ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" вересня 2025 р. Справа № 914/2538/21

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

Головуючого (судді-доповідача) Якімець Г.Г.,

Суддів: Бойко С.М., Бонк Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Кришталь М.Б.,

та представників:

від прокуратури (скаржника) Місінська М.А.

від відповідача-1 Поліщук О.С.

від відповідача-2 Семків В.В.

розглянувши апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу Гаражно-будівельний кооператив Сілвер Авто від 29 травня 2025 року

на рішення Господарського суду Львівської області від 29 квітня 2025 року (повний текст підписано 09.05.2025), суддя Бортник О.Ю.

у справі № 914/2538/21

за позовом Керівника Франківської окружної прокуратури міста Львова Львівської області, м. Львів в інтересах держави

до відповідача-1 Львівської міської ради, м. Львів

до відповідача-2 Обслуговуючого кооперативу Гаражно-будівельний кооператив Сілвер Авто, с. Рясне-Руське, Львівська область

до відповідача-3 Рясне-Руської сільської ради, с. Рясне-Руська, Львівська область

про визнання недійсними рішень, скасування державної реєстрації права власності, припинення речового права

встановив:

19 серпня 2021 року Керівник Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом, заявленим в інтересах держави, до відповідачів: Львівської міської ради та Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Сілвер Авто» про визнання недійсними рішень Рясне-Руської сільської ради № 3698 від 19.05.2020 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу та обєднання земельних ділянок» та № 4851 від 12.11.2020 «Про передачу у власність ОК «Гаражно-будівельний кооператив «Сілвер Авто» земельної ділянки»; скасування державної реєстрації права власності Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Сілвер Авто» на земельну ділянку кадастровий № :06:012:0014, площею 2,747 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про право власності/довірчої власності: 39264171 (з урахуванням заяви прокурора про відмову від частини позовних вимог).

