ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2025 р. Справа№ 910/2414/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яценко О.В.

суддів: Гончарова С.А.

Хрипуна О.О.

за участю секретаря судового засідання: Антонюк А.С.

за участю представників учасників справи відповідно до протоколу судового засідання від 16.09.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВМГ ЦЕНТР»

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2025 (повний текст складено 12.06.2025)

у справі № 910/2414/25 (суддя Карабань Я.А.)

за позовом Київської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВМГ ЦЕНТР»

про стягнення 1 533 815,91 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВМГ ЦЕНТР», у якому просив стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати в сумі 1 700 815,91 грн. за користування земельною ділянкою загальною площею 0,6733 га за кадастровим номером :79:054:0032 по вул. Казимира Малевича, 86 у Голосіївському районі міста Києва на якій перебуває належний відповідачу об`єкт нерухомого майна. Вказана плата нарахована за період з 30.06.2023 по 02.06.2024.

Заявлена до стягнення сума позивачем обрахована наступним чином:

- за період з 30.06.20223 по 31.12.2023 сума безпідставно збережених коштів становить 1 232 481,03 грн., за період з 01.01.2024 по 02.06.2024 - 1 075 334,88 грн.;

- загальна сума коштів, які відповідач мав сплатити за вказаний період становить 2 307 815,91 грн. (1 232 481,03+1 075 334,88);

- відповідачем було сплачено 607 000,00 грн.;

- за таких обставини до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають кошти в сумі 1 700 815,91 грн. (2 307 815,91-607 000,00).

У відзиві на позов відповідач визнав позовні вимоги в частині 551 552,15 грн. та просив розстрочити виконання рішення суду в цій частині на 12 місяців платежами по 45 962,68 грн. (551 552,15/12).

Зі змісту відзиву вбачається, що відповідач стверджує, що він у 2023 році сплатив 826 263,76 грн. земельного податку, а 2024 році сплатив 774 000,00 грн., а також за червень сплатив 156 000,00 грн. з огляду на що він визнає позовні вимоги в сумі 551 552,15 грн. (1 232 481,03+1 075 334,88-774 000,00-156 000,00).

У відповіді на відзив позивач зазначив про те, що оплати в сумі 607 000,00 грн. були ним враховані при наведенні розрахунків у позовній заяві, решта наданих відповідачем платіжних інструкції не стосуються спірного періоду, а також заявив про зменшення ним позовних вимог на 167 000,00 грн. до 1 533 815,91 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.06.2025 у справі № 910/2414/25 позов задоволено, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено 1 533 815,91 грн. безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою та 13 092,48 грн. судового збору, у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «ВМГ ЦЕНТР» про розстрочення виконання рішення відмовлено.

Під час розгляду спору сторін по суті, суд першої інстанції встановив, що:

- із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими;

- фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини першої статті 1212 ЦК України;

- оскільки, відповідач не є власником та постійним землекористувачем земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, то єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата;

- з огляду на те, що земельна ділянка з кадастровим номером :79:054:0032 є сформованою у розумінні статті 79-1 ЗК України з 30.06.2023, то позивач правомірно обраховує розмір безпідставно збережених відповідачем коштів орендної плати за період з 30.06.2023 по 02.06.2024, тобто до дати укладення з відповідачем договору оренди 03.06.2024;

- виконаний позивачем розрахунок орендної плати за період з 30.06.2023 по 02.06.2024 є вірним;

- з огляду на часткову сплату відповідачем, заборгованість останнього перед позивачем за спірний період складає 1 533 815,91 грн.

