ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" вересня 2025 р. Справа№ 911/973/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з додатковою відповідальністю «Узинський цукровий комбінат» на ухвалу Господарського суду Київської області від 18.06.2025

у справі № 911/973/24 (суддя Л.Я. Мальована)

за позовом Приватного підприємства «Еверест»

до Товариства з додатковою відповідальністю «Узинський цукровий комбінат»

про стягнення 6 012 477,67 грн,

за участю представників сторін згідно з протоколом судового засідання, -

В С Т А Н О В И В:

Приватне підприємство «Еверест» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Київської області із позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Узинський цукровий комбінат» (далі відповідач) про стягнення 2 749 749,62 грн основної заборгованості, 176 537, 28 грн 3 % річних, 937 504, 37 грн інфляційних втрат та 2 148 686, 40 грн пені.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свого обов`язку щодо своєчасної оплати за поставлений товар відповідно до Договору поставки № 01-07Е/19 від 01.07.2020.

Рішенням Господарського суду Київської області (суддя Рябцева О. О.) від 05.09.2024 у справі № 911/973/24 за позовом ПрП «Еверест» до ТДВ «Узинський цукровий комбінат» про стягнення 6 012 477, 67 грн позов задоволено частково; присуджено до стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю «Узинський цукровий комбінат» на користь Приватного підприємства «Еверест» 2 726 212,10 грн боргу, 160 114,48 грн 3 % річних, 859 131,21 грн інфляційних втрат, 1495677,44 грн пені, 78617,03 грн судового збору та 45951,93 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Постановою Північного апеляційного Господарського суду від 17.02.2025 рішення Господарського суду Київської області від 05.09.2024 у справі № 911/973/24 змінено, резолютивну частину викладено в наступній редакції:

« 1. Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Узинський цукровий комбінат» на користь Приватного підприємства «Еверест» 2 726 212,10 грн боргу, 160 114,48 грн 3 % річних, 1 495 677,44 грн пені, 65 730,06 грн судового збору та 38 419,45 грн витрат на професійну правничу допомогу.».

Присуджено до стягнення з Приватного підприємства «Еверест» на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Узинський цукровий комбінат» витрати по сплаті судового забору за подачу апеляційної скарги в сумі 15 464,36 грн. Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю «Узинський цукровий комбінат» в дохід Державного бюджету України витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 15 723,40 грн.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.05.2025 постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2025 та рішення Господарського суду Київської області від 05.09.2024 скасовано, справу № 911/973/24 передано на новий розгляд до Господарського суду Київської області.

16.06.2025 ПП «Еверест» подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом:

1. накладення арешту на грошові кошти, що належать відповідачу та знаходяться і обліковуються на банківських рахунках відповідача в межах суми позову 5 702 846,02 грн;

2. накладення арешту в межах суми позову 5 702 846,02 грн на об`єкти нерухомості (земельну ділянку, нежитлову будівлю, майнові комплекси, гуртожиток, нежитлові будівлі та споруди з резервуарами закритого та відкритого типу, комплекси нежитлових будівель та споруд);

3. накладення арешту на транспортні засоби, які належать відповідачу;

4. заборони органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав, зокрема, Міністерству юстиції України, його територіальним органам, Департаменту державної реєстрації, нотаріусам та іншим органам, які виконують функції реєстрації, вчиняти будь-які дії (реєстрацію прав власності, скасування реєстрації прав власності та інших речових прав, а також будь-які дії (в тому числі правочини) щодо відчуження, передачі у володіння, внесення до статутних капіталів юридичних осіб, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження та інші) щодо об`єкту нерухомості, який належить відповідачу (земельну ділянку, нежитлову будівлю, майнові комплекси, гуртожиток, нежитлові будівлі та споруди з резервуарами закритого та відкритого типу, комплекси нежитлових будівель та споруд).

