий збір", зокрема:

- у пункті 37 "З аналізу статті 8 Закону України "Про судовий збір" чітко вбачається, що законодавець, застосувавши конструкцію "суд, враховуючи майновий стан сторони, може…", тим самим визначив, що питання звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору осіб, які не зазначені в статті 5, або у справах із предметом спору, не охопленим статтею 5, є правом, а не обов`язком суду навіть за наявності однієї з умов для такого звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення;

- у пункті 39 "Так, умови, визначені у пунктах 1 та 2 частини першої статті 8, можуть застосовуватися лише до фізичних осіб, котрі перебувають у такому фінансовому стані, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру їх річного доходу, та до фізичних осіб, що мають певний соціальний статус, підтверджений державою, - є військовослужбовцями, батьками, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; одинокими матерями (батьками), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; особами, які діють в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена";

- у пункті 41 "Окремо слід зазначити, що встановлений статтею 8 Закону України "Про судовий збір" перелік умов, за яких особа може бути звільнена від сплати судового збору, також є вичерпним";

22. Верховний Суд зазначає, що необхідність сплати судового збору є певним обмеженням при зверненні до суду, однак таке обмеження є загальним для всіх суб`єктів, узгоджується зі статтею 129 Конституції України, якою як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, та статтею 7 ГПК України, відповідно до якої правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин.

23. Суд звертає увагу, що відповідно до приписів статті 8 Закону України "Про судовий збір" у контексті розстрочки, відстрочки та звільнення від сплати судового збору стосовно юридичних осіб Велика Палата Верховного Суду висловлювалася послідовно і неодноразово.

24. Таким чином, з огляду на вищевказані норми регулювання сплати судового збору та відстрочення його сплати для юридичних осіб, апеляційний господарський суд в оскаржуваній ухвалі правильно застосував норми процесуального права та правильно зазначив щодо необхідності заявника сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

25. Частинами другою та четвертою статті 13 ГПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

26. Згідно з частиною четвертою статті 174 ГПК України процесуальним наслідком невиконання вимог суду щодо усунення недоліків позовної заяви у строк, встановлений судом, є повернення заяви особі, що її подала.

27. Враховуючи невиконання вимог ухвали апеляційного господарського суду про залишення апеляційної скарги без руху в зазначені строки, Суд вважає правильним висновок, викладений в оскаржуваній ухвалі, про наявність підстав для повернення апеляційної скарги заявнику.

28. Доводи, викладені у касаційній скарзі, не свідчать про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та не викликають сумнівів щодо правомірності їх застосування.

29. Відповідно до частини другої статті 293 ГПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

30. З урахуванням викладеного, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

31. З огляду на те, що Суд вирішив відмовити у відкритті касаційного провадження, заявлене у касаційній скарзі клопотання залишається без розгляду.

На підставі викладеного та керуючись нормами статті 234, частини другої статті 293 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі 915/21/24 за касаційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на ухвалу Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.08.2025.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуюча Г. Вронська

Судді Н. Губенко

І. Кондратова