Водночас суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення заяви відповідача про розстрочення виконання рішення суду, зазначивши, що:

- розстрочка/відстрочка виконання судового рішення є винятковим засобом, який застосовується судом за наявності обґрунтованих доказів того, що негайне виконання рішення призведе до суттєвого погіршення фінансового стану заявника або до інших критичних наслідків;

- відповідач, посилається тільки на відсутність його вини в несплаті заборгованості, разом з тим доказів щодо несприятливого фінансового стану відповідача чи доказів, які б свідчили про те, що негайне виконання рішення суду у даній справі суттєво ускладнить його фінансовий стан або унеможливить виконання основних функцій, відповідачем не надано;

- отже відповідачем не доведено та судом не встановлено наявності обставин для розстрочення виконання судового рішення в даній справі.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «ВМГ ЦЕНТР» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2025 у справі № 910/2414/25 скасувати в частині відмови у задоволенні клопотання про розстрочення виконання судового рішення, розстрочити виконання рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2025 у справі № 910/2414/25 на 12 місяців шляхом сплати 127 818,00 грн. на місяць, починаючи з дати набрання ним законної сили.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на те, що:

- суд першої інстанції не навів жодної мотивованої оцінки заявленого клопотання про розстрочення виконання судового рішення;

- відповідач визнав частину позову добровільно у розмірі 551 552,15 грн., у 2023- 2024 роках відповідач сплатив понад 1,5 млн. грн.. земельного податку та орендної плати, відповідач не уникав обов`язку сплати, а зумовлена заборгованість виникла через правову невизначеність та відсутність укладеного договору до 03.06.2024, платоспроможність відповідача у випадку розстрочення очевидна, що забезпечує ефективність виконання рішення у розумні строки;

- суд має враховувати реальні фінансові можливості боржника, умови, за яких виникла заборгованість, і не допускати порушення принципу справедливості та пропорційності. Наявність платіжної дисципліни відповідача, відсутність зловживань з його боку, а також готовність погасити заборгованість у розумні строки, є підставою для задоволення заяви про розстрочку виконання судового рішення;

- у даному випадку відповідач регулярно сплачував платежі, не допускав зловживань, добровільно визнав частину позовних вимог, запропонував суду графік виплат. Вказане свідчить про те, що розстрочення рішення суду на 12 місяців є належною процесуальною формою балансу інтересів сторін;

- наведені докази сплати понад 1,5 млн грн (включаючи переплату та податкову дисципліну), разом із графіком запропонованої сплати, не були оцінені належним чином, при цьому суд першої інстанції не дослідив надані документи, не витребував додаткові пояснення, що свідчить про формальний розгляд заяви.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2025 справа № 910/2414/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Тищенко О.В., Хрипун О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.07.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ВМГ ЦЕНТР» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2025 у справі № 910/2414/25, постановлено розгляд справи здійснювати у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, справу № 910/2414/25 призначено до розгляду на 29.07.2025 об 11:30 год.

07.07.2025 матеріали справи № 910/2114/25 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

18.07.2025 до суду від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів, в якому відповідач просить долучити до матеріалів справи лист позивача з реквізитами для виконання судового рішення та доказ часткового погашення боргу і врахувати їх при розгляді апеляційної скарги. До вказаного клопотання додані копії листа позивача № 08/226-2612 від 08.07.2025 та листа відповідача № 08/17 від 15.07.2025 з додатками (копії платіжних інструкцій № 1387 від 14.07.2025 та № 1375 від 09.07.2025).

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 28.07.2025 № 09.1-08/1742/25 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/2414/25 у зв`язку з перебуванням судді Тищенко О.В., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці у період з 28.07.2025 по 01.08.2025 включно.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 28.07.2025 справа № 910/2414/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Іоннікова І.А., Хрипун О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.07.2025 справу № 910/2414/25 прийнято до свого провадження визначеною колегією суддів (головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Іоннікова І.А., Хрипун О.О.), розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ВМГ ЦЕНТР» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2025 у справі № 910/2414/25 призначено на 02.09.2025 об 11:40 год.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 27.08.2025 № 09.1-08/1990/25 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/2414/25 у зв`язку з рішенням Вищої ради правосуддя від 07.08.2025 про звільнення судді Іоннікової І.А., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відставку.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 27.08.2025 справа № 910/2414/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Хрипун О.О., Тищенко О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.08.2025 справу № 910/2414/25 прийнято до свого провадження визначеною колегією суддів (головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Тищенко О.В., Хрипун О.О.), учасників справи повідомлено, що розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ВМГ ЦЕНТР» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2025 у справі № 910/2414/25 відбудеться у раніше визначені дату та час 02.09.2025 об 11:40 год.