Заява мотивована тим, що існує ризик ускладнення виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог, оскільки під час вчинення виконавчих дій, після відкриття виконавчого провадження №77364722 за наказом №911/973/24, виданим 27.02.2025 Господарським судом Київської області, у відповідача були відсутні кошти на банківських рахунках у розмірі, що забезпечив би виконання судового рішення у повному обсязі. Крім того, позивач наголошував на тому, що після закриття виконавчого провадження №77364722 та зняття у зв`язку з цим усіх обтяжень на рухоме та нерухоме майно, а також враховуючи новий розгляд даної справи, відповідач, у випадку ненакладення арешту на кошти та майно, зможе в будь-який момент розпорядитися належними йому активами, що унеможливить виконання рішення суду.

Також заявник зазначив, що накладення арешту на майно та транспортні засоби є додатковою гарантією виконання відповідачем рішення суду у разі задоволення позову.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 18.06.2025 у справі № 911/973/24 заяву Приватного підприємства «Еверест» про вжиття заходів до забезпечення позову задоволено частково. Вжито заходи до забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, які належать Товариству з додатковою відповідальністю «Узинський цукровий комбінат» та знаходяться і обліковуються на банківських рахунках в межах суми позову 5 702 846,02 грн. В іншій частині заяви про вжиття заходів до забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятою ухвалою, Товариство з додатковою відповідальністю «Узинський цукровий комбінат» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що застосовані заходи забезпечення позову не відповідають вимогам процесуального законодавства щодо розумності, обґрунтованості, збалансованості інтересів сторін.

Зокрема апелянт стверджує, що вжиті заходи забезпечення позову впливають на здатність відповідача здійснювати господарську діяльність, виплачувати заробітну плату, проводити розрахунки зі своїми контрагентами.

Апелянт посилається на ненадання позивачем жодного доказу на підтвердження неможливості або утруднення виконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову.

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції не врахував висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 13.05.2025 у даній справі, відповідно до якого судами попередніх інстанцій не було встановлено вартість товару за спірним Договором, і як наслідок суму основного боргу, а тому арешт коштів в межах суми позовних вимог є необґрунтованим.

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2025 апеляційну скаргу у справі № 911/973/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Тищенко А.І., Михальської Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.07.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю «Узинський цукровий комбінат» на ухвалу Господарського суду Київської області від 18.06.2025 у справі № 911/973/24. Розгляд апеляційної скарги призначено на 14.08.2025. Приватному підприємству «Еверест» встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 25 липня 2025 року. Витребувано з Господарського суду Київської області матеріали справи №911/973/24.

16.07.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній просив відмовити у задоволенні скарги, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Заперечуючи проти апеляційної скарги позивач зазначив, що відповідачем не доведено, що вжиті оскаржуваною ухвалою заходи забезпечення позову унеможливили виплату заробітної плати його працівникам, вплинули на можливість виконання розрахунків з контрагентами, і як наслідок, на здійснення господарської діяльності.

13.08.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів, а саме заяви про збільшення позовних вимог, яка судом першої інстанції прийняті до розгляду.

Також 13.08.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від апелянта надійшло клопотання про відкладення розгляду справи для надання можливості адвокату, який представляє інтереси відповідача, ознайомитися з матеріалами справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.08.2025 відкладено розгляд справи на 28.08.2025 у зв`язку з ненадходженням матеріалів оскарження з суду першої інстанції.

20.08.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали оскарження ухвали Господарського суду Київської області №911/973/24.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.08.2025 відкладено розгляд справи на 04.09.2025 у зв`язку із задоволенням клопотання представника відповідача, яким у судовому засіданні було заявлено клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю останнього ознайомитись з матеріалами оскарження.

03.09.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке обґрунтоване тим, що останній через хворобу не може взяти участь у розгляді справи, на підтвердження зазначених обставин до клопотання представником долучено скріншот відкритого 03.09.2025 листка непрацездатності.

У судове засідання 04.09.2025 відповідач явку своїх уповноважених представників не забезпечив.

Так, згідно з частинами 1 та 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Водночас, колегія звертає увагу на те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів, вислухавши в судовому засіданні думку представника позивача щодо обґрунтованості поданого представником відповідача клопотання, погоджується з позицією представника Приватного підприємства «Еверест» про відсутність підстав для відкладення розгляду справи, оскільки відповідачем вдруге заявлено клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим ухвалила здійснювати апеляційний розгляд справи без участі відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

04.09.2025 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 255 ГПК України ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 3, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частини 4 статті 269 ГПК України).

