ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 року м. ОдесаСправа № 916/2767/25
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Ярош А.І.,

суддів: Діброви Г.І., Савицького Я.Ф.,

секретар судового засідання: Кияшко Р.О.

представники учасників справи участі не брали

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу Фермерського господарства СЕРПАНОК

на ухвалу Господарського суду Одеської області від 17.07.2025 про відмову у відкритті провадження, суддя в І інстанції Рога Н.В., в м. Одесі

у справі №916/2767/25

за позовом: Фермерського господарства СЕРПАНОК

до відповідачів:

1. ОСОБА_1 ;

2. Миколаївської селищної ради Березівського району Одеської області

про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю

В С Т А Н О В И В:

В липні 2025 року Фермерське господарство СЕРПАНОК звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Миколаївської селищної ради Березівського району Одеської області, ОСОБА_1 про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю від 01.04.1993, зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 138.

В обґрунтування позову зазначає, що ОСОБА_2 (голова Фермерського господарства СЕРПАНОК) був власником земельної ділянки площею 8,21 га, цільове призначення - для ведення селянського (фермерського) господарства, відповідно до державного акту, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 58 16.09.1999 р.

На підставі рішення голови фермерського господарства Васильєва Миколи Олександровича за № 1 від 07.11.2003 р., посвідченого приватним нотаріусом було створене фермерське господарство «Серпанок». Державну реєстрацію фермерського господарства «Серпанок» проведено Миколаївською районною державною адміністрацією 13.11.2003 р., про що зроблено запис у журналі обліку реєстраційних справ за № 04057190 Ю 0010267, про що видано свідоцтво про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності серії А00 №244496.

До вересня 2020 року (до часу виникнення спірних правовідносин) Позивач здійснював свою господарську діяльність шляхом обробітку земельної ділянки та вироблення сільськогосподарської продукції на земельній ділянці, з метою отримання прибутку.

Однак, через бездіяльність Миколаївської селищної ради, яка після ухвалення рішення від 23.09.1998 року «Про припинення права користування землею головою селянського / фермерського/господарства», не вчинила дії, спрямовані на вилучення другого примірника державного акта № 138 від 02.04.1993 року у ОСОБА_1 (попереднього власника спірної земельної ділянки, який в добровільному порядку відмовився від неї) та не внесла записи в Книгу реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою про вилучення земельної ділянки та другого примірника державного акта № 138 від 02.04.1993 року, ОСОБА_1 отримав можливість у 2020 році скористатися наявним у нього оригіналом державного акту на право приватної власності на землю від 01.04.1993, зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 138 та зареєструвати за собою право власності на спірну земельну ділянку.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 17.07.2025 у справі №916/2767/25 відмовлено Фермерському господарству СЕРПАНОК у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч.1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України.

Суд зазначив, що фактично даний спір пов`язаний з реалізацією та набуттям фізичною особою права власності на земельну ділянку, він не має встановлених нормами Господарського процесуального кодексу України ознак господарської юрисдикції і повинен вирішуватись у порядку саме цивільного судочинства, приймаючи до уваги відсутність між сторонами господарського спору, враховуючи предмет спору та суб`єктний склад такого спору.

На адресу Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Фермерського господарства СЕРПАНОК, в якій останнє просить скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 17.07.2025 у справі №916/2767/25 про відмову у відкритті провадження і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що даний спір виник саме у зв`язку із здійсненням відповідачем господарської діяльності, під час реалізації ФГ «Серпанок» своїх прав як землекористувача, а сам спір за своєю правовою природою є господарським, що випливає як і з його суб`єктного складу учасників, так і характеру спірних правовідносин та змісту заявлених вимог.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.07.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства «СЕРПАНОК» на ухвалу Господарського суду Одеської області від 17.07.2025 у справі №916/2767/25; призначено справу №916/2767/25 до розгляду на 09.09.2025 о 12:30.

Разом із тим, суддя зі складу колегії суддів, який не є суддею-доповідачем, Принцевська Н.М. перебуватиме у відпустці з 09.09.2025 по 10.10.2025 згідно наказу в.о. голови суду від 02.09.2025 №245-в, суддя Філінюк І.Г. перебуває у відпустці з 08.09.2025 по 12.09.2025, згідно наказу в.о. голови суду №241-в від 01.09.2025.

У зв`язку з цим, розпорядженням керівника апарату суду від 08.09.2025 №309 призначено повторний автоматизований розподіл справи №916/2767/25.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.09.2025 для розгляду справи №916/2767/25 сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Ярош А.І., суддів: Савицького Я.Ф., Діброви Г.І.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.09.2025 прийнято справу №916/2767/25 до свого провадження колегією суддів у складі головуючого судді Ярош А.І., суддів: Савицького Я.Ф., Діброви Г.І.

