РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.09.2025Справа № 910/997/25

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовом фізичної особи-підприємця Владімірова Артема Сергійовича ( АДРЕСА_1 )

до фізичної особи-підприємця Переверзєва Павла Сергійовича ( АДРЕСА_2 )

про стягнення 15 499,07 грн.

Без повідомлення (виклику) представників учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Владіміров Артем Сергійович (далі-позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом фізичної особи-підприємця Переверзєва Павла Сергійовича (далі-відповідач) про заборгованості у розмірі стягнення 15 499,07 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошових зобов`язань за договором купівлі-продажу № 71 від 29.01.2024.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.02.2025 позовну заяву фізичної особи-підприємця Владімірова Артема Сергійовича залишено без руху.

19.02.2025 засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.02.2025 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику сторін), встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позов, позивачу для подачі відповіді на відзив.

01.04.2025 засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне:

- відповідач не підписував договір купівлі-продажу №71 від 29.01.2024, не обізнаний про існування вказаного договору та його умов, та незнайомий із позивачем. На переконання відповідача, позивач надав до суду підроблений договір №71;

- між позивачем та відповідачем не було конкретних домовленостей щодо поставки товару, про існування домовленостей відповідач дізнався після телефонного дзвінка ФОП Владімірова А.С. щодо сплати боргу;

- відповідач та позивач не узгоджували умови щодо прийому товару та його оплати; відповідача вказав, що єдиним працівником ФОП Переверзев П.С., який займався закупівлею продуктів для його піцерії була Букша Вероніка Русланівна, яка працювала у період із 01.05.2024 по 30.09.2024р. Також, Букша В.Р. телефонувала відповідачу та повідомляла йому суму, яку необхідно перевести на рахунок за поставлену продукцію від будь-яких постачальників. Відповідач здійснював оплати за одноразові та фрагментарні поставки товару, у зв`язку із цим постійних та систематичних постачальників у відповідача не було з причин незначного об`єму його торгівлі;

- з кінця жовтня 2024р. відповідач фактично припинив здійснювати підприємницьку діяльність в орендованому ним приміщенні, а тому незрозуміло кому позивач поставляв товари. Відповідач стверджує, що жодних продуктів, товарів, які вказані у видаткових накладних, відповідач не бачив в орендованому приміщенні у спірний період;

- позивач не довів належними та допустимими доказами факт погодження усіх істотних умов при укладенні правочину із відповідачем та навіть факту укладення договору №71 між ФОП Переверзев П.С. та ФОП Владіміров А.С.

08.04.2025 засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній не погоджується із доводами відповідача, оскільки фінансово-господарські відносин між сторонами спору підтверджується видатковими накладними та відповідач здійснював часткові оплати за поставлений товар.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.04.2025 зобов`язано Фізичну особу-підприємця Владімірова Артема Сергійовича надати до суду банківські виписки, які сформовані Monobank, щодо перерахування коштів від ФОП Переверзєв П.С. від 12.10.2024 на суму 4422,60 грн, від 04.11.2024 на суму 3338,38 грн, від 12.11.2024 на суму 4587,20 грн, від 12.11.2024 на суму 3051,90 грн, від 21.11.2024 на суму 3568,95 грн, від 05.12.2024 на суму 1161,85 грн.

06.05.2025 засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач вказав, що не здійснював замовлень щодо поставки продукції за видатковими накладними № 929, 943, 945, 970, 987, 1009 та не отримував від позивача товар; відповідач зазначив про те, що оплачував фрагментарні поставки в листопаді 2024 року, на загальну суму 4730 гривень, але не здійснював діяльність в орендованому приміщенні.

07.06.2025 засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» від представника позивача надійшла заява на виконання вимогу ухвали суду від 24.04.2025.

Згідно частини 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до частини 5 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

При розгляді справи судом враховано частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка визначає право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

29.01.2024 між фізичною особою-підприємцем Владіміров Артемом Сергійовичем (далі-постачальник) та фізичною особою-підприємцем Переверзєв Павлом Сергійовичем укладено Договір купівлі-продажу №71, за умовам якого постачальник зобов`язується систематично поставляти покупцю визначені цим Договором товари та продукцію, а саме - продукти харчування, в подальшому - «Товар», а покупець зобов`язується приймати і оплачувати цей Товар, на умовах та в порядку, передбачених цим Договором.