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що є у справі, заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову унормовані статтею 136 Господарського процесуального кодексу України, згідно з положеннями частини 1 якої господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 137 цього Кодексу заходи забезпечення позову.

Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Європейським судом у рішенні від 19.03.1997 у справі «Горнсбі проти Греції» зазначено, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не можуть вважатися дієвими, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.

Також у рішенні Європейського суду з прав людини від 18.05.2004 у справі «Продан проти Молдови» Суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Європейською конвенцією з прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній із сторін.

Таким чином, саме вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого судового рішення, що повністю відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Господарський суд повинен врахувати потенційні ризики можливості невиконання рішення суду та гарантувати відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом (частина 2 статті 136 Господарського процесуального кодексу України).

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача (пункт 8.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20). Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити тощо. Метою вжиття заходів забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21.03.2024 у справі № 910/15328/23, від 01.05.2023 у справі № 914/257/23, від 06.03.2023 у справі № 916/2239/22.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24.05.2023 у справі № 906/1162/22, від 29.06.2023 у справі № 925/1316/22, від 18.05.2023 у справі № 910/14989/22, від 24.06.2022 у справі № 904/8506/21.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачу вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову повинні узгоджуватись з предметом та підставами позову, можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати права інших осіб.

Обрання належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18, а також у постанові Верховного Суду від 22.07.2021 у справі № 916/585/18 (916/1051/20), умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є припущення, що майно (у тому числі грошові суми), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Разом із тим, відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22 при застосуванні заходів забезпечення позову ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Апеляційний господарський суд зазначає, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору.

За обставин звернення з позовом про стягнення грошових коштів саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.10.2022 у справі № 905/446/22).

Наведений підхід щодо розподілу тягаря доказування обставин співмірності заходів забезпечення позову є логічним та раціональним, адже інформація щодо діяльності та фінансового стану товариства (в тому числі відомості стосовно комерційної діяльності товариства, фінансово-економічного стану, а також відомості про банківські рахунки товариства та проведені за ними операції) у розумінні статті 21 Закону України "Про інформацію" та статті 60 Закону України "Про банки і банківську діяльність" є банківською таємницею, тобто інформацією з обмеженим доступом, а тому саме відповідач має можливість більш повно доводити наведені обставини. Зокрема спростувати підстави для накладення арешту на грошові кошти на відкритих ним рахунках в банківських установах в межах оспорюваної суми; обґрунтувати яким чином накладення арешту на грошові кошти відповідача на відкритих ним рахунках в банківських установах в межах оспорюваної суми порушує його права; зазначити про наявність у нього на відкритих ним рахунках в банківських установах достатньої кількості грошових коштів, про наявність іншого майна (із конкретизацією переліку та вартості), що в сукупності свідчитимуть про можливість реального та фактичного виконання судового рішення в разі задоволення позову. Тобто спростувати обставини імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у справі про задоволення позову в разі невжиття заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти відповідача на відкритих ним рахунках в банківських установах в межах спірної суми.

Таким чином, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів наявні підстави вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Як вбачається з матеріалів оскарження ухвали Господарського суду Київської області від 18.06.2025, в провадженні Господарського суду Київської області перебуває справа №911/973/24 за позовом Приватного підприємства "Еверест" до Товариства з додатковою відповідальністю "Узинський цукровий комбінат" про стягнення 6 012 477,67 грн, з яких 2 749 749,62 грн основної заборгованості, 176 537, 28 грн 3 % річних, 937 504, 37 грн інфляційних втрат та 2 148 686, 40 грн пені.

Відтак, предметом позову у цій справі є стягнення грошових коштів у розмірі 6 012 477,67 грн, тобто вимога майнового характеру.

Таким чином, виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості.