Позов обґрунтовано тим, що на підставі статей 19, 43 ЗК України, 7 та 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд» з моменту ухвалення рішення Львівської обласної ради № 907 від 29.10.2019 «Про оголошення ландшафтного заказника місцевого значення «Торфовище Білогорща» створено об`єкт природно-заповідного фонду, а саме ландшафтний заказник місцевого значення «Торфовище Білогорща», орієнтовною площею 92 га, в межах якого перебувала спірна земельна ділянка з кадастровим номером :06:012:0014, на яку відповідач-2 у подальшому зареєстрував право приватної власності. Наведене суперечить п. «в» ч. 4 ст. 83, п. «г» ч. 4 ст. 84 ЗК України, в силу яких землі під об`єктами природно-заповідного фонду не можуть передаватись у приватну власність, якщо інше не передбачено законом. На підставі ст.ст. 41, 121 ЗК України та ст.ст. 2, 6 Закону України «Про кооперацію» прокурор вважає незаконною безоплатну передачу земельної ділянки площею 2,747 га відповідачу-2, який є обслуговуючим, а не гаражно-будівельним кооперативом, до складу якого входять 3 особи, адже норма безоплатної приватизації земельної ділянки для будівництва індивідуальних гаражів становить не більше 0,01 га на одну особу. Щодо обраного способу захисту права прокурор звертає увагу, що в цьому випадку має місце порушення права власності, яке не пов`язане з позбавленням володіння. Як на правову підставу своїх доводів з цього питання прокурор посилається на правові норми, які закріплено у ст. 16, ч.1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 216 ЦК України, ч. 3 ст. 152, ч. 1 ст. 155 ЗК України, ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Крім того, зазначає, що Львівська міська рада є правонаступником Рясне-Руської сільської ради у спірних правовідносинах.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 29 квітня 2025 року у справі № 914/2538/21 позов Керівника Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області задоволено частково. Суд вирішив: - визнати недійсним п.4 рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області № 3698 від 19.05.2020 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок» в частині, яка стосується земельної ділянки з кадастровим номером :06:012:0014; - визнати недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області № 4851 від 12.11.2020 «Про передачу у власність ОК «Гаражно-будівельний кооператив «Сілвер Авто» земельної ділянки»; - скасувати державну реєстрацію права власності Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Сілвер Авто» на земельну ділянку за кадастровим номером :06:012:0014, площею 2,747 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про право власності/довірчої власності: 39264171. Суд також вирішив закрити провадження у справі в частині позовної вимоги про припинення речового права приватної власності Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Сілвер Авто» на земельну ділянку за кадастровим номером :06:012:0014, площею 2,747 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про право власності/довірчої власності: 39264171. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Рішення суду мотивоване тим, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах ландшафтного заказника місцевого значення «Торфовище Білогорща», Проект створення якого підписано директором Департаменту екології та природних ресурсів Львівської обласної державної адміністрації та скріплено круглою печаткою цього Департаменту у 2019 році, при цьому, картографічними матеріалами вказаного Проекту та Схемою розподілу земельної ділянки кадастровий номер :06:012:0003, що є складовою частиною Технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок (при поділі) підтверджується той факт, що новоутворена внаслідок поділу земельна ділянка № 13 площею 2,7470 га з кадастровим номером :06:012:0014 знаходиться у межах заказника, які визначено Проектом створення ландшафтного заказника. Вказана обставина підтверджується також Планом меж проекту створення ландшафтного заказника, який був додатком до листа ТзОВ «Інститут геоінформаційних систем» від 04.06.2021 р., висновком експерта № 41, який складено 02.07.2021 р., а також висновком експерта № 1076/1408-1467/21-22, який складено 01.02.2022 р. за результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи. Суд у рішенні, посилаючись на положення п. «в» ч. 4 ст. 83, п. «г» ч. 4 ст. 84 ЗК України, зазначив, що землі під об`єктами природно-заповідного фонду не можуть передаватись у приватну власність, якщо інше не передбачено законом. Крім цього, суд встановив, що спірним рішенням № 4851 від 12 листопада 2020 року відповідачу-2 безоплатно передано у власність 2,747 га землі для будівництва та обслуговування гаражів (код КВЦПЗ 12.04 - для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства) за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, із земель запасу, що не надані у власність або користування громадянам чи іншим юридичним особам, тоді як, можливість безоплатної передачі земельних ділянок для гаражного будівництва гаражно-будівельним кооперативам встановлена нормами глави 6 ЗК України, яка регулює правовий режим земель житлової та громадської забудови. Посилаючись на висновки Верховного Суду у справах цієї категорії спорів (постанови від 30.05.2018 р. у справі № 910/9373/17, від 13.09.2022 р. у справі № 906/260/21) суд звертає увагу на те, що сама лише наявність у юридичної особи статусу гаражно-будівельного кооперативу не є достатньою підставою для безоплатної передачі у власність на підставі ст. 41 ЗК України земельної ділянки довільного розміру. Наведені обставини слугували підставою для задоволення позовних вимог про визнання недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради № 4851 від 12.11.2020 р. та скасування державної реєстрації права власності за відповідачем-2 на земельну ділянку з кадастровим номером :06:012:0014, а також позовної вимоги про визнання недійсним рішення № 3698 від 19.05.2020, але лише в частині п. 4 цього рішення, що стосується зміни функції використання земель в межах категорії (землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення) з КВЦПЗ 16.00 землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам) на КВЦПЗ 12.04 Для розміщення та експлуатації будівель і спору автомобільного транспорту та дорожнього господарства (для розміщення та обслуговування гаражного кооперативу) земельної ділянки з кадастровим номером :06:012:0014, площею 2,747 га. У задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним решти положень рішення Рясне-Руської сільської ради № 3698 від 19.05.2020 р. суд відмовив, оскільки такі не стосуються земельної ділянки з кадастровим номером :06:012:0014 та відповідача-2. Посилаючись на положення ч.ч.1 та 4 ст.182 ч.2 ст.393 ЦК України та ч.3 ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення також і похідної вимоги про скасування державної реєстрації права власності відповідача-2 на спірну земельну ділянку з кадастровим номером :06:012:0014. Водночас, суд у рішенні вказав на ефективність обраного прокурором способу захисту порушеного права, з огляду на те, що спірна земельна ділянка не вибула з фактичного володіння територіальної громади, а відповідач-2 не реалізовував щодо цього об`єкта цивільних прав та обов`язків свої правомочності власника (утримання, сплата обов`язкових платежів тощо), окрім факту здійснення ним державної реєстрації цього права у Державному реєстрі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач-2 Обслуговуючий кооператив «Гаражно-будівельний кооператив «Сілвер Авто» звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 29 квітня 2025 року у справі № 914/2538/21 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зокрема, зазначає, що Рясне-Руська сільська рада діяла в межах наданих їй Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та передбачених Земельним кодексом України повноважень і не мала жодних законних підстав передбачених ч.7 ст.118 Земельного кодексу України для відмови у наданні у власність відповідача-2 земельної ділянки. Водночас, стверджує, що оскільки фактичним володільцем земельної ділянки з кадастровим №:06:012:0014 є ОК ГБК «Сілвер Авто», відтак, належним та ефективним способом захисту прав та інтересів у цьому спорі має бути віндикаційний позов. Такий спосіб захисту, на думку скаржника, є найбільш ефективним засобом (способом), оскільки призводить до потрібних результатів, про що неодноразово наголошував Верховний Суд. Наголошує, що внаслідок скасування судовим рішенням державної реєстрації права власності на землю за відповідачем-2 в Державному реєстрі існуватиме прогалина, що не відповідає ефективному способу захисту прав. Крім цього, вказує, що спірна земельна ділянка ніколи не належала до категорії земель землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, а будь-які докази на підтвердження вказаного твердження відсутні. Також зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги аргументи відповідача-2, які стосуються незаконності створення заказника та допущених при його створенні правопорушень, оскільки доказів та відомостей про реєстрацію такої юридичної особи, як ландшафтного заказника місцевого значення «Торфовище Білогорща» прокурором до матеріалів позову не надано, інформація про таку юридичну особу у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутня. Вважає, що позивачем не доведено існування ландшафтного заказника місцевого значення «Торфовище Білогорща» та що такий не створений, оскільки рішення про його створення не реалізоване. Також вважає, що наданий позивачем висновок судового експерта Бутакової М.А. № 41 від 02.07.2021р. не може бути належним та допустим доказом в розумінні вимог ГПК України та суперечить вимогам Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 р. № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 р. № 1950/5). Крім цього, наголошує, що позивач не просив про скасування рішення Рясне-Руської сільської ради № 3698 від 19.05.2020 р. лише в частині, що стосується спірної земельної ділянки, яка належить відповідачу-2, а в Господарському суді Львівської області розглядається/лося ще чотири справи № 914/2539/21, № 914/2540/21, № 914/2541/21 та № 914/2542/21, в яких заявлені аналогічні позовні вимоги прокурором до тих самих відповідачів Рясне-Руської сільської ради та Львівської міської ради. Поряд з тим, апелянт вважає, що органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах є саме орган місцевого самоврядування Львівська міська рада, проте, керівник Франківської окружної прокуратури міста Львова, Львівської області не звернувся до компетентного органу Львівської міської ради до подання позову до суду, позбавивши його можливості відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокуратурою, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокуратури про відсутність такого порушення. Водночас в апеляційній скарзі відповідач-2 зазначає, що органи Держгеокадастру та органи Держекоінспекції можуть звертатись до суду, якщо це необхідно для здійсненні їхніх повноважень з нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, додержання режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, а також територій, що підлягають особливій охороні, відтак, вважає, що суд першої інстанції повинен був залишити позов прокурора без розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач (прокурор) просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зокрема, зазначає, що підстави позову в цій справі незаконне вибуття з комунальної власності земель природно-заповідного фонду, оскільки, оскаржувана ділянка накладається на межі ландшафтного заказника «Торфовище Білогорща», що створений рішенням Львівської обласної ради від 29.10.2019 № 907 «Про оголошення ландшафтного заказника Торфовище Білогорща», яке було предметом оскарження у межах адміністративної справи № 380/23540/21, та яке є чинним. Наголошує, що жоден із висновків у справах, що зазначені апелянтом в апеляційній скарзі, не стосуються земель, що вибули із комунальної/державної власності як земель природно-заповідного фонду, а зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України та ЗУ «Про природно-заповідний фонд» потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку, відтак, ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов. Звертає увагу на постанову Верховного Суду від 03.12.2024 у справі № 921/16/23, якою скасовано постанову Західного апеляційного господарського суду, справу скеровано на новий розгляд до суду першої інстанції, та в якій зазначено, що обраний прокурором спосіб захисту віндикаційний позов шляхом витребування земельної ділянки, не може застосовуватися до земель природно-заповідного фонду, які вибули із власності держави, оскільки за таких умов, ефективним способом судового захисту є негаторний, а не віндикаційний позов. Також наголошує, що незавершення технічної процедури встановлення меж національного природного парку, як об`єкта природно-заповідного фонду, не змінює цільового призначення земельної ділянки як земель природно-заповідного фонду. Вважає помилковим висновок апелянта щодо обов`язку створення юридичної особи відносно ландшафтного заказника місцевого значення «Торфовище Білогорща», та зазначає, що технічна документація відносно ландшафтного заказника місцевого значення «Торфовище Білогорща» не була виготовлена, однак наявний проект його створення; саме координати меж проекту створення заказника (система координат СК-63 зона 1, точність визначення відповідає масштабу 1:25000) і було взято до уваги експертами при виготовленні двох експертиз у межах кримінального провадження. Водночас прокурор зазначає, що апелянт не згадує про наявність ще одного висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 01.02.2022 № 1076/1408-1467/24-22 у такому ж кримінальному провадженні, який є належним і допустимим доказом у цій справі та яким підтверджується той факт, що оскаржувана земельна ділянка перебуває у межах природно-заповідного фонду, а саме ландшафтного заказника місцевого значення «Торфовище Білогорща». Щодо представництва інтересів держави прокурор наголошує, що ні органи Держгеокадастру, ні органи Державної екологічної інспекції у Львівській області не наділені правом на звернення до суду з позовами про скасування рішень органів місцевого самоврядування щодо розпорядженнями земельними ділянками несільськогосподарського призначення, а орган місцевого самоврядування, який законом уповноважений представляти інтереси територіальної громади, прийняв незаконне рішення і є відповідачем у цій справі, поряд з тим, звертаючись самостійно із позовом, прокурор не повинен до звернення до суду повідомляти про це тих чи інших суб`єктів владних повноважень, які у цій справі не є позивачами.