Відповідно до 1.3. Договору, поставка товару в межах строку дії (чинності) нього Договору здійснюються постачальником окремими партіями, на підставі відповідних окремих видаткових накладних, які складаються на кожну партію виходячи з заявок Покупця, погоджених постачальником.

Товар, що є предметом цього Договору, постачається на протязі 2 (двох) робочих днів з моменту отримання заявки (п.2.1 Договору).

Згідно п. 2.2 Договору, пунктом доставки Товару за цим Договором є склад Покупця, який знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Євгена Сверстюка, 6д Lokal cafe.

Відповідно до п. 2.4.-2.5 Передання товару Постачальником Покупцеві здійснюється на складі Покупця.

Перехід права власності на Товар, що є предметом поставки за цим Договором, відбувається в момент передачі Товару представникам Покупця, що підтверджується підписом уповноважених представників на видаткових накладних.

Покупець оплачує Товар, що поставляється Постачальником за цим Договором на підставі видаткових накладних (п. 3.2 Договору).

Відповідно до п.3.3. Договору, строк оплати кожної партії Товару за ним Договором здійснюється Покупцем на протязі 14 (чотирнадцяти) календарних днів з моменту отримання Товару на підставі видаткових накладних.

Сторонами у пунктах 8.1-8.3 передбачено, що цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та його скріплення печатками Сторін.

Строк дії (строк чинності) нього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.8. 1цього Договору. та закінчується « 31» грудня 2023р. В разі, Яшко за тридцяти днів до закінчення строку дії Договору жодна Сторона не виявить бажання не продовжувати строк його дії (строк дії Договору купівлі-продажу). то дія Договору автоматично продовжується на один рік на тих же умовах.

Закінчення строку дії (чинності) нього Договору не звільняє Сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору.

На виконання умов Договору, позивач долучив видаткові накладні № 929 від 28.11.2024 на суму 3960,35 грн, № 943 від 03.12.2024 на суму 1 322,50 грн, № 945 від 05.12.2024 на суму 3564,00 грн, № 970 від 16.12.2024 на суму 2491,34 грн, № 987 від 23.12.204 на суму 2029,75 грн, № 1009 на суму 2131,13 грн.

Таким чином, загальна сума поставки сума поставки становить 15 499,07 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач порушив умови Договору купівлі-продажу № 71 від 29.01.2024 в частині своєчасної оплати за поставлений товар, у зв`язку із цим за ФОП Переверзєв Павлом Сергійовичем обліковується заборгованість у розмірі 15 499,07 грн.

Відповідач заперечив проти заявлених позовних вимог, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Частиною першою ст. 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина друга ст.712 ЦК України).

Положеннями ст. 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною першою ст. 662 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар (п. 1 частини першої ст. 664 ЦК України).

Згідно п. 2.2 Договору, пунктом доставки Товару за цим Договором є склад Покупця, який знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Євгена Сверстюка, 60 Lokal cafe.

У відповідності до норм частини другої ст. 664 ЦК України, якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

За приписами частини першої ст. 691 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

В силу вимог частини першої ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати. Отже, обов`язок відповідача оплатити товар (з огляду на приписи ст. 692 ЦК України) виникає з моменту його прийняття.

Частиною першою ст. 693 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, відповідно до частини першої статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

На виконання умов Договору, позивач долучив видаткові накладні № 929 від 28.11.2024 на суму 3960,35 грн, № 943 від 03.12.2024 на суму 1 322,50 грн, № 945 від 05.12.2024 на суму 3564,00 грн, № 970 від 16.12.2024 на суму 2491,34 грн, № 987 від 23.12.204 на суму 2029,75 грн, № 1009 на суму 2131,13 грн.

Таким чином, загальна сума поставки сума поставки становить 15 499,07 грн.

Покупець оплачує Товар, що поставляється Постачальником за цим Договором на підставі видаткових накладних (п. 3.2 Договору).

Відповідно до п.3.3. Договору, строк оплати кожної партії Товару за ним Договором здійснюється Покупцем на протязі 14 (чотирнадцяти) календарних днів з моменту отримання Товару на підставі видаткових накладних.

Однак, відповідач зазначив, що не підписував Договір поставки № 71, не замовляв та отримував від позивача продукцію на загальну суму 15 499,07 грн, за видатковими накладними № 929, 943, 945, 970, 987, 1009.