У заяві, що розглядається, заявник просить накласти арешт на грошові кошти, що належать відповідачу та знаходяться і обліковуються на його банківських рахунках в межах суми позову 5 702 846,02 грн; накласти арешт в межах суми позову 5 702 846,02 грн на об`єкти нерухомості (земельну ділянку, нежитлову будівлю, майнові комплекси, гуртожиток, нежитлові будівлі та споруди з резервуарами закритого та відкритого типу, комплекси нежитлових будівель та споруд); накласти арешт на транспортні засоби, які належать відповідачу; заборонити органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав, зокрема, Міністерству юстиції України, його територіальним органам, Департаменту державної реєстрації, нотаріусам та іншим органам, які виконують функції реєстрації, вчиняти будь-які дії (реєстрацію прав власності, скасування реєстрації прав власності та інших речових прав, а також будь-які дії (в тому числі правочини) щодо відчуження, передачі у володіння, внесення до статутних капіталів юридичних осіб, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження та інші) щодо об`єкту нерухомості, який належить відповідачу (земельну ділянку, нежитлову будівлю, майнові комплекси, гуртожиток, нежитлові будівлі та споруди з резервуарами закритого та відкритого типу, комплекси нежитлових будівель та споруд).

Задовольняючи частково заяву про вжиття заходів забезпечення позову, місцевий господарський суд, керуючись положеннями статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України, дійшов висновку про наявність у наведеному випадку підстав для забезпечення позову в межах накладення арешту на грошові кошти, які належать відповідачу та знаходяться на банківських рахунках, в межах суми позовних вимог і таке відповідає вимогам процесуального законодавства, зокрема, щодо обґрунтованості та доцільності.

В іншій частині заяви стосовно накладення арешту на майно та транспортні засоби, суд відмовив через невідповідність вказаних заходів забезпечення позову вимогам процесуального законодавства щодо розумності, адекватності, співмірності, відповідності предмету спору, а також доведеності обставини щодо ймовірності ускладнення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення заяви про забезпечення позову, з огляду на таке.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 4 ст. 137 ГПК України).

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків від заборони відповідачу/іншим особам здійснювати певні дії (постанова Верховного Суду від 22.07.2021 у справі № 910/4669/21).

У вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову господарським судам необхідно дотримуватися принципу їх співмірності із заявленими позивачем вимогами. Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову (аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 18.02.2022 у справі №910/12404/21).

На переконання колегії суддів, накладення арешту на грошові кошти відповідача у межах суми стягнення співвідноситься з предметом заявленого позову про стягнення коштів, та існує зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, а тому вжиття судом такого заходу забезпечення позову спроможне забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Суд відзначає, що вжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту грошових коштів не матиме наслідком порушення прав відповідача та не призведе до порушення балансу інтересів.

Водночас, існування таких заходів надасть реальну можливість поновлення порушених прав позивача за захистом яких він звернувся до суду у випадку задоволення його позову, адже метою такого позову є стягнення грошових коштів.

У випадку арешту коштів на рахунках, гроші залишаються у власності відповідача і знерухомлюються з метою недопущення виведення грошових коштів з його рахунків й уникнення виконання судового рішення у майбутньому. Такий захід може бути скасований у випадку ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позову або виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань перед позивачем. Відсутні будь-які підстави вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження прав відповідача чи втручання в його господарську діяльність, адже грошові кошти залишаються у його володінні та користуванні, а можливість розпоряджатися тимчасово обмежується на певний час лише щодо частини коштів, а не всіх коштів відповідача, і спрямовані на запобігання перешкод у виконанні судового рішення у разі задоволення позову у цій справі (подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03.12.2020 у справі № 911/1111/20, від 21.01.2022 у справі № 910/5079/21, від 11.12.2023 у справі № 904/1934/23).

Піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами (постанови Верховного Суду від 15.09.2019 у справі № 915/870/18, від 05.09.2019 у справі № 911/527/19, від 16.10.2019 у справі № 911/1530/19, від 21.08.2020 у справі № 904/2357/20, від 25.09.2020 у справі № 925/77/20, від 20.09.2022 у справі № 916/307/22, від 03.03.2023 у справі № 907/269/22).

Господарський суд також звертає увагу, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін (пункт 23 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22).

Крім того, оскільки в силу положень статті 192 Цивільного кодексу України гроші є платіжним засобом, то відповідач може в будь-який момент розрахуватись коштами і доведення позивачем доказами такого його права і, відповідно, можливості не вимагається (постанова Верховного Суду від 07.04.2025 у справі № 915/1386/24).