02.09.2025 до суду від апелянта надійшло клопотання, в якому заявник просить суд розглянути справу за відсутності представників сторін.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 02.09.2025 № 09.1-08/2026/25 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/2414/25 у зв`язку з перебуванням судді Тищенко О.В., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці 02.09.2025.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 02.09.2025 справа № 910/2414/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Хрипун О.О., Гончаров С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.09.2025 справу № 910/2414/25 прийнято до свого провадження визначеною колегією суддів (головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Гончаров С.А., Хрипун О.О.), розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ВМГ ЦЕНТР» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2025 у справі № 910/2414/25 призначено на 16.09.2025 об 11:10 год.

Щодо долучення до матеріалів додаткових доказів, а саме копії листа позивача № 08/226-2612 від 08.07.2025 та листа відповідача № 08/17 від 15.07.2025 з додатками (копії платіжних інструкцій № 1387 від 14.07.2025 та № 1375 від 09.07.2025) колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

За змістом частин 4, 8 ст. 80 ГПК України, яка визначає загальний порядок подання доказів, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу; докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

У постанові Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №910/17343/20, судом касаційної інстанції, серед іншого, зазначено про наступне:

- системний аналіз ст.ст. 80, 269 ГПК України свідчить про те, що докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на позивача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії (наприклад, якщо стороні не було відомо про існування доказів), тягар доведення яких також покладений на учасника справи (схожий висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17, від 18.06.2020 у справі № 909/965/16);

- так, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.05.2020 у справі № 916/2187/18 викладено висновок про те, що, подаючи відповідні докази, відповідач звертав увагу суду апеляційної інстанції на те, що документи, які ним подані, датовані вереснем та груднем 2019 року, отже, вони не існували станом на дату винесення рішення судом першої інстанції, а також на дату прийняття ухвали апеляційним судом від 22.04.2019. Відтак, відповідно до ч.ч. 3, 8 ст. 80 та ч. 3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції повинен був належним чином дослідити, чи міг відповідач подати такі докази до суду першої інстанції та чи не є це винятковим випадком, згідно з яким апеляційний господарський суд повинен був оцінити такі документи;

- враховуючи висновок щодо застосування норми ч. 3 ст. 269 ГПК України, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.05.2020 у справі № 916/2187/18, колегія суддів не може не погодитися з твердженням скаржника про те, що суд апеляційної інстанції протокольною ухвалою від 11.11.2021 безпідставно відхилив клопотання позивача про прийняття до розгляду та дослідження нових доказів, долучених до апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2021 у цій справі, зокрема, протоколу огляду місця події від 12.07.2021, складеного старшим дізнавачем відділу дізнання Печерського УП ГУПН в м. Києві Трохимець А. О. в рамках кримінального провадження від 02.12.2020 № 0001148, та доданих до зазначеного протоколу відеозаписів, які (докази) в розумінні ст. 391 ГПК України можуть підтверджувати триваючий характер правопорушення та з об`єктивних причин не могли бути надані позивачем до місцевого господарського суду з огляду на ухвалення ним рішення від 24.06.2021, тобто до проведення зазначеної процесуальної дії;

- натомість Верховний Суд зауважує, що всупереч вимогам ч. 3 ст. 269 ГПК України апеляційний суд вибірково прийняв до уваги доказ (лист Печерського УП ГУНП у м. Києві від 08.10.2021 № 867-173/125/52-2021, в якому зазначено про закриття 01.10.2021 кримінального провадження від 02.12.2020 № 0001148), наданий відповідачем безпосередньо до апеляційного суду.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Наведені положення передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи» і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою) (такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13.04.2021 у справі №909/722/14).

Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства, зокрема є: змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Законом можуть бути визначені також інші засади судочинства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України частини 3 статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема: верховенство права; змагальність сторін; пропорційність; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами тощо.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм процесуального законодавства, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, зобов`язаний забезпечувати дотримання принципу змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, доведенні перед судом їх переконливості, сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом задля прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, яке буде відповідати завданням господарського судочинства.