Відповідач-1 Львівська міська рада у відзиві на апеляційну скаргу також просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача-2 без задоволення, з підстав, які є тотожними позиції прокурора.

Щодо відповідача-3 (Рясне-Руської сільської ради) провадження у справі закрито.

Представник відповідача-2 (апелянта) в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив такі задоволити в повному обсязі: скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 29 квітня 2025 року у справі № 914/2538/21 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

Прокурор та представник відповідача-1 в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечили, просили оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, з підстав, наведених у відзивах на апеляційну скаргу.

Західний апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 14 лютого 2019 року Львівською міською радою прийнято ухвалу № 4647 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель міста Львова». Вказану ухвалу прийнято, беручи до уваги ухвали міської ради від 16.11.2017 № 2588 «Про затвердження меморандуму про порозуміння між Львівською міською радою та Рясне-Руською сільською радою» та від 07.12.2017 № 2677 «Про внесення змін до ухвал міської ради від 14.07.2015 № 4968 та від 01.10.2015 № 5143», звернення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району від 17.12.2018 № 1132.

У пунктах 3 та 5 ухвали № 4647 Львівська міська рада вирішила передати, у тому числі й земельну ділянку з кадастровим номером :06:012:0003 площею 91,1650 га комунальної власності Львівської міської ради до земель державної власності; рекомендувати Львівській обласній державній адміністрації розглянути питання прийняття зазначених земельних ділянок у державну власність з подальшою передачею цих земель у комунальну власність територіальної громади Рясне-Руської сільської ради Яворівського району.

