ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2025м. ДніпроСправа № 904/3384/25

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Стойчан В.В.

та представників:

від позивача: Іноземцев Є.С.;

від відповідача: Явтух О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження справу

за позовом Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Миколаївгаз" (м.Миколаїв)

до Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз" (м.Дніпро)

про стягнення заборгованості за договором поставки № 13S490-20908-20/13S540-12075-20 від 25.03.2020 у загальному розмірі 4 175 389 грн. 97 коп.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Миколаївгаз" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз" (далі - відповідач) заборгованість за договором поставки № 13S490-20908-20/13S540-12075-20 від 25.03.2020 у загальному розмірі 4 175 389 грн. 97 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 3 257 307 грн. 96 коп. - основний борг;

- 697 138 грн. 09 коп. - інфляційні втрати;

- 220 943 грн. 92 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором поставки № 13S490-20908-20/13S540-12075-20 від 25.03.2020 в частині повної та своєчасної поставки товару, за який позивачем була здійснена попередня оплата, внаслідок чого у позивача виникло право вимагати повернення попередньої оплати в сумі 3 257 307 грн. 96 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період березня 2023 року по травень 2025 року в сумі 697 138 грн. 09 коп., а також 3% річних за період прострочення з 06.03.2023 по 23.06.2025 в сумі 220 943 грн. 92 коп.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою суду від 27.06.2025 позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 22.07.2025.

Від відповідача за допомогою системи "Електронний суд" надійшов відзив на позовну заяву (вх. суду № 30636/25 від 15.07.2025), в якому він не погоджується з позовними вимогами позивача, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, посилаючись на те, що відповідно до пункту 3.4 договору поставки №13S490-20908-20/13S540-12075-20 строк поставки товару обумовлюється сторонами в Специфікаціях до договору, але в будь-якому разі не може перевищувати 60-ти робочих днів. При замовленні з додатковими технічними вимогами, строки поставки узгоджуються сторонами додатково в Специфікаціях. Разом з тим, наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для висновку про віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами, оскільки сплата однією стороною грошових коштів другій стороні поза межами платежів, передбачених договором, зокрема передплата понад визначену в договорі суму, не може бути визнана такою, що здійснена на підставі такого договору. Таким чином, відповідач зазначає про те, що оплата, яку позивач намагається стягнути у межах даної справи, за своєю правовою природою не є передплатою.

Від позивача за допомогою системи "Електронний суд" надійшла відповідь на відзив на позовну заяву (вх. суду № 31239/25 від 17.07.2025), в якій він просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на таке:

- наведені відповідачем заперечення спростовуються доказами, доданими позивачем до позовної заяви. Так, пунктом 2.3. договору передбачено, що покупець здійснює оплату за кожну партію одержаного товару згідно з наданим постачальником рахунком-фактурою у безготівковій формі, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок, вказаний у договорі протягом 30-ти банківських днів з дати поставки відповідної партії товару. Покупець залишає за собою право здійснювати попередню оплату за товар;

- на виконання умов договору, позивачем 15.12.2022 направлено, а відповідачем погоджено замовлення № 222207 на постачання позивачу: ШГРП - 8/13 - 2Л 80х125 - 3/0,05 NORVAL/G DN 50 T.495 + IN-VB - 1 одиниця; ШГРП - 9/15 - 2Л 100х150 - 3/0,05 NORVAL/G DN 50 T.495 HC + IN-VB - 2 одиниці; ШГРП - 7/12 - 2Л 80х100 - 3/0,05 DIVAL SQD6G BP DN 50x80 + LA SQD 6 BP - 1 одиниця; на загальну суму 2 647 248 грн. 24 коп. з ПДВ. Також, 06.03.2023 сторонами погоджено замовлення № 23493 на постачання позивачу: ШГРП - 6/9 - 2Л 65х80 - 3/0,05 DIVAL SQD2G BP DN 50x50 + LA SQD 2 BP - 1 одиниця; ШГРП - 6/9 - 2Л 65х80 - 6/0,05 DIVAL SQD2G BP DN 50x50 + LA SQD 2 BP - 1 одиниця, на суму 620 315 грн. 28 грн. з ПДВ;