У рішенні від 03.01.2018 «Віктор Назаренко проти України» (Заява №18656/13) ЄСПЛ наголосив, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони матимуть змогу висловити свої думки щодо кожного документа в матеріалах справи (див. рішення у справі «Беер проти Австрії» (Beer v. Austria), заява №30428/96, пункти 17, 18, від 06 лютого 2001 року)

Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992).

У пункті 7 розділу II рішення у справі «Мінак та інші проти України» ЄСПЛ указав, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною (рішення від 27.10.1993 у справах «Авотіньш проти Латвії», заява №17502/07, пункт 119 та «Домбо Бехеєр Б. В. проти Нідерландів», пункт 33). Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі з апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи (пункти 17 - 18 рішення від 06.02.2021 у справі «Беер проти Австрії», заява №30428/96).

Враховуючи правовий висновок щодо застосування норми ч. 3 ст. 269 ГПК України, викладений у постанові Верховного Суду від 27.05.2020 у справі №916/2187/18, колегія суддів дійшла до висновку про поновлення пропущеного строку та прийняття до розгляду всіх поданих учасниками судового процесу до суду апеляційної інстанції пояснень та доказів, оскільки такі пояснення та докази можуть підтвердити або спростувати правові позиції сторін та, відповідно, встановити наявність або відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Станом на 16.09.2025 до Північного апеляційного господарського суду відзивів на апеляційну скаргу, інших клопотань від учасників справи не надходило.

Відповідач в судове засідання представників не направив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників відповідача за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції зміні чи скасуванню, з наступних підстав.

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВМГ ЦЕНТР», у якому просив стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати в сумі 1 700 815,91 грн. за користування земельною ділянкою загальною площею 0,6733 га за кадастровим номером :79:054:0032 по вул. Казимира Малевича, 86 у Голосіївському районі міста Києва на якій перебуває належний відповідачу об`єкт нерухомого майна. Вказана плата нарахована за період з 30.06.2023 по 02.06.2024.

Заявлена до стягнення сума позивачем обрахована наступним чином:

- за період з 30.06.20223 по 31.12.2023 сума безпідставно збережених коштів становить 1 232 481,03 грн., за період з 01.01.2024 по 02.06.2024 - 1 075 334,88 грн.;

- загальна сума коштів, які відповідач мав сплатити за вказаний період становить 2 307 815,91 грн. (1 232 481,03+1 075 334,88);

- відповідачем було сплачено 607 000,00 грн.;

- за таких обставини до стягнення з відповідач на користь позивача підлягають кошти в сумі 1 700 815,91 грн. (2 307 815,91-607 000,00).

У відзиві на позов відповідач визнав позовні вимоги в частині 551 552,15 грн. та просив розстрочити виконання рішення суду в цій частині на 12 місяців платежами по 45 962,68 грн.(551 552,15/12).

Зі змісту відзиву вбачається, що відповідач стверджує, що він у 2023 році сплатив 826 263,76 грн. земельного податку, а 2024 році сплатив 774 000,00 грн., а також за червень сплатив 156 000,00 грн. з огляду на що він визнає позовні вимоги в сумі 551 552,15 грн. (1 232 481,03+1 075 334,88-774 000,00-156 000,00).

У відповіді на відзив позивач зазначив про те, що оплати в сумі 607 000,00 грн. були ним враховані при наведенні розрахунків у позовній заяві, решта наданих відповідачем платіжних інструкції не стосуються спірного періоду, а також заяви в про зменшення ним позовних вимог на 167 000,00 грн. до 1 533 815,91 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.06.2025 у справі № 910/2414/25 позов задоволено, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено 1 533 815,91 грн. безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою та 13 092,48 грн. судового збору, у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «ВМГ ЦЕНТР» про розстрочення виконання рішення відмовлено.