В судовому засіданні 09.09.2025 представники учасників справи участі не брали, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 42 ГПК України, оскільки неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути вказану апеляційну скаргу за відсутності представників учасників справи за наявними матеріалами справи, яких достатньо для розгляду апеляційної скарги по суті.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Предметом апеляційного перегляду є ухвала суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у даній справі на підставі п.1 ч.1 ст. 175 ГПК України.

За висновками місцевого господарського суду, фактично даний спір пов`язаний з реалізацією та набуттям фізичною особою права власності на земельну ділянку, він не має встановлених нормами Господарського процесуального кодексу України ознак господарської юрисдикції і повинен вирішуватись у порядку саме цивільного судочинства, приймаючи до уваги відсутність між сторонами господарського спору, враховуючи предмет спору та суб`єктний склад такого спору.

Судова колегія не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за частиною першою статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

За змістом частини першої статті 19 ЦПК суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Разом з тим, відповідно до частин першої, другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 20 ГПК встановлені особливості предметної та суб`єктної юрисдикції господарських судів, якими уточнено коло спорів, що розглядаються господарськими судами, та встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (в тому числі землю), крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем. Спори щодо користування землями фермерського господарства, у тому числі з центральним органом виконавчої влади, який реалізує політику у сфері земельних відносин, з іншими юридичними особами розглядаються господарськими судами.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» від 19 червня 2003 року № 973-ІV (далі - Закон від 19 червня 2003 року № 973-ІV) фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

У статті 2 Закону від 19 червня 2003 року № 973-ІV закріплено, що відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються Конституцією України, ЗК, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами України. Тобто спеціальним нормативно-правовим актом у таких правовідносинах є Закон від 19 червня 2003 року № 973-ІV.

Відповідно до частини першої статті 5, частини першої статті 7 Закону від 19 червня 2003 року № 973-ІVправо на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

Після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб (стаття 8 Закону від 19 червня 2003 року № 973-ІV).

Тобто можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства як форми підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією.

Надання (передача) фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства. Натомість відсутність такої реєстрації протягом розумного строку є невиконанням умов закону для отримання земельної ділянки з метою ведення фермерського господарства.

Фермерські господарства створюються для вироблення товарної сільськогосподарської продукції, здійснення її переробки та реалізації з метою отримання прибутку.

Згідно з положенням статті 42 Господарського кодексу України (далі - ГК) підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Таким чином, відповідно до статті 1 Закону від 19 червня 2003 року № 973-ІV і статті 42 ГК фермерське господарство є формою підприємницької діяльності, а надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення власної підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб.

Тобто, земельні відносини, які є основою створення та діяльності фермерського господарства, проходять у динаміці два етапи: 1) отримання засновником фермерського господарства права (власності або оренди) на землю як передумова створення фермерського господарства; 2) створення фермерського господарства, унаслідок чого особу засновника заміщує фермерське господарство як землекористувач, який веде господарську діяльність на земельній ділянці.

Цей комплекс відносин є нерозривним, одне не існує без іншого у межах легітимної процедури створення фермерського господарства.

Хоча, як зазначалося вище, земельна ділянка надається фізичній особі, однак метою надання є подальше створення фермерського господарства, як суб`єкта підприємництва (господарювання) з переданням цьому суб`єкту земельної ділянки.

Отже, у процесі створення фермерського господарства його засновник має обмежені правомочності щодо землі, оскільки його обов`язком є створення фермерського господарства, що і буде користувачем цієї землі.

Аналізуючи відносини щодо створення фермерського господарства і набуття ним права власності (користування) землею, можна зробити висновок, що de jure отримує землю фізична особа - засновник фермерського господарства, однак de facto він діє в інтересах створюваного ним фермерського господарства.

У спорах щодо земельних відносин при розмежуванні юрисдикції між цивільними і господарськими судами на першому місці - зміст правовідносин і вже другорядне значення надається суб`єктному складу (фізична чи юридична особа).

Адже господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності як за участю юридичних осіб, так і за участю фізичних осіб-підприємців, а в певних випадках і за участю осіб, які не мають статусу суб`єкта господарювання.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19 наведено наступні висновки: "6.39. Аналізуючи відносини щодо створення фермерського господарства і набуття ним права власності (користування) землею, можна зробити висновок, що de jure отримує землю фізична особа - засновник фермерського господарства, однак de facto він діє в інтересах створюваного ним фермерського господарства. 6.40. У спорах щодо земельних відносин при розмежуванні юрисдикції між цивільними і господарськими судами на першому місці - зміст правовідносин і вже другорядне значення надається суб`єктному складу (фізична чи юридична особа). Адже господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності як за участю юридичних осіб, так і за участю фізичних осіб-підприємців, а в певних випадках і за участю осіб, які не мають статусу суб`єкта господарювання. 6.67. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики Велика Палата Верховного Суду зазначає, що спори щодо користування землями фермерського господарства, у тому числі з центральним органом виконавчої влади, який реалізує політику у сфері земельних відносин, з іншими юридичними особами, мають розглядатися господарськими судами незалежно від того, чи отримувала фізична особа раніше земельну ділянку для створення фермерського господарства і того, чи створила вона це фермерське господарство".