Водночас рішенням Львівської міської ради № 4697 від 14 лютого 2019 року «Про надання згоди на створення об`єкта природно-заповідного фонду ландшафтного заказника місцевого значення «Торфовище Білогорща» надано згоду на створення об`єкта природно-заповідного фонду ландшафтного заказника місцевого значення «Торфовище Білогорща» на території Львівської міської ради площею 58,8 га за рахунок земель м. Львова, що не надані у власність або користування.

Розпорядженням Львівської обласної державної адміністрації № 916/0/5-19 від 23 серпня 2019 року «Про прийняття земельних ділянок комунальної власності у державну власність» земельну ділянку кадастровий номер :06:012:0003 площею 91,1650 га зараховано до земель державної власності із земель комунальної власності.

Рішенням Львівської обласної ради № 907 від 29 жовтня 2019 року з метою збереження унікальних торфово-болотних комплексів на Головному європейському вододілі з найглибшим у регіоні заляганням покладів торфу, унікальних фітоценозів рідкісних та зникаючих видів місцевої флори, а також підтримання біорізноманіття регіону, обласна рада вирішила оголосити ландшафтний заказник місцевого значення «Торфовище Білогорща» орієнтовною площею 92 га (без вилучення у землевласника/землекористувача), зокрема на території Львівської міської ради площею 58,8 га за рахунок земель м. Львова і Зимноводівської сільської ради площею 33,2 га за рахунок земель запасу.

Розпорядженням Львівської обласної державної адміністрації № 1483/0/5-19 від 13 грудня 2019 року «Про передачу земельних ділянок з державної власності у комунальну власність» земельну ділянку площею 91,1650 га з кадастровим номером :06:012:0003 передано до земель комунальної власності Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області.

Вказану земельну ділянку прийнято у комунальну власність рішенням Рясне-Руської сільської ради № 3365 від 18 грудня 2019 року.

Рішенням Рясне-Руської сільської ради № 3698 від 19 травня 2020 року вирішено затвердити технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 91,1650 га на тринадцять окремих земельних ділянок, у тому числі і спірна земельна ділянка площею 2,7470 га з кадастровим номером :06:012:0014. Поряд з тим, вирішено: зареєструвати право комунальної власності за Рясне-Руською сільською радою на земельні ділянки, в тому числі і площею 2,7470 га з кадастровим номером :06:012:0014; дати дозвіл на виготовлення проєкту землеустрою для зміни цільового призначення земельних ділянок; а також змінити функцію використання земель в межах категорії (землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення) з КВЦПЗ 16.00 - землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам) на КВЦПЗ 12.04 - для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства (для розміщення та обслуговування гаражного кооперативу).

12 листопада 2020 року Рясне-Руська сільська рада прийняла рішення № 4851, яким вирішила передати Обслуговуючому кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Сілвер Авто» земельну ділянку з кадастровим номером :06:012:0014, м. Львів (територія, що межує з Рясне-Руською сільською радою) у власність, для будівництва та обслуговування гаражів (код КВЦПЗ 12.04 - для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства) за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, із земель запасу, що не надані у власність або користування громадянам чи іншим юридичним особам.

17 листопада 2020 року на підставі вказаного рішення зареєстровано право власності Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Сілвер Авто» на спірну земельну ділянку.

Ухвалою Львівської міської ради № 6 від 29 грудня 2020 року «Про функціонування Львівської міської територіальної громади» Львівську міську раду визначено правонаступником прав та обов`язків місцевих рад, які приєднуються до Львівської територіальної громади. Ухвалою № 7 від 29.12.2020 Рясне-Руську сільську раду припинено шляхом приєднання до Львівської міської ради. З 29.12.2020 р. правонаступником Рясне-Руської сільської ради стала Львівська міська рада.

У серпні 2021 року Керівник Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області звернувся до суду з цим позовом, заявленим в інтересах держави, до відповідачів: Львівської міської ради та Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Сілвер Авто» про визнання недійсними рішень Рясне-Руської сільської ради № 3698 від 19.05.2020 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок» та № 4851 від 12.11.2020 «Про передачу у власність ОК «Гаражно-будівельний кооператив «Сілвер Авто» земельної ділянки»; скасування державної реєстрації права власності Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Сілвер Авто» на земельну ділянку кадастровий № :06:012:0014, площею 2,747 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про право власності/довірчої власності: 39264171 (з урахуванням заяви прокурора про відмову від частини позовних вимог).

Ухвалою місцевого господарського суду закрито провадження у справі в частині позовних вимог до Рясне-Руської сільської ради.

Поряд з тим, прокурором подано відмову від позовної вимоги про припинення речового права приватної власності Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Сілвер Авто» (ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ - 43897930) на земельну ділянку за кадастровим № :06:012:0014, площею 2,747 га, яка прийнята судом та за результатами розгляду якої провадження у справі в частині вказаної позовної вимоги закрито на підставі ч.3 ст.191, п.4 ч.1 ст.231 ГПК України.

Щодо представництва прокурором інтересів держави:

Частинами 1, 3 ст.4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень.

Згідно з ч.3 ст.53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (ч.4 ст.53 ГПК України).

Звернення до суду прокуратури без зазначення компетентного органу, який здійснює функції держави в спірних відносинах, правомірно обґрунтовується перевищенням органом місцевого самоврядування, що здійснює правомочності власника майна, належного територіальній громаді, встановлених законом меж її владних повноважень, а також необхідністю захисту інтересів держави в частині забезпечення права місцевої громади розпоряджатися землею, яка їй належить. Захист інтересів держави в особі територіальної громади має здійснювати відповідна рада, проте, у разі якщо саме цей орган місцевого самоврядування вчинив дії у вигляді прийняття рішення, яке є незаконним та порушує інтереси держави в особі територіальної громади, правомірним є звернення прокурора та визначення ради відповідачем, поза як іншого органу місцевого самоврядування, який би міг здійснити захист інтересів держави в особі територіальної громади не існує (постанова Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 916/749/17).