За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як слідує зі змісту апеляційної скарги, у цій справі рішення суду першої інстанції відповідачем оскаржується лише в частині відмови у задоволенні клопотання про розстрочення виконання судового рішення, а відтак, враховуючи, що рішення щодо розгляду спору сторін по суті, а саме в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 1 533 815,91 грн. безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою та 13 092,48 грн. судового збору апелянтом не оскаржується, згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України, в цих частинах рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядається.

При цьому колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення щодо розгляду спору сторін по суті, а саме в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 1 533 815,91 грн. безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою та 13 092,48 грн. судового збору.

Щодо наданих відповідачем доказів часткового виконання ним рішення, колегія суддів зазначає про таке.

Колегія суддів зазначає про те, що наданими відповідачем в суді апеляційної інстанції доказами, а саме копіями платіжних інструкцій № 1387 від 14.07.2025 та № 1375 від 09.07.2025 підтверджується, що після винесення судом першої інстанції рішення у цій справі відповідач перерахував позивачу кошти в сумі 13 092,48 грн. та 127 818,00 грн.

Апеляційний суд враховує висновки, викладені Верховним Судом у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 916/3006/23, щодо можливості прийняття на стадії апеляційного розгляду справи доказів та закриття провадження у справі, якщо предмет спору припинив існування після ухвалення судом першої інстанції рішення у справі:

« 7.35. Таким чином, Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду висновує, що суд закриває провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору існував на момент виникнення останнього, але припинив існування в процесі розгляду справи на час (до) ухвалення судом першої інстанції рішення по суті спору. У випадку виникнення обставин припинення існування предмета спору на стадії апеляційного (касаційного) перегляду справи, відсутні підстави для застосування пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України та скасування судового рішення по суті спору лише з мотивів виникнення зазначених обставин, якщо законність та обґрунтованість судового рішення не спростована за наслідками апеляційного (касаційного) розгляду справи.

7.36. Водночас у разі, якщо при апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції встановлено наявність підстав, за яких судове рішення підлягає скасуванню, оскільки є незаконним і необґрунтованим, то, у разі встановлення також і обставин припинення існування предмета спору, які (обставини) виникли вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, таке рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України. Подібний підхід застосовний відповідно до частини третьої статті 278 ГПК України, згідно із якою у разі, якщо настала смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництво (пункт 6 частини першої статті 231 ГПК України) після ухвалення судового рішення, застосуванню підлягають положення статті 231 ГПК України у разі, якщо судом першої інстанції ухвалено, відповідно, незаконне і необґрунтоване рішення.

7.37. Отже, при застосуванні пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України слід враховувати, що закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми процесуального законодавства можливе у разі, коли:

- предмет спору існував на момент порушення провадження у справі та припинив існування в процесі розгляду справи на час (до) ухвалення судом першої інстанції судового рішення і ці обставини не були взяті до уваги судом першої інстанції при ухваленні судового рішення;

- при апеляційному перегляді судового рішення першої інстанції встановлено, що судове рішення підлягає скасуванню, оскільки є незаконним і необґрунтованим то, у разі встановлення також і обставин припинення існування предмета спору, які (обставини) виникли вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, таке рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України.

7.38. У тому разі, коли суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, то встановлені апеляційним судом обставини припинення існування предмету спору, які (обставини) виникли вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, не можуть бути підставою для скасування судового рішення згідно зі статтею 278 ГПК України та закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України".

Крім того колегія суддів враховує, що Велика Палата Верховного Суду в ухвалах від 09.08.2019 у справі № 910/12968/17, від 04.11.2019 у справі №916/313/18 зазначила, що, виходячи з телеологічного (цільового), логічного й системного тлумачення положень статей 302, 303 ГПК України і статей 13, 36 Закону «Про судоустрій і статус суддів» можна зробити висновок, що господарським процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що з метою застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного господарського суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного господарського суду (подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №130/1001/17, від 25.06.2019 у справі №911/1418/17, від 15.01.2020 у справі №914/261/18, від 12.02.2020 у справі №916/2259/18, від 29.09.2021 у справі №166/1222/20, від 19.04.2023 у справі №909/615/15, від 27.07.2023 у справі №759/29344/21 від 15.09.2023 у справі №910/6804/23 тощо).