Також, відповідач вказав, що Баштова В.Р. була єдиним працівником ФОП Переверзєв Павла Сергійовича, яка працювала у період з 01.05.2024 по 30.09.2024, та з кінця жовтня 2024 відповідач припинив підприємницьку діяльність у приміщенні, яке ним було орендовано. Крім того, відповідач зазначив, що його невідомі ті особи, які підписані вищевказані накладні за спірний період.

На підтвердження договірних правовідносин між сторонами спору, позивач долучив до матеріалів справи видаткові накладні № 711 від 04.09.2024 на суму 4422,60 грн, № 795 від 07.10.2024 на суму 3338,38 грн, № 822 від 15.10.2024 на суму 4587,20 грн, № 856 від 29.10.2024 на суму 3051,90 грн, № 877 від 07.11.2024 на суму 3568,95 грн, № 913 від 21.11.2024 на суму 1161,85 грн.

Вище вказані видаткові накладні підписані уповноваженими представниками позивача та відповідача.

Згідно п. 2.2 Договору, пунктом доставки Товару за цим Договором є склад Покупця, який знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Євгена Сверстюка, 6д Lokal cafe.

Суд відзначає, що поставка продукції була здійснена за адресою м. Київ, вулиця Євгена Сверстюка, 6д Lokal cafe.

Як докази оплати за поставлений товар, позивач надав суду скрін-шоти з мобільного додатку Monobank.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.04.2025 зобов`язано Фізичну особу-підприємця Владімірова Артема Сергійовича надати до суду банківські виписки, які сформовані Monobank, щодо перерахування коштів від ФОП Переверзєв П.С. від 12.10.2024 на суму 4422,60 грн, від 04.11.2024 на суму 3338,38 грн, від 12.11.2024 на суму 4587,20 грн, від 12.11.2024 на суму 3051,90 грн, від 21.11.2024 на суму 3568,95 грн, від 05.12.2024 на суму 1161,85 грн.

На виконання вимог ухвали суду, постачальник долучив до матеріалів справи виписку із Monobank щодо руху коштів позивача, з яких вбачається, що ФОП Переверзєв П.С. перерахував кошти за поставлений товар за видатковими накладними № 711 від 04.09.2024 на суму 4422,60 грн, № 795 від 07.10.2024 на суму 3338,38 грн, № 822 від 15.10.2024 на суму 4587,20 грн, № 856 від 29.10.2024 на суму 3051,90 грн, № 877 від 07.11.2024 на суму 3568,95 грн, № 913 від 21.11.2024 на суму 1161,85 грн.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що господарська операція дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Слід зазначити, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин (далі - Закон № 996-XIV), господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Пунктом 1.2. та 2.1. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, в редакції, чинній на момент підписання акту здачі-приймання робіт (далі - Положення № 88) визначено, що первинні документи - це документи, створені у паперовій або в електронній формі, які містять відомості про господарські операції; підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Відповідно до частини першої ст. 9 Закону № 996-XIV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Відповідно до статті 2 вказаного Закону він поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність, а також на операції з виконання державного та місцевих бюджетів і складання фінансової звітності про виконання бюджетів з урахуванням бюджетного законодавства.

Частиною другою ст. 9 Закону № 996-XIV, що кореспондується з п. 2.3. Положення № 88, передбачено, що первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо).

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Накладна - документ, що використовується при передачі товарно-матеріальних цінностей від однієї особи іншій. Є декілька видів накладних, зокрема, видаткова накладна, товарно-транспортна накладна, тощо. Видаткова накладна фіксує факт отримання/передачі товарів або послуг і по суті завершує купівлю-продажу між продавцем і покупцем. Видаткова накладна може бути замінена актом здачі-приймання. Товарно-транспортна накладна використовується, якщо в процесі купівлі-продажу бере участь транспортна (експедиторська) компанія, що займається перевезенням товару від продавця до покупця.

Як роз`яснив Верховний Суд у постановах від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі № 914/2267/18, визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутись реальний рух активів, тому суду необхідно досліджувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару в господарській діяльності покупця).

З огляду на вищевказане, суд дійшов висновку, що між фізичною особою-підприємцем Владіміров Артемом Сергійовичем та фізичною особою-підприємцем Переверзєв Павлом Сергійовичем існували договірні відносини щодо поставки товару на склад покупця, який знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Євгена Сверстюка, 6д Lokal cafe.

Суд відхиляє доводи відповідача про підписання за видаткових накладних № 929, 943, 945, 970, 987, 1009 невідомими йому особами, з огляду на наступне.