За наведеного, апеляційний господарський суд відхиляє твердження скаржника про ненадання позивачем доказів на підтвердження вимоги про накладення арешту на грошові кошти. До того ж, внаслідок арешту такі кошти, як уже зазначалося, залишаються у власності відповідача, проте знерухомлюються (обмежується лише можливість розпорядження ними) з метою недопущення їх виведення з рахунків боржника чи відчуження ним й уникнення виконання останнім судового рішення у майбутньому, що, у свою чергу, також спростовує довід скаржника про те, накладення арешту унеможливить здійснення ним господарської діяльності. Крім того, такий захід скасовується у випадку ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позову.

В такий спосіб грошові кошти залишаються у володінні та користуванні відповідача, а можливість розпоряджатися ними тимчасово обмежується виключно щодо частини коштів, якої стосується спір (постанови Верховного Суду від 03.12.2020 у справі № 911/1111/20, від 21.01.2022 у справі № 910/5079/21).

Твердження скаржника про неможливість здійснення ним виплат заробітної плати працівникам, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки останнім не доведено наявності заборгованості зі сплати заробітної плати, яка утворилася у зв`язку з накладенням арешту на рахунок, який використовується відповідачем для виплати заробітної плати.

Колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах оскарження відсутні докази на підтвердження наявності у відповідача на рахунках достатньої кількості грошових коштів, що могли б достеменно свідчити про можливість реального та фактичного виконання судового рішення в майбутньому, у разі задоволення позову.

Скаржник в апеляційній скарзі зазначив про те, що його господарською діяльністю, крім виробництва цукру згідно КВЕД, є оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом, виробництво органічних, хімічних речовин.

Наразі, за обставин ухвалення судом оскаржуваної ухвали, відповідач зазначає, що позбавлений права проводити діяльність з виробництва біоетанолу.

Втім, апелянт, посилаючись на наведену обставину, не надав будь-яких доказів існування договірних відносин з іншими господарюючими суб`єктами щодо постачання останнім біоетанолу, договорів на придбання відповідачем сировини для виробництва вищезазначеної продукції, договорів на встановлення/монтаж потужностей для виробництва біоетанолу.

Отже, підсумовуючи встановлене, колегія суддів зазначає, що твердження апелянта про неможливість здійснення ним господарської діяльності через арешт коштів, не знайшли свого підтвердження, тобто накладення арешту на грошові кошти у межах суми заявлених позовних вимог не спричинить зупинення або припинення господарської діяльності відповідача, що матиме наслідком суттєве погіршення фінансового стану та платоспроможності останнього.

Крім того, необхідно зважати, що при розгляді заяви про застосування заходів забезпечення позову, судом не досліджується обґрунтованість позовних вимог, а тому колегія суддів критично ставиться до посилань апелянта на недоведеність суми основного боргу.

Таким чином, доводи скаржника не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки встановлених судом обставин і наявності підстав, з якими положення процесуального законодавства пов`язують можливість вжиття заходів забезпечення позову, не спростовують. Незгода скаржника з ухвалою суду або з правовою оцінкою та правовими висновками, не свідчить про її незаконність.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 ГПК України.

Частиною 1 ст.73 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Приписами ст. ст. 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції та не спростовують висновку місцевого господарського суду щодо часткового задоволення заяви про забезпечення позову.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції, інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не беруться до уваги, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Приписами статті 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оцінюючи вищенаведені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Товариства з додатковою відповідальністю «Узинський цукровий комбінат» є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду Київської області від 18.06.2025, постановлена з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим має бути залишена без змін.

Судові витрати за перегляд ухвали судом апеляційної інстанції у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, у відповідності до статті 129 ГПК України, мають бути вирішені судом першої інстанції, за результатом розгляду справи по суті.

Керуючись ст. ст. 253-255, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Узинський цукровий комбінат» на ухвалу Господарського суду Київської області від 18.06.2025 у справі №911/973/24 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Київської області від 18.06.2025 у справі №911/973/24 залишити без змін.

3. Матеріали оскарження ухвали Господарського суду Київської області від 18.06.2025 у справі №911/973/24 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду відповідно до ст.ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст складено 09.09.2025.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська