ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 р. м. Ужгород Справа № 907/749/25

Суддя Господарського суду Закарпатської області Лучко Р.М.,

розглянувши матеріали справи

за позовом Закарпатського обласного центру зайнятості, м. Ужгород

до відповідача Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Закарпатгаз», м. Ужгород

про стягнення 55 793,97 грн

секретар судового засідання Піпар А.Ю.

учасники справи не викликались

ВСТАНОВИВ:

Закарпатський обласний центр зайнятості звернувся до Господарського суду Закарпатської з позовом про стягнення з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Закарпатгаз» як з роботодавця 55 793,97 грн допомоги по безробіттю у зв`язку з поновленням безробітного на роботі за рішенням суду в порядку частини 4 статті 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Господарського суду Закарпатської області від 08.07.2025, до розгляду справи № 907/749/25 визначено суддю Ремецькі О.Ф.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 11.07.2025 задоволено самовідвід судді Ремецькі О.Ф. від розгляду справи №907/749/25.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №907/749/25 визначено головуючого суддю Лучка Р.М., що підтверджується протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 липня 2025 року.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 16 липня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розглянути спір в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи та встановлено строки для подання заяв по суті спору.

Відповідач не скористався наданим йому правом заперечити проти позовних вимог та надати суду відзив на позов, його представник в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином у встановленому законом порядку шляхом надіслання ухвали від 16.07.2025 до електронного кабінету Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Закарпатгаз», що підтверджується довідкою про доставку електронного листа від 17.07.2025 року.

Учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд (ч. 2 ст. 14 ГПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

Відтак, відповідно до положень ч. ч. 8, 9 ст. 165, ч. 1 ст. 251 ГПК України у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглядаючи долучене до позовної заяви клопотання позивача про витребування від АТ «Державний ощадний банк України» інформацію про розмір нарахованої та виплаченої допомоги по безробіттю ОСОБА_1 за період з 17.05.2022 по 27.11.2022 суд не вбачає підстав для його задоволення, позаяк приписами ст. 81 ГПК України визначено право суду за клопотанням учасника справи витребувати докази, а не інформацію, відповідні докази за змістом п. 1 ч. 2 ст. 81 ГПК України мають бути чітко ідентифіковані, а причин неможливості надання суду первинних платіжних документів, платником по яких є сам позивач Закарпатським обласним центром зайнятості не зазначено.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Правова позиція позивача.

Позовні вимоги мотивовані тією обставиною, що позивачем в період з 17.05.2022 по 27.11.2022 здійснювалася виплата допомоги по безробіттю ОСОБА_1 в розмірі 55 793,97 грн та вказана сума підлягає стягненню з відповідача на підставі приписів статей 34, 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» у зв`язку з поновленням вказаної особи на посаді відповідно до рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 27.03.2023 у справі №297/1231/22.

Заперечення (відзив) відповідача

Відповідачем не подано відзиву на позов відповідно до приписів ст.ст. 165, 178 ГПК України.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ.

ОСОБА_1 працював в Акціонерному товаристві «Оператор газорозподільної системи «Закарпатгаз» (надалі АТ «Закарпатгаз») на посаді майстра групи газорегуляторного пункту/шафового газорегуляторного пункту служби експлуатації систем газопостачання управління експлуатації АТ «Закарпатгаз» (віддалене робоче місце, м. Берегово), з якої він був звільнений 13.04.2022 у зв`язку з скороченням штату працівників відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, згідно із наказом (розпорядженням) голови правління АТ «Закарпатгаз» від 13 квітня 2022 року № 295-ос «Про припинення трудового договору (контракту)».

17 травня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Берегівської міськрайонної філії Закарпатського обласного центру зайнятості із заявами від 17.05.2022 про надання статусу безробітного та про призначення виплати допомоги по безробіттю, за результатами розгляду яких йому надано статус безробітного та призначено з 17.05.2022 виплату допомоги по безробіттю (наказ № НТ220517 від 17.05.2022).

Встановлено, що в період з 17.05.2022 по 27.11.2022 ОСОБА_1 перебував в статусі безробітного та отримував від позивача виплати по безробіттю на загальну суму 55 793,97 грн, що підтверджується долучено до позову довідкою про розрахунок та виплату допомоги по безробіттю ОСОБА_1 за період з 17.05.2022 року по 27.11.2022 року.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 27.03.2023 у справі №297/1231/22 (з урахуванням додаткового рішення від 04.07.2023), залишеними без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 16.05.2024 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Закарпатгаз» та, зокрема, поновлено ОСОБА_1 на займаній на час звільнення посаді майстра групи газорегуляторного пункту/шафового газорегуляторного пункту служби експлуатації систем газопостачання управління експлуатації Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Закарпатгаз», стягнуто з АТ «Закарпатгаз» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Вказане рішення Берегівського районного суду Закарпатської області набрало законної сили у встановленому порядку.

Згідно з наказом № 195-ОС від 28.03.2023 голови правління АТ «Закарпатгаз» «Про поновлення на роботі ОСОБА_2 » вказану особу поновлено на посаді майстра групи газорегуляторного пункту/шафового газорегуляторного пункту служби експлуатації систем газопостачання управління експлуатації Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Закарпатгаз».

Як свідчить витяг з персональної картки №09211 (рішення, прийняті центром зайнятості/філією центру зайнятості щодо зареєстрованого безробітного)

по особі ОСОБА_1 14.12.2022 йому припинено виплату допомоги по безробіттю (наказ №НН221214), а 27.01.2023 також і його реєстрацію в центрі зайнятості як безробітного (наказ №НТ230127).

Відповідно до наказу Берегівської районної філії Закарпатського обласного центру зайнятості від 10.03.2025 № НТ250310 постановлено вжити заходів щодо повернення коштів на користь Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, направити рекомендованим листом письмову претензію до АТ «Закарпатгаз» щодо повернення (відшкодування) коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття у сумі 55 793,97 грн, виплачену як допомога по безробіттю гр. ОСОБА_1 за період з 17.05.2022 року по 27.11.2022 року.

Листом № 101 від 27.03.2025 позивач звертався до АТ «Закарпатгаз» з вимогою добровільного повернення коштів, виплачених як допомога по безробіттю ОСОБА_1 в розмірі 55 793,97 грн. Означений лист залишився без відповіді та задоволення відповідачем

Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини, встановлення наявності підстав для покладення на відповідача обов`язку компенсації виплаченої позивачем ОСОБА_1 допомоги по безробіттю за час його реєстрації в центрі зайнятості і є предметом судового дослідження у даній справі.

ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» (тут і надалі в редакції на час виникнення спірних правовідносин) статусу безробітного може набути, зокрема, особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.

Відповідно до ч. 2 цієї ж статті статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою (у тому числі поданою засобами електронної ідентифікації) у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування.

Згідно ч. 1 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (тут і надалі в редакції на час виникнення спірних правовідносин) право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У ч. 3 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» зазначено, що допомога по безробіттю виплачується з 8 дня після реєстрації застрахованої особи в установленому порядку в державній службі зайнятості.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 44 Закону України «Про зайнятість населення» передбачено, що зареєстровані безробітні мають право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття та цього Закону.

Згідно з абз. 7 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття має право стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

Положеннями частини 4 статті 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» визначено, що саме судове рішення про поновлення на роботі може бути правовою підставою для утримання з працедавця суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному.

В постанові Верховного Суду від 06.07.2018 у справі №921/220/17-г/16 зазначено, що обов`язок роботодавця відшкодувати Фонду загальнообов`язкового державного страхування України на випадок безробіття вартість соціальних послуг, наданих безробітному, в разі поновлення його на роботі за рішенням суду виникає у тому випадку, якщо невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю потягло за собою незаконне звільнення з роботи застрахованої особи і саме через цю подію така особа втратила заробітну плату і була вимушена стати на облік як безробітна та отримувати страхові виплати.

Також, в п. 54 постанови Верховного суду від 18.03.2021 № 917/462/20 викладено правову позицію, за якою відповідно до ст. 34, 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» роботодавець зобов`язаний відшкодувати Фонду суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Резюмуючи наведене, слід дійти висновку, що відповідно до статей 34, 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» Фонд має право стягувати з роботодавця суму виплачених страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а роботодавець - зобов`язаний відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.09.2018 у справі № 902/291/17, постанові Верховного Суду від 22.11.2023 у справі №905/2155/21).

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 був незаконно звільнений АТ «Закарпатгаз» зі займаної посади майстра групи газорегуляторного пункту/шафового газорегуляторного пункту служби експлуатації систем газопостачання управління експлуатації Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Закарпатгаз», що встановлено рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 27.03.2023 у справі №297/1231/22 (з урахуванням додаткового рішення від 04.07.2023), залишеними без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 16.05.2024, яким серед іншого ОСОБА_1 поновлено на займаній посаді.

За встановленими у справі обставинами в період реєстрації в статусі безробітного, а саме: з 17.05.2022 по 27.11.2022 позивачем виплачено ОСОБА_1 допомогу по безробіттю на загальну суму 55 793,97 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про розрахунок та виплату допомоги по безробіттю ОСОБА_1 за період з 17.05.2022 року по 27.11.2022 року, не заперечується відповідачем у справі, а відтак, в силу наведених вище норм чинного законодавства у роботодавця ОСОБА_1 (АТ «Закарпатгаз») виник обов`язок відшкодувати Фонду загальнообов`язкового державного страхування України на випадок безробіття вартість соціальних послуг, наданих безробітному.

Таким чином, саме АТ «Закарпатгаз» було роботодавцем ОСОБА_1 , яким допущено його незаконне звільнення з займаної посади, а відтак, зобов`язання виконати вимогу, передбачену абз. 7 ч. 1 ст. 34, ч. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» щодо відшкодування позивачу виплаченої останнім допомоги по безробіттю в розмірі 55 793,97 грн покладено на відповідача, як роботодавця в спірних правовідносинах, що слугує підставою для висновку про підставність та обгрунтованість заявлених у справі позовних вимог.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 ст. 73 ГПК України унормовано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Надточий проти України» від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

У постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. також постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18).

За загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості для реалізації стандарту більшої переконливості (такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №645/5557/16-ц).

Верховний Суд у постанові від 29.01.2021 у справі №922/51/20 зазначив про те, що реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Окрім того, суд враховує висновки в рішенні ЄСПЛ у справі «Проніна проти України», в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі «Шевельов проти України»).

Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, зважаючи на зазначене вище, позовні вимоги як обґрунтовано заявлені, підтверджені належними та допустимими доказами підлягають до задоволення в заявленому розмірі.

Розподіл судових витрат.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача в справі.

Відповідно до ч. 5 ст. 240 ГПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 126, 129, 221, 236, 238, 240, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Закарпатгаз» (88015, м. Ужгород, вул. Коновальця Євгена, буд. 2, ) на користь Закарпатського обласного центру зайнятості (88009, м. Ужгород, вул. Новака, буд. 45, ) 55 793,97 грн (п`ятдесят п`ять тисяч сімсот дев`яносто три гривні 97 копійок) коштів виплачених як допомога по безробіттю ОСОБА_1 та 3028,00 грн (три тисячі двадцять вісім гривень 00 копійок) у повернення сплаченого судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного Господарського суду.

Повне судове рішення складено та підписано 16 вересня 2025 року.

Суддя Лучко Р.М.