Верховним Судом викладено правову позицію про те, що у разі дефектів первинних документів або невизнання стороною факту поставки спірного товару сторони не позбавлені можливості доводити цей факт іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення такої поставки, зокрема доказами, які свідчать про відображення здійснення спірних господарських операцій з поставки та отримання товару в податковому обліку господарських товариств (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 909/1073/17, від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 04.07.2018 у справі № 908/733/16).

Суд оцінивши зібрані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні у відповідності до статті 86 ГПК України, суд дійшов висновку, що надані позивачем докази в сукупності підтверджують здійснення ним господарської операції з поставки відповідачу товару на суму 15 499,07 грн.

Також, суд відзначає, відповідач жодним не підтвердив належними доказами, що підпис, який зазначено у Договорі № 71 від 29.01.2024, є підроблений.

Як вбачається із відповіді 1738517 від 04.09.2025 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 20.06.2023 ФОП Переверзєв П.С. припинив свою підприємницьку діяльність.

Однак, з 04.01.2024 відповідача зареєстровано, як фізичну особу, яка офіційно зареєстрована для здійснення систематичної підприємницької діяльності, що підтверджується відповіддю № 1738526 від 04.09.2025 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Таким чином, відповідач не підтвердив належними та допустимими доказами те, що з кінця жовтня 2024 року ФОП Переверзєв П.С. припинив підприємницьку діяльність у приміщенні, яке ним було орендовано.

Враховуючи обставини справи, суд зазначає, що розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого2022 року у справі № 209/3085/20).

Добросовісність (пункт 6 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або правовідношення. У схожій правовій ситуації Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті І.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18)).

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19)).

У постанові Об`єднаної палати КЦС від 19.02.2024 у справі № 567/3/22 Об`єднана палата нагадує, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Очевидно, що дії позивача, який уклав 24 грудня 2013 року додаткову угоду до договору оренди землі від 19 листопада 2007 року № 61, а згодом пред`являє позов про визнання договору оренди землі від 19 листопада 2007 року № 61 неукладеним, суперечить його попередній поведінці (укладенню додаткової угоди та отриманню плати за користування земельною ділянкою) і є недобросовісним. Договір оренди землі від 19 листопада 2007 року № 61 є укладеним після досягнення сторонами усіх істотних умов, а це відбулося 19 листопада 2007 року за життя орендодавця і за його підписом і підстав вважати спірний договір неукладеним немає (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18)).

Суд вказує, що з урахуванням того, що норми цивільного та господарського законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, відповідно, як принцип добросовісності взагалі, так і його прояв доктрина venire contra factum proprium не можуть бути обмежені певною сферою, тобто це загальний принцип, який повинен застосовуватися в кожній конкретній справі відповідно до обставин справи та кваліфікації певних поведінкових актів як волевиявлення, сторін.

В контексті обов`язку з доказування суд звертає увагу сторін на те, що згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

У ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України вказано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.2 ст.73 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У ст.77 Господарського процесуального кодексу України вказано, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В контексті наведених засад господарського судочинства суд звертає увагу учасників судового процесу на приписи ст.79 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зауважує, що стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (відповідні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Згідно з пунктом 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі Проніна проти України, в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Отже, судом не приймаються до уваги заперечення відповідача, наведені у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив, оскільки ФОП не спростовано доводів позивача щодо обставин реальної поставки товару за договором купівлі-продажу №71 та відсутні у ФОП Переверзєв П.С. обов`язку здійснити оплату за поставлену продукцію.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене у сукупності, суд дійшов висновку щодо відповідач в порушення домовленостей між сторонами та норм чинного законодавства належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання з повної та своєчасної оплати поставленого позивачем товару, у зв`язку з чим в останнього виникла заборгованість перед позивачем за отриманий товар у розмірі 15 499,07 грн,у зв`язку із цим позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судовий збір покладається на відповідача (ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Владімірова Артема Сергійовича задовольнити повністю.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Переверзєва Павла Сергійовича ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь фізичної особи-підприємця Владімірова Артема Сергійовича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) основну суму боргу в розмірі 15 499 грн. (п`ятнадцять тисяч чотириста дев`яносто дев`ять) 07 коп та витрати та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3028 (три тисячі двадцять вісім) грн.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

рішення складено та підписано: 09.09.2025.

Суддя М.Є. Літвінова