Отже, висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду превалюють над висновками Верховного Суду.

Враховуючи, що при розгляді цієї справи колегією суддів встановлено, що законність та обґрунтованість судового рішення щодо розгляду спору сторін по суті не спростована за наслідками апеляційного розгляду справи, підстави для скасування оскаржуваного рішення з огляду на погашення відповідачем заборгованості відсутні.

Щодо вимог апеляційної скарги колегія суддів зазначає про таке.

У відзиві на позов відповідач визнав позовні вимоги в частині 551 552,15 грн. та просив розстрочити виконання рішення суду в цій частині на 12 місяців платежами по 45 962,68 грн.(551 552,15/12).

Суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення вказаної заяви, що колегія суддів вважає вірним, з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 331 ГПК України встановлено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи (ч. 2 ст. 331 ГПК України).

За змістом положень ч. 3 ст. 331 ГПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 331 ГПК України вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:

1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;

2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;

3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Згідно ч. 5 ст. 331 ГПК України розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Колегія суддів зазначає про те, що розстрочення виконання рішення є правом, а не обов`язком суду, яке реалізується виключно у виняткових випадках за наявності підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, та доказів, що підтверджують наявність таких підстав.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, згідно з якою «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру..», а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи. До того ж, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже, сама можливість надання відстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер. Обставини, які зумовлюють надання відстрочки виконання рішення суду повинні бути об`єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

Із підстав, умов та меж надання розстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Отже, питання щодо надання розстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі. Таким чином, необхідною умовою задоволення заяви про надання розстрочки виконання рішення суду є з`ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати не тільки доводи боржника, а і заперечення кредитора, зокрема, щодо і його фінансового стану. При цьому суд повинен врахувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але, перш за все, повинен врахувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення.

У відзиві на позов у обґрунтування вимог заяви про розстрочення виконання рішення відповідач послався на те, що:

- що він добросовісно сплачував максимально можливий розмір плати за земельну ділянку;

- незважаючи, на неврегульованість законодавством подібної ситуації, відповідач визнає частково позовні вимоги і готовий здійснити доплату на користь позивача, чим підтверджує свій сумлінний статус;

- вказаний спір виник не з вини відповідача, а внаслідок прогалини у законодавстві;

- відповідач намагався врегулювати питання доплати з позивачем у позасудовий порядок, однак, останній не виявив в цьому зацікавленості.

Відповідно до приписів ст. ст. 74, 76-79 ГПК України саме на заявника покладається обов`язок доведення існування відповідних обставин.

Колегія суддів зазначає про те, що ані те, що відповідач частково визнав заборгованість, ані те, що він частково оплачував користування земельною ділянкою, ані інші наведені відповідачем обставини не є обставинами, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, тобто не свідчить про наявність підстав, в розуміння ч. 3 ст. 331 для встановлення розстрочки виконання судового рішення.

Отже, відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості виконання ним рішення суду, а наведені ним підстави не свідчать про існування виключних обставин, які давали б можливість розстрочити виконання судового рішення.

Слід зауважити і на тому, що виходячи з норм ст. 3 ЦК України, згідно з якими до загальних засад цивільного законодавства відносяться справедливість, добросовісність та розумність, та враховуючи, що відповідачем порушені майнові зобов`язання перед позивачем, проти віддалення строку виконання яких відповідачем він заперечує, буде несправедливим відстрочити виконання майнових зобов`язань відповідача перед позивачем.

З огляду на вказані обставини колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення заяви відповідача про розстрочення виконання рішення суду в частині стягнення 551 552,15 грн. на 12 місяців платежами по 45 962,68 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Дослідивши наявні у справі матеріали, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване судове рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду міста Києва від 03.06.2025 у справі № 910/2414/25 у оскаржуваній частині, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Враховуючи вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «ВМГ ЦЕНТР» задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВМГ ЦЕНТР» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2025 у справі № 910/2414/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2025 у справі № 910/2414/25 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 16.09.2025.

Головуючий суддя О.В. Яценко

Судді С.А. Гончаров

О.О. Хрипун