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спори щодо користування землями фермерського господарства, а також щодо правомірності надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства мають розглядатися господарськими судами.

З матеріалів справи вбачається, що Фермерське господарство СЕРПАНОК звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Миколаївської селищної ради Березівського району Одеської області, ОСОБА_1 про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю від 01.04.1993, зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 138.

Згідно оспорюваного Акту на право приватної власності на землю від 01.04.1993, зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 138, вбачається, що ОСОБА_1 передається у приватну власність земельна ділянка площею 8,21 гектарів в межах згідно з планом. Землю передано для організації селянського (фермерського) господарства (т.1 а.с.13).

В обґрунтування позову зазначає, що ОСОБА_2 був власником земельної ділянки площею 8,21 га, цільове призначення - для ведення селянського (фермерського) господарства, відповідно до державного акту, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 58 16.09.1999 р. На підставі рішення голови фермерського господарства ОСОБА_2 за № 1 від 07.11.2003 р., посвідченого приватним нотаріусом було створене фермерське господарство «Серпанок». Державну реєстрацію фермерського господарства «Серпанок» () проведено Миколаївською районною державною адміністрацією 13.11.2003 р., про що зроблено запис у журналі обліку реєстраційних справ за № 04057190 Ю 0010267, про що видано свідоцтво про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності серії А00 № 244496.

До вересня 2020 року (до часу виникнення спірних правовідносин) Позивач здійснював свою господарську діяльність шляхом обробітку земельної ділянки та вироблення сільськогосподарської продукції на земельній ділянці, з метою отримання прибутку. Однак, через бездіяльність Миколаївської селищної ради, яка після ухвалення рішення від 23.09.1998 року «Про припинення права користування землею головою селянського / фермерського/господарства», не вчинила дії, спрямовані на вилучення другого примірника державного акта № 138 від 02.04.1993 року у попереднього власника спірної земельної ділянки - ОСОБА_1 та не внесла записи в Книгу реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою про вилучення земельної ділянки та другого примірника державного акта № 138 від 02.04.1993 року, ОСОБА_1 отримав можливість у 2020 році скористатися наявним у нього оригіналом державного акту на право приватної власності на землю від 01.04.1993, зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 138 та зареєструвати за собою право власності на спірну земельну ділянку.

Отже, предметом розгляду даної справи є наявність або відсутність правових підстав для визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, цільове призначення якої - для ведення селянського (фермерського) господарства. Тобто у справі, що переглядається, спір виник щодо користування землею для ведення фермерського господарства, тому цей спір повинен розглядатися господарським судом.

Враховуючи викладене у сукупності, оскільки земельна ділянка надавалися в користування ОСОБА_1 для організації та ведення фермерського господарства, тобто для використання у підприємницькій діяльності, то за своїм змістом правовідносини, що склалися між сторонами у цій справі, притаманні саме господарській діяльності.

Сам по собі факт того, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є фізична особа, не може бути єдиним та визначальним критерієм для віднесення цієї справи до юрисдикції цивільних судів.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 14.01.2025 у справі №917/50/24 та у постанові Верховного Суду від 17.07.2024 у справі №917/1701/23.

Згідно зі ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень п.6 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (ст. 280 ГПК України).

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, скасування ухвали Господарського суду Одеської області від 17.07.2025 у справі №916/2767/25 та направлення справи до суду першої інстанції для розгляду по суті.

Судові витрати за подання апеляційної скарги підлягають розподілу місцевим судом відповідно до ст. 129 ГПК України за результатами подальшого розгляду справи.

Керуючись статтями 253, 255, 269, 270, 271, 275, 280, 281-284 ГПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства СЕРПАНОК на ухвалу Господарського суду Одеської області від 17.07.2025 у справі №916/2767/25 - задовольнити.

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 17.07.2025 про відмову у відкритті провадження у справі №916/2767/25 скасувати.

Справу №916/2767/25 направити до Господарського суду Одеської області для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі статтями 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 11.09.2025.

Головуючий суддя А.І. Ярош

Судді Г.І. Діброва

Я.Ф. Савицький