ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

10.09.2025 р. Справа № 914/2777/25

За позовом:Керівника Франківської окружної прокуратури міста Львова, м. Львів,в інтересах держави в особі позивача: Львівської міської ради, м. Львів
до відповідача:Товариства з обмеженою відповідальністю «Амальфі-Про», Волинська обл., м. Луцьк
про:витребування земельної ділянки
Суддя Крупник Р.В.

ВСТАНОВИВ:

Керівник Франківської окружної прокуратури міста Львова (надалі Прокурор) звернувся до Господарського суду Львівської області із позовною заявою в інтересах держави в особі Львівської міської ради (надалі Позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Амальфі-Про» (надалі Відповідач) про витребування земельної ділянки.

Позов обґрунтовано тим, що на території Львівської міської територіальної громади знаходиться земельна ділянка із кадастровим номером :06:012:0005, яка у 2020 році згідно із рішенням Рясне-Руської сільської ради №4359 від 01.10.2020 була передана у приватну власність ОК «ГБК «Автобудгараж» та згодом зареєстрована за останнім на праві власності. У подальшому спірна земельна ділянка на підставі низки правочинів була передана у власність ТОВ «Амальфі-про», який станом на дату подання позову є фактичним її володільцем.

Як стверджує прокурор, наявні підстави для витребування земельної ділянки на користь позивача, адже така була набута ОК «ГБК «Автобудгараж» без законних на те підстав, а саме:

- земельна ділянка згідно із Генпланом м. Львова відноситься до території санітарно-захисних зелених насаджень, а за планом зонування до функціональної зони Л-1 озеленені території, що виключало можливість її передачі гаражно-будівельному кооперативу згідно зі статтею 41 ЗК України;

- у межі діючого Генплану с. Рясне-Руська Яворівського району земельна ділянка не входила, а тому і план зонування та детальний план території розроблені не були. Оскільки вона була передана для будівництва гаражів, тобто для містобудівних потреб, передача останньої не могла відбутись за відсутності плану зонування або детального плану території;

- ділянку було передано у власність для будівництва та обслуговування гаражів за категорією земель землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, з кодом КВЦПЗ 12.04 для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства, що прямо суперечить статті 41 ЗК України;

- проект відведення земельної ділянки кооперативу відсутній; технічна документація щодо поділу, заява ОК «ГБК «Автобудграаж» та рішення Рясне-Руської сільської ради не містять жодних даних щодо необхідності забезпечення 3 членів кооперативу умовами для зберігання транспортних засобів (їх наявності, кількості тощо), обґрунтувань розміру земельної ділянки, яка необхідна для цих цілей (площа 0,3463га, з яких по 0,1154 га для кожного члена кооперативу), а статутні види діяльності кооперативу суперечать цілям задоволення мінімальних потреб членів кооперативу у забезпеченні місця для зберігання транспортного засобу;

- членам кооперативу було безоплатно передано ще одну земельну ділянку для забезпеченні місця для зберігання транспортного засобу загальною площею 0,4039 га, тобто ще по 0,1346 га на кожного члена, що суперечить статті 116 ЗК України.

Вирішуючи питання про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, судом встановлено наявність підстав для залишення її без руху, зважаючи на наступне.

Згідно із частиною 6 статті 164 ГПК України у разі прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.

Разом з цим, в порушення зазначеного припису прокурором не надано доказів внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірної земельної ділянки.

При цьому суд зазначає, що посилання прокурора у позовній заяві на недобросовісність дій відповідача як на підставу для витребування майна не виключає необхідність залишення позову без руху із викладеної вище підстави. Так, відповідні аргументи не можуть бути оцінені судом на стадії прийняття позовної заяви. Більше того, чинне законодавство не пов`язує обов`язок позивача внести на депозитний рахунок суду грошові кошти у розмірі вартості спірного майна з попередньою оцінкою добросовісності дій відповідача. Цей обов`язок є імперативним і не залежить від обставин справи чи доводів, викладених у позовній заяві.

З огляду на положення частини 5 статті 12 ЦК України, за змістом якої, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Зазначена норма закріплює презумпцію добросовісності та розумності поведінки особи, яка реалізує своє суб`єктивне право. Ця презумпція може бути спростована виключно на підставі обставин, установлених судом у відповідному процесуальному порядку.

У контексті положень ГПК України спростування зазначеної презумпції можливе лише на стадії судового розгляду справи по суті, оскільки саме на цій стадії суд здійснює дослідження поданих сторонами доказів, встановлює юридично значимі обставини та дає правову оцінку діям сторін у межах реалізації ними своїх прав.

Відтак, питання добросовісності чи недобросовісності набувача майна повинно вирішуватись судом лише з урахуванням досліджених у межах конкретної справи доказів, що унеможливлює встановлення відповідних обставин на етапі відкриття провадження у справі.

Вказане відповідає також загальним засадам господарського судочинства, зокрема принципам змагальності сторін та рівності учасників процесу перед законом і судом, передбаченим статтями 7 та 13 ГПК України.

Судом встановлено, що у справі №914/2777/25 майно витребовується прокурором на підставі статті 387 ЦК України, відповідно до якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Окрім того, у позовній заві прокурор вважає поведінку відповідача недобросовісною при набутті у власність спірної земельної ділянки.

Також, згідно з частинами 1, 4 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках

Отже, з урахуванням викладеного, суддя доходить висновку, що правовідносини у цій справі регулюються, зокрема, положеннями статей 387 та 388 ЦК України, які визначають підстави та порядок витребування майна з чужого незаконного володіння, у тому числі від добросовісного набувача.

Крім того, застосування інституту віндикації зумовлює необхідність встановлення судами обставин, що свідчать про добросовісність або недобросовісність дій кінцевого набувача майна, що, у свою чергу, є ключовим для дотримання принципу пропорційності при вирішенні питання про допустимість втручання в його право власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.11.2021 у справі №925/1351/19 виснувала, що для розкриття критерію пропорційності велике значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (постанови від 26.06.2019 у справі №669/927/16-ц, від 01.04.2020 у справі №610/1030/18).

Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність, насамперед, від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі №925/1351/19).

Отже, незаконним володільцем може бути і добросовісний, і недобросовісний набувач.

Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач навпаки на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку.

Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі №922/488/22 від 12.02.2025.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне зазначити, що вимога частини 6 статті 164 ГПК України щодо подання разом із позовною заявою доказів внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна та чинної на момент подання позову експертної грошової оцінки такого майна має імперативний характер і не допускає розширювального тлумачення.

Слід також зазначити, що встановлення обов`язку щодо сплати відповідних грошових коштів на депозитний рахунок суду не поставлено в залежність від суб`єктивної оцінки прокурором обставин справи чи від його правового висновку щодо добросовісності чи недобросовісності набувача майна.

Крім того, необхідність виконання відповідного обов`язку прокурором зумовлена не лише формальною вимогою закону, а й сутністю механізму судового захисту у спорах про витребування майна, який має забезпечувати баланс інтересів сторін, зокрема прав потенційно добросовісного набувача.

Запроваджений законодавцем процесуальний обов`язок спрямований на запобігання безпідставному або непропорційному втручанню в право власності особи, щодо якої не встановлено факту протиправної поведінки.

З огляду на це, внесення суми компенсації на депозитний рахунок суду є необхідною процесуальною умовою для забезпечення балансу прав сторін та можливості ухвалення рішення про витребування майна у добросовісного набувача. У разі невнесення такої суми суд буде позбавлений можливості задовольнити відповідну вимогу позову, навіть за наявності підстав для її задоволення.

Щодо експертно-грошової оцінки земельної ділянки слід зазначити таке.

Законодавством чітко передбачено, що вартість спірного майна при зверненні з віндикаційним позовом визначається шляхом проведення його оцінки в порядку, передбаченому законом, і така оцінка повинна бути чинною станом на момент подання позовної заяви.

Однак, судом встановлено, що прокурор, усупереч положенням частини 6 статті 164 ГПК України, при зверненні з позовом не долучив документи, які підтверджують вартість спірного майна, а саме експертно-грошову оцінку земельної ділянки, здійснену в порядку, визначеному законом, чинну на дату подання позовної заяви.

Натомість прокурор до матеріалів позову долучив лише Витяг НВ-025 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, складений 17.07.2025.

З цього приводу суд зазначає, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок, що здійснюється на основі встановлених державою нормативів, має іншу правову природу, механізм визначення та призначення, не є і не може замінювати експертну грошову оцінку, яка базується на індивідуальному дослідженні конкретного об`єкта нерухомості з урахуванням його фактичних характеристик і ринкових умов.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав і професійну оціночну діяльність» експертна грошова оцінка це визначення вартості майна, що проводиться суб`єктом оціночної діяльності на підставі оцінювальних методик, затверджених законодавством, з урахуванням реального стану речей, стану ринку, місцезнаходження майна та інших характеристик.