Необхідність захисту інтересів держави у цій справі полягає в тому, що спірна земельна ділянка, на думку прокурора, накладається на межі ландшафтного заказника місцевого значення «Торфовище Білогорща» та всупереч чинному законодавству незаконно безоплатно передана у приватну власність юридичної особи відповідачу-2.

Водночас Львівська міська рада орган місцевого самоврядування, що представляє Львівську міську територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами України. Тобто, органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах є Львівська міська рада. Проте, у спірній ситуації позивач і відповідач в справі поєднуються в одній особі, а стороною у справі один і той же орган місцевого самоврядування може бути або позивачем або відповідачем.

У постанові від 28.09.2022 року у справі №483/448/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила що, оскаржуючи рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування та правочин щодо розпорядження майном, прокурор вправі звернутися до суду або як самостійний позивач в інтересах держави, визначивши такий орган відповідачем (коли оскаржується рішення останнього), або в інтересах держави в особі відповідного органу, зокрема тоді, коли цей орган є стороною (представником сторони) правочину, про недійсність якого стверджує прокурор.

У разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18).

Відтак, прокурор належним чином обґрунтував наявність підстав, передбачених чинним законодавством, для звернення до суду з цим позовом, заявленим в інтересах держави, з огляду на що, судом першої інстанції правомірно прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено спір по суті.

Щодо суті спору:

Відповідно до ч.4 ст.7 ЗУ «Про природно-заповідний фонд України» межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

В силу положень ст.ст.3, 7 ЗУ «Про природно-заповідний фонд України» та ст.ст.43, 44 ЗК України ландшафтні заказники належать до природно-заповідного фонду України.

Землі природно-заповідного фонду це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Землі природно-заповідного фонду України, а також землі територій та об`єктів, що мають особливу екологічну, наукову, естетичну, господарську цінність і є відповідно до статті 6 згаданого Закону об`єктами комплексної охорони, належать до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення.

До земель природно-заповідного фонду належать, зокрема заказники.

Як встановлено судом рішенням Львівської обласної ради № 907 від 29 жовтня 2019 року створено ландшафтний заказник місцевого значення «Торфовище Білогорща» орієнтовною площею 92 га (без вилучення у землевласника/землекористувача), зокрема на території Львівської міської ради площею 58,8 га за рахунок земель м. Львова і Зимноводівської сільської ради площею 33,2 га за рахунок земель запасу.

У матеріалах справи наявний Проект створення ландшафтного заказника місцевого значення «Торфовище Білогорща», який підписано директором Департаменту екології та природних ресурсів Львівської обласної державної адміністрації та скріплено круглою печаткою цього Департаменту у 2019 році (арк.арк. справи 61-108, том І).

Картографічними матеріалами цього Проекту та Схемою розподілу земельної ділянки кадастровий номер :06:012:0003, що є складовою частиною Технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок (при поділі), підтверджується той факт, що новоутворена внаслідок поділу земельна ділянка № 13 площею 2,7470 га з кадастровим номером :06:012:0014 знаходиться у межах заказника, які визначено згаданим вище Проектом створення ландшафтного заказника.

Вказана обставина підтверджується також Планом меж проекту створення ландшафтного заказника, який був додатком до листа ТОВ «Інститут геоінформаційних систем» від 04.06.2021 р. (арк. арк. справи 136-140 том І), висновком експерта № 41 від 02 липня 2021 року (арк. арк. справи 143-154, том І), а також висновком експерта № 1076/1408-1467/21-22 від 01 лютого 2022 року за результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи (арк. арк. справи 12-74, том ІІІ).

Відповідно до п.«в» ч.4 ст.83, п.«г» ч.4 ст.84 ЗК України землі під об`єктами природно-заповідного фонду не можуть передаватись у приватну власність, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з ч.3 ст.7 ЗУ «Про природно-заповідний фонд України» на землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.

В силу ст.26 ЗУ «Про природно-заповідний фонд України» на територіях заказників забороняються рубки головного користування, суцільні, прохідні, лісовідновні та поступові рубки, видалення захаращеності, а також полювання та інша діяльність, що суперечить цілям і завданням, передбаченим положенням про заказник. Господарська, наукова та інша діяльність, що не суперечить цілям і завданням заказника, проводиться з додержанням загальних вимог щодо охорони навколишнього природного середовища.

Крім цього, згідно з ч.1 ст.20 ЗК України (в редакції, яка діяла на момент прийняття спірних рішень) зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Докази існування такого проекту у матеріалах справи відсутні.

Водночас відповідно до ст.ст.80, 83 ЗК України суб`єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю.

В силу приписів ст.ст.122 та 123 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Положеннями частини першої ст.134 ЗК України (в редакції, яка діяла на момент прийняття спірних рішень) передбачено, що земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Безоплатна передача земельних ділянок із земель запасу за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, що не надані у власність або користування громадянам чи іншим юридичним особам (обслуговуючому кооперативу) для будівництва та обслуговування гаражів частиною другою ст. 134 ЗК України не передбачено.

Статтею 41 ЗК України визначено, що земельні ділянки для житлового і гаражного будівництва передаються безоплатно у власність або надаються в оренду у розмірі, який встановлюється відповідно до затвердженої містобудівної документації, житлово-будівельним (житловим) та гаражно-будівельним кооперативам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Як встановлено судом у матеріалах справи відсутні докази належно затвердженої містобудівної документації, яка б підтверджувала факт планування забудови спірної земельної ділянки гаражами, а спірним рішенням № 4851 від 12 листопада 2020 року відповідачу-2 безоплатно передано у власність 2,747 га землі для будівництва та обслуговування гаражів (код КВЦПЗ 12.04 - для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства) за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, із земель запасу, що не надані у власність або користування громадянам чи іншим юридичним особам, в той час як можливість безоплатної передачі земельних ділянок для гаражного будівництва гаражно-будівельним кооперативам встановлена нормами глави 6 ЗК України, яка регулює правовий режим земель житлової та громадської забудови.

Нормами глави 13 ЗК України (Землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення) не передбачено можливості безоплатної передачі земельних ділянок, яких стосується ця глава ЗК України, гаражно-будівельним кооперативам для гаражного будівництва.

Відповідно до розділу ІІ Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів № 548 від 23.07.2010, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, для будівництва індивідуальних гаражів та для колективного гаражного будівництва надаються земельні ділянки з кодом КВЦПЗ 02.05 та 02.06 відповідно, що належать до земель категорії «землі житлової та громадської забудови», проте спірними рішеннями відповідачу-2 виділено земельні ділянки, які віднесено до іншої категорії земель.

Так, судом встановлено, що відповідач-2 є обслуговуючим кооперативом в силу п.1.2 Статуту, а не гаражно-будівельним кооперативом, що підтверджується також протоколом № 1 установчих зборів відповідача-2 від 03 листопада 2020 року та наявною у матеріалах справи випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до ст.2 ЗУ «Про кооперацію» обслуговуючий кооператив це кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу.

В силу пунктів 1.1., 2.1. та 2.2. Статуту відповідача-2 останнього створено з метою задоволення економічних, соціальних та інших потреб, а не для надання послуг членам кооперативу чи іншим особам з метою провадження їх господарської (підприємницької) діяльності. У вказаних пунктах Статуту йдеться про провадження членами кооперативу господарської (непідприємницької діяльності).

Сама лише наявність у юридичної особи статусу гаражно-будівельного кооперативу не є достатньою підставою для безоплатної передачі у власність на підставі ст.41 ЗК України земельної ділянки довільного розміру (постанова Верховного Суду від 13.09.2022 р. у справі № 906/260/21). Кооператив, який бажає отримати у власність земельну ділянку для гаражного будівництва повинен обґрунтувати, а орган місцевого самоврядування - перевірити, чи дійсно членам гаражно-будівельного кооперативу для задоволення їхніх потреб у забезпеченні місця для зберігання транспортного засобу необхідні земельні ділянки такого розміру.

Як вбачається з п.5 Статуту та протоколу № 1 установчих зборів відповідача-2 від 03 листопада 2020 року членами кооперативу на момент безоплатного надання йому у власність земельної ділянки площею 2,747 га, були три фізичні особи, разом з тим, у матеріалах справи відсутні та відповідачем-2 суду не надано доказів, які б обґрунтовували необхідність виділення земельної ділянки такої площі для задоволення потреб згаданих вище трьох фізичних осіб, а також підтверджували б наявність хоча б якоїсь мети, для задоволення якої, кооперативу є необхідною земельна ділянка площею 2,747 га.

Враховуючи все наведене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог щодо визнання недійсними рішення Рясне-Руської сільської ради № 4851 від 12.11.2020 р. та рішення № 3698 від 19.05.2020 в частині п. 4, що стосується зміни функції використання земель в межах категорії (землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення) з КВЦПЗ 16.00 землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам) на КВЦПЗ 12.04 Для розміщення та експлуатації будівель і спору автомобільного транспорту та дорожнього господарства (для розміщення та обслуговування гаражного кооперативу) земельної ділянки з кадастровим номером :06:012:0014, площею 2,747 га. Як правильно встановлено судом решта положень рішення Рясне-Руської сільської ради № 3698 від 19.05.2020 року не стосуються земельної ділянки кадастровий номер :06:012:0014 та відповідача-2, відтак, вимоги в цій частині є безпідставними.

Щодо вимоги про скасування державної реєстрації права власності відповідача-2 на земельну ділянку з кадастровим номером :06:012:0014, то така є похідною вимогою та підлягає задоволенню, з огляду на положення ч.3 ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», які передбачають, що речові права припиняються у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав.

Водночас колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про ефективність обраного прокурором способу захисту порушеного права та інтересу держави (територіальної громади), з огляду на таке.

Згідно із частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При цьому право визначення предмета позову належить лише позивачу, який обирає правомірний та ефективний спосіб захисту прав та інтересів.

Способи захисту цивільних прав та інтересів, за загальним правилом, визначені частиною другою статті 16 ЦК України та частиною другою статті 20 Господарського кодексу України, хоча суд може захистити цивільне право або інтерес й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

В силу ст.ст.152, 155 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється у тому числі й шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Правовими нормами ст.ст.16, 21, 393 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути й визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Захист права власності здійснюється у тому числі й шляхом визнання незаконним правового акта, що порушує право власності.

Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ч.3 ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором.