- у подальшому, 08.03.2023 позивачем на підставі відповідного рахунку відповідача перераховані грошові кошти в сумі 620 315 грн. 28 коп. по замовленню № 23493. При цьому у призначенні платежу вказано: "Оплата за шкафні (дог. № 13S490-20908-20), у тому числі ПДВ - 103 385 грн. 88 коп.". Також, 28.04.2023 позивачем перераховано на рахунок відповідача 2 647 248 грн. 24 коп. згідно із замовленням № 222207, у призначені платежу зазначено: "Оплата за ШГРП (дог. №13S490-20908-20), у тому числі ПДВ - 441 208 грн. 04 коп.". Наведене спростовує викладені у відзиві відповідача заперечення в частині здійснення позивачем сплати грошових коштів відповідачу поза межами платежів, передбачених договором. Крім того, позивач зазначає, що пунктом 2.1. договору передбачена його загальна вартість, яка становить до 100 000 000 грн. 00 коп., з ПДВ, що спростовує висновок відповідача в частині здійснення позивачем передплати понад визначену в договорі суму. Враховуючи викладене, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Від позивача за допомогою системи "Електронний суд" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх. суду 31747/25 від 21.07.2025), в якому він просить суд відкласти розгляд справи у зв`язку з участю його представника в іншому судовому засіданні.

Від відповідача за допомогою системи "Електронний суд" надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву (вх. суду № 31812/25 від 22.07.2025), в яких він просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що згідно з пунктом 3.1. договору підготовка товару до відвантаження покупцю здійснюється на підставі письмових заявок покупця. Заявки направляються постачальнику електронною поштою на електронну адресу постачальника, зазначену в договорі, до 20-го числа поточного місяця на наступний місяць. Також, відповідно до пункту 3.3 договору датою отримання письмової заявки вважається дата відправлення електронного листа. Відповідно до пункту 3.4. договору строк поставки товару обумовлюється сторонами в Специфікаціях до договору, але в будь-якому разі не може перевищувати 60-ти робочих днів. При замовленні з додатковими технічними вимогами, строки поставки узгоджуються сторонами додатково в Специфікаціях. Разом з тим відповідач звертає увагу, що договір не містить електронної адреси постачальника. Позивачем не надано доказів відправлення заявок саме на електронну адресу відповідача, а отже відповідачем не було порушено строку виконання зобов`язання за договором.

У підготовче засідання 22.07.2025 з`явився представник відповідача, представник позивача у вказане засідання не з`явився, при цьому судом була врахована наявність клопотання позивача про відкладення розгляду справи, яке було задоволено судом.

Враховуючи вказане, ухвалою суду від 22.07.2025 підготовче засідання було відкладено на 06.08.2025.

Від позивача за допомогою системи "Електронний суд" надійшла заява (вх. суду №33633/25 від 04.08.2025), в якій він просить суд надати можливість представнику позивача прийняти участь у наступному судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

За відомостями Відділу інформаційно-технічного забезпечення суду у Господарському суді Дніпропетровської області була наявна технічна можливість для проведення наступного судового засідання в режимі відеоконференції.

Враховуючи вказане, ухвалою суду від 04.08.2025 заяву позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів було задоволено судом.

У підготовче засідання 06.08.2024 з`явилися представники позивача та відповідача.

У вказаному засіданні представники позивача та відповідача зазначили, що ними повідомлені суду всі обставини справи, які їм відомі; надані всі докази, на які вони посилаються; матеріали справи не містять нерозглянутих заяв чи клопотань, а також позивачем та відповідачем подані всі заяви по суті справи, передбачені частиною 2 статті 161 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим представники позивача та відповідача підтвердили доцільність закриття підготовчого провадження та не заперечували проти призначення судового засідання в межах розумного строку.

Також, у вказаному засіданні представник позивача заявив усне клопотання про надання йому можливості прийняти участь у наступному судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Вказане клопотання було задоволено судом.

Відповідно до частини 1 статті 177 Господарського процесуального кодексу України, завданнями підготовчого провадження є: остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; з`ясування заперечень проти позовних вимог; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вирішення відводів; визначення порядку розгляду справи; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

У підготовчому засіданні 06.08.2025 судом, відповідно до вимог статті 182 Господарського процесуального кодексу України, були здійснені всі дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Враховуючи вказане, ухвалою суду від 06.08.2025 підготовче провадження було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.09.2025.

У судове засідання 16.09.2025 з`явилися представники позивача та відповідача.

У вказаному засіданні представник позивача просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву.

У судовому засіданні 16.09.2025 представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на обставини, наведені у відзиві на позовну заяву та запереченнях.

Судом також враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання та подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

У судовому засіданні 16.09.2025 проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача,

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з укладенням договору поставки, строк дії договору, умови оплати та поставки товару, факт здійснення попередньої оплати у встановленому договором розмірі, факт настання строку поставки товару, факт поставки товару, допущення прострочення поставки товару, наявність підстав для повернення попередньої оплати у заявленій до стягнення сумі, наявність підстав для стягнення інфляційних втрат та 3% річних у заявлених до стягнення сумах.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як убачається з матеріалів справи, 25.03.2020 між Акціонерним товариством "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз" (далі - постачальник, відповідач) та Акціонерним товариством "Оператор газорозподільної системи "Миколаївгаз" (далі - покупець, позивач) було укладено договір поставки № 13S490-20908-20/13S540-12075-20 (далі - договір, а.с. 47-9), відповідно до умов пункту1.1. якого постачальник зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця, а саме: газорегуляторний пункт шафовий (ШГРП) та комплектуючі для використання його у господарській діяльності, а покупець зобов`язується прийняти і сплатити за нього визначену у відповідності до умов договору суму коштів.

У пункті 8.1. договору сторони погодили, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2025, а в частині розрахунків - до повного їх виконання.

Доказів зміни, визнання недійсним або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом також встановлено, що у вказаному договорі сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, встановлених законом для даного виду договорів, договір підписаний уповноваженими представниками сторін, їх підписи скріплені печатками підприємств, отже, з урахуванням презумпції правомірності правочину, такий договір є правомірним, укладеним та таким, що породжує у сторін права та обов`язки щодо його виконання.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України.

За приписами частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно з пунктом 1.2. договору найменування (асортимент), кількість, умови поставки та ціна товару, що підлягає поставці за договором, вказуються в Специфікаціях, які формуються згідно з письмовими заявками покупця та є невід`ємною частиною договору.

У розділі 3 договору сторонами був визначений порядок поставки товару, зокрема:

- підготовка товару до відвантаження покупцю здійснюється на підставі письмових заявок покупця. Заявки направляються постачальнику електронною поштою на електронну адресу постачальника, зазначену в договорі, до 20-го числа поточного місяця на наступний місяць (пункт 3.1. договору);

- в заявці вказується кількість та асортимент товару, попередня дата поставки товару, пункт призначення, бажані умови поставки ("EXW склад постачальника" або "СРТ склад покупця" згідно з Міжнародними правилами інтерпретації комерційних термінів "Інкотермс" в редакції 2020 року), бажаний строк поставки (пункт 3.2. договору);

- датою отримання письмової заявки вважається дата відправлення електронного листа (пункт 3.3. договору);

- строк поставки товару обумовлюється сторонами в Специфікаціях до договору, але в будь-якому разі не може перевищувати 60-ти робочих днів. При замовленні до постачання товарів, які виготовляються під замовлення з додатковими технічними вимогами, строки поставки узгоджуються сторонами додатково в Специфікаціях (пункт 3.4. договору);

- поставка товару здійснюється окремими партіями. При цьому партією товару вважається кількість товару, зазначеного в одній Специфікації (пункт 3.5. договору);

- право власності на товар переходить до покупця з моменту підписання уповноваженим представником покупця видаткової накладної (пункт 3.9. договору).

Як зазначає позивач у позовній заяві, на виконання умов укладеного договору, 15.12.2022 позивачем направлено, а відповідачем погоджено замовлення № 222207 на постачання позивачу:

- газорегуляторний пункт шафовий (ШГРП) - 8/13 - 2 л 80 х 125 - 3/0,05 NORVAL/G DN 50 T.495 + IN-VB - 1 одиниця;

- газорегуляторний пункт шафовий (ШГРП) - 9/15 - 2 л 100 х 150 - 3/0,05 NORVAL/G DN 50 T.495 HC + IN-VB - 2 одиниці;

- газорегуляторний пункт шафовий (ШГРП) - 7/12 - 2 л 80 х 100 - 3/0,05 DIVAL SQD6G BP DN 50x80 + LA SQD 6 BP - 1 одиниця, - на загальну суму - 2 647 248 грн. 24 коп. з ПДВ.

Крім того, 06.03.2023 сторонами погоджено замовлення № 23493 на постачання позивачу:

- газорегуляторний пункт шафовий (ШГРП) - 6/9 - 2 л 65 х 80 - 3/0,05 DIVAL SQD2G BP DN 50x50 + LA SQD 2 BP - 1 одиниця;

- газорегуляторний пункт шафовий (ШГРП) - 6/9 - 2 л 65 х 80 - 6/0,05 DIVAL SQD2G BP DN 50x50 + LA SQD 2 BP - 1 одиниця, - на суму 620 315 грн. 28 коп. з ПДВ.

Враховуючи зазначений вид договорів, вбачається, що він є оплатним, і обов`язку продавця за договором поставити товар відповідає обов`язок покупця оплатити вартість цього товару.

Відповідно до положень статті 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Так, у розділі 2 договору сторонами були визначені умови щодо порядку розрахунків, зокрема:

- загальна вартість договору становить до 100 000 000 грн. 00 коп. з ПДВ (пункт 2.1. договору);

- ціна кожної окремої одиниці товару визначається в Специфікаціях. Ціна товару включає в себе вартість тари та упаковки (пункт 2.2. договору);

- покупець здійснює оплату за кожну партію одержаного товару згідно з наданим постачальником рахунком-фактурою у безготівковій формі, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок, вказаний і цьому договорі протягом 30-ти банківських днів з дати поставки відповідної партії товару. Покупець залишає за собою право здійснювати попередню оплату за товар (пункт 2.3. договору).

З матеріалів справи вбачається, що позивач здійснив попередню оплату товару на загальну суму 3 267 563 грн. 52 коп. наступним чином:

- 08.03.2023 в сумі 620 315 грн. 28 коп. з призначенням платежу "оплата за шкафні (дог. № 13S490-20908-20)", що підтверджується наявною в матеріалах справи банківською випискою за період з 01.03.2023 по 31.03.2023 (а.с. 11);

- 28.04.2023 в сумі 2 647 248 грн. 24 коп. з призначенням платежу "оплата за ШГРП (дог. № 13S490-20908-20)", що підтверджується наявною в матеріалах справи банківською випискою за період з 01.04.2023 по 30.04.2023 (а.с. 11 на звороті).

З огляду на призначення здійснених 08.03.2023 та 28.04.2023 позивачем платежів, судом відхиляються заперечення відповідача, що вказані оплати не були попередньою оплатою за договором поставки № 13S490-20908-20/13S540-12075-20 від 25.03.2020. Більше того, факт того, що вказані оплати є передоплатою за вказаним договором та за замовленнями № 222207 та № 23493 був підтверджений відповідачем в його відповіді на претензію від 31.07.2023 (а.с.13 на звороті).

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Як передбачено статтею 664 Цивільного кодексу України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору відповідачем було поставлено позивачу товар на суму 10 255 грн. 56 коп., на підтвердження чого позивачем та відповідачем була підписана видаткова накладна № 143 від 20.05.2024 на суму 10 255 грн. 56 коп. (а.с.12).

Отже, матеріалами справи підтверджується, що обов`язок з поставки товару був виконаний відповідачем лише частково - на суму 10 255 грн. 56 коп.; доказів поставки товару на решту суми здійсненої позивачем попередньої оплати - 3 257 307 грн. 96 коп. (3 267 563,52 - 10 255,56) матеріали справи