Нормативна грошова оцінка, натомість, є типово-статистичним показником, застосовуваним для цілей оподаткування, землеустрою та державного контролю, і здійснюється за методологією, встановленою Кабінетом Міністрів України (Постанова КМУ№1147 від 24.12.2014).

У контексті процесуального забезпечення позовів про витребування майна саме експертна грошова оцінка, чинна на дату подання позову, відповідає критеріям достовірності, індивідуалізації та відповідності ринковим умовам, що є необхідним для належного визначення розміру коштів, які мають бути внесені на депозитний рахунок суду відповідно до частини 6 статті 164 ГПК України.

Отже, долучення до матеріалів справи виключно витягу з нормативної грошової оцінки, не може вважатися належним доказом вартості спірного майна, що відповідає вимогам процесуального законодавства.

Така оцінка не містить індивідуального аналізу конкретної земельної ділянки і не відображає її фактичної ринкової вартості на момент подання позову, а тому не забезпечує дотримання принципу пропорційності захисту прав сторін, який є конституційно гарантованим.

Більше того, із зазначеного витягу неможливо встановити, чи відповідає зазначена сума хоча б актуальній нормативній грошовій оцінці земельної ділянки саме на дату подання позову. У витязі вказано лише дату його формування, без зазначення дати, станом на яку розраховано вартість, що унеможливлює перевірку цього доказу.

Натомість, експертна грошова оцінка вартості майна це фахова, об`єктивна оцінка вартості конкретного майна на певну дату, яку проводить сертифікований оцінювач або експертна організація. Вона базується на актуальних ринкових умовах, характеристиках майна, його місцезнаходженні, технічному стані, а також інших факторах.

З огляду на викладене, прокурору слід надати суду матеріали експертно-грошової оцінки вартості спірного нерухомого майна, здійсненої в порядку, визначеному законом, чинної на дату подання позовної заяви.

Суд зауважує, що перевірка судом на стадії прийняття позовної заяви виконання позивачем вимог закону щодо внесення на депозитний рахунок суми вартості спірного майна можлива не інакше, як на підставі чинної на момент звернення з позовом до суду оцінки цього майна, здійсненої в порядку, передбаченому законом. Недолученння до матеріалів справи експертно-грошової оцінки земельної ділянки перешкоджає належному процесуальному розгляду справи та наданні судом оцінки тим обставинам, що підлягають перевірці при відкритті провадження у справі. Крім того, від достовірності та своєчасності такої оцінки безпосередньо залежить правильність визначення розміру судового збору, сплата якого є обов`язковою умовою для відкриття провадження в справі.

У відповідності до частини 1 статті 174 ГПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Крім цього, проаналізувавши наявні матеріали позовної заяви, суд вважає за необхідне розкрити сторонам таку інформацію.

В юридичному департаменті Львівської міської ради працює дружина рідного брата судді Крупника Р.В., яка є однією із 30 осіб, що вправі представляти інтереси Львівської міської ради в судах. Враховуючи те, що з доданих до позовної заяви документів не вбачається, що представництво інтересів Львівської міської ради у справі №914/2777/25 здійснює чи буде здійснюватися дружиною рідного брата судді, відтак суд вважає, що підстави для самовідводу судді Крупника Р.В. відсутні, однак існує доцільність в розкритті цієї інформації.

Керуючись статтями 56, 60, 162, 164, 172, 174, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позовну заяву керівника Франківської окружної прокуратури міста Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Амальфі-Про» про витребування земельної ділянки залишити без руху.

2. Надати керівнику Франківської окружної прокуратури міста Львова строк для усунення недоліків 10 днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

3. Встановити керівнику Франківської окружної прокуратури міста Львова спосіб усунення недоліків позовної заяви шляхом надання:

- документа, що підтверджує внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви;

- експертно-грошової оцінки спірної земельної ділянки,здійсненої в порядку, визначеному законом, та чинної на дату подання позовної заяви.

4. Роз`яснити керівнику Франківської окружної прокуратури міста Львова, що у випадку не усунення недоліків позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважатиметься неподаною і буде повернута особі, що звернулася із позовною заявою.

5. Розкрити інформацію про те, що в юридичному департаменті Львівської міської ради працює дружина рідного брата судді Крупника Р.В.

6. Ухвала набирає законної сили в порядку статті 235 ГПК України.

Веб-адреса сторінки суду http://lv.arbitr.gov.ua на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі.

Суддя Крупник Р.В.