Отже, скасування рішень сільської ради, одне з яких продовжує діяти як правова підстава зміни цільового призначення використання земельної ділянки (індивідуальної ознаки нерухомої речі, ст.184 ЦК України), а інше як правовстановлюючий документ, на підставі якого виникає право власності відповідача-2 і вноситься відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, призводить до усунення порушення права на землю територіальної громади. Такий висновок суду відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові у справі № 927/1206/21.

Судом встановлено, що у матеріалах справи немає доказів того, що спірна земельна ділянка вибула з фактичного володіння територіальної громади та була передана у володіння відповідача-2. Також відсутні докази того, що відповідач-2 реалізовував свої правомочності власника щодо спірної земельної ділянки, окрім факту проведення ним державної реєстрації цього права у Державному реєстрі. При цьому, оспорюване рішення органу місцевого самоврядування № 4851 є правовстановлюючим документом, на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності відповідача-2 на спірну земельну ділянку, що підтверджується інформаційною довідкою № 269941655 від 11.08.2021 року.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц виснувала про те, що зайняття фізичними та юридичними особами земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, не пов`язане із позбавленням власника цих ділянок володіння ними. Вказане стосується і тих випадків, коли право приватної власності на земельні ділянки природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення було зареєстровано на підставі неправомірних рішень про передачу таких земель у власність фізичних чи юридичних осіб. Такі рішення не створюють ті юридичні наслідки, на які вони спрямовані. Вимогу про усунення перешкод державі чи відповідній територіальній громаді у користуванні чи розпорядженні такими земельними ділянками можна заявити впродовж усього часу, поки триває відповідне порушення.

Крім цього, Верховний Суд у постанові від 03 грудня 2024 року у справі № 921/16/23 вказав, що обраний прокурором спосіб захисту віндикаційний позов шляхом витребування земельної ділянки, не може застосовуватися до земель природно-заповідного фонду, які вибули із власності держави, оскільки за таких умов, ефективним способом судового захисту є негаторний, а не віндикаційний позов. У позовній заяві прокурор обґрунтував те, що звертається із позовом саме негаторного характеру.

За відсутності доказів володіння та користування відповідачем-2 спірною земельною ділянкою (фактичної передачі останньому вказаної земельної ділянки), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обраний прокурором спосіб захисту у спірному випадку є належним та ефективним.

Також судом правильно відхилено доводи відповідача-2 щодо наявності порушень при створенні ландшафтного заказника місцевого значення «Торфовище Білогорща», зокрема вимог ст.5 ЗУ «Про природно-заповідний фонд України» щодо необхідності державної реєстрації юридичної особи, оскільки правові норми, закріплені у частинах 5 та 6 ст. 5 вказаного Закону не стосуються ландшафтних заказників.

Більше того, правомірність створення вказаного заказника було предметом розгляду судів адміністративної юрисдикції справи за № 380/23540/21. Суди першої, апеляційної та касаційної інстанцій у цій справі встановили відсутність порушень прав та законних інтересів в тому числі і відповідача-2 та відмовили у визнанні протиправним та скасуванні рішення Львівської обласної ради від 29.10.2019 р. № 907 «Про оголошення ландшафтного заказника місцевого значення «Торфовище Білогорща».

Щодо тверджень апелянта про незавершення створення заказника, то Верховний Суд у постанові від 07.10.2020 у справі № 910/2323/18 погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що незавершення технічної процедури встановлення меж національного природного парку, як об`єкта природно-заповідного фонду (неоформлення даної земельної ділянки за Національним природним парком "Голосіївський"), не змінює цільового призначення вищезазначеної земельної ділянки як земель природно-заповідного фонду. Верховний Суд у постанові від 13.08.2019 у справі № 910/11164/16 зазначив про те, що посилання суду першої інстанції та скаржника на невизначеність меж НПП "Голосіївський" в обґрунтування законності передачі спірної земельної ділянки в оренду за оспорюваним договором від 28.10.2010 спростовуються імперативними положеннями ч. 4 ст. 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд України", згідно з якою до встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

У зв`язку з наведеним твердження апелянта є безпідставними.

Також колегія суддів відхиляє заперечення апелянта щодо висновків експертів, які містяться у матеріалах справи, та які суд першої інстанції взяв до уваги поряд з іншими доказами у справі. Слід зазначити, що скаржником не спростовано належність та допустимість таких висновків як доказів, які підтверджують розташування спірної земельної ділянки у межах ландшафтного заказника місцевого значення «Торфовище Білогорща».

За твердженнями апелянта висновок експерта № 41 судової земельно-технічної експертизи у межах кримінального провадження № 0000198 від 02 липня 2021 року є недопустимим та недостовірним доказом, з тих підстав, що до експертизи було залучено інженера-геодезиста та інженера-землевпорядника, які не попереджалися про кримінальну відповідальність.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 ГПК України висновок експерта це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

В силу положень ч.2 ст.98 ГПК України особливість висновку експерта полягає в тому, що предметом його дослідження є обставини, встановлення яких потребує наявності спеціальних знань.

Отже, висновок експерта дозволяє встановити певні специфічні обставини, які не можуть бути встановлені іншими доказами (засобами доказування).

У постанові від 15 червня 2021 року у справі №916/2479/17 Верховний Суд наголосив, що дослідження висновку експерта це процесуальна дія, спрямована на одержання з висновку експерта відомостей про факти судом і доведення їх до сприйняття учасників процесу. Суд зобов`язаний особисто сприйняти наданий йому висновок експерта з метою його правильної оцінки при винесенні рішення. Досліджуючи висновок експерта, суд повинен перевірити дотримання прав осіб, які беруть участь у справі, під час призначення та проведення експертизи, а також чи було їм надано можливість ознайомитися з висновком експертизи.

При перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Згідно зі статтею 104 ГПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

У постанові Верховного Суду від 30 квітня 2020 року у справі № 924/497/19 зазначено, що при вирішенні господарських спорів може бути досліджений і висновок судової експертизи, яку було проведено в межах провадження з іншої справи, в тому числі цивільної, кримінальної, адміністративної. Висновок судової експертизи, яку було проведено в межах провадження з іншої справи оцінюється господарським судом у вирішенні господарського спору на загальних підставах як доказ зі справи, за умови, що цей висновок містить відповіді на питання, які виникають у такому спорі, і поданий до господарського суду в належним чином засвідченій копії.

Висновком експерта № 41 судової земельно-технічної експертизи у межах кримінального провадження № 0000198 від 02 липня 2021 року підтверджується накладення спірної земельної ділянки кадастровий номер :06:012:0014 на межі земельної ділянки, визначені у Проєкті створення ландшафтного заказника місцевого значення «Торфовище Білогорща» та координатних меж вказаного заказника, що були визначені при виготовленні проєкту його створення (площа накладення 2,4555 га; Додаток № 1 до висновку). Належним чином засвідчена копія такого надана до суду першої інстанції.

Щодо залучення спеціаліста, колегія суддів зазначає, що відповідно до абз.2 п.1.2.2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу МЮУ від 26.12.2012 № 1950/5), поряд із вказаними видами інженерно-технічних експертиз (зокрема земельно-технічної), експертними установами можуть проводитись також інші їх види (підвиди) та комплексні технічні дослідження із залученням відповідних фахівців у певних галузях знань.

При неможливості експертом самостійно виконати топографо-геодезичні роботи, органом (особою), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), повинен бути наданий дозвіл на залучення відповідних фахівців та використання необхідного обладнання і баз даних (Методичні рекомендації щодо проведення досліджень з розподілу та порядку користування нерухомим майном Додаток № 13 до наказу Міністерства юстиції України від 08.05.2018 № 1467/5).

На аркуші 10 Висновку експертизи зазначено про залучення інженера-геодезиста, інженера-землевпорядника Ванчура Р.Б, який виконав співставлення наданих на дослідження координат меж проєкту створення заказника з координатами земельних ділянок, у тому числі спірної земельної ділянки кадастровий номер :06:012:0011.

Водночас твердження апелянта про те, що такий спеціаліст не був повідомлений про кримінальну відповідальність є безпідставними, оскільки останній не є експертом.

Висновок експерта № 41 судової земельно-технічної експертизи у межах кримінального провадження № 0000198 від 02 липня 2021 року підписано судовим експертом Бутаковою М.А., який попереджений про кримінальну відповідальність за ст.384 КК України, відтак, такий висновок є належним доказом у цій справі та правильно взято до уваги судом першої інстанції разом з іншими доказами, що містяться у матеріалах справи.

Крім цього у матеріалах справи також міститься належним чином засвідчена копія висновку експерта № 1076/1408-1467/21-22 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи у кримінальному провадженні № 0000198 від 01 лютого 2022 року, яким також підтверджується часткове накладення спірної земельної ділянки кадастровий номер :06:012:0014 на межі земельної ділянки ландшафтного заказника місцевого значення «Торфовище Білогорща», згідно плану меж Проєкту створення ландшафтного заказника місцевого значення «Торфовище Білогорща», за координатами меж проєкту створення (площа накладення 2,4554 га). Судовий експерт В. Олійник, що підписав висновок, попереджений про кримінальну відповідальність, про що свідчить підпис останнього у висновку.

Відтак, вказаний висновок експертизи також є належним та допустимим доказом у цій справі та правильно взято судом першої інстанції до уваги при вирішенні цього спору.

Більше того, відповідачем-2 не надано суду будь-яких доказів, які б спростовували встановлені судом обставини щодо накладення спірної земельної ділянки на межі земельної ділянки ландшафтного заказника місцевого значення «Торфовище Білогорща».

Щодо посилань апелянта на розгляд Господарським судом Львівської області чотирьох справ № 914/2539/21, № 914/2540/21, № 914/2541/21 та № 914/2542/21, в яких заявлені аналогічні позовні вимоги прокурора до тих самих відповідачів Рясне-Руської сільської ради та Львівської міської ради, колегія суддів звертає увагу скаржника, що вказані спори стосуються інших юридичних осіб (відповідачів) та інших земельних ділянок, у зв`язку з чим, і позов у цій справі (№ 914/2538/21) задоволено судом першої інстанції частково (лише в частині, що стосується земельної ділянки, зареєстрованої на праві власності за відповідачем-2).

Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).

Враховуючи все наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову.

Доводи скаржника про скасування рішення місцевого господарського суду є безпідставними.

Рішення суду першої інстанції прийняте у відповідності з вимогами діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний господарський суд не вбачає.

Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.236, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

ухвалив:

Рішення Господарського суду Львівської області від 29 квітня 2025 року у справі № 914/2538/21 залишити без змін, а апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу Гаражно-будівельний кооператив «Сілвер Авто» без задоволення.

Матеріали справи № 914/2538/21 повернути до Господарського суду Львівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Повну постанову складено 01 вересня 2025 року

Головуючий (суддя-доповідач) Якімець Г.Г.

Суддя Бойко С.М.

Суддя Бонк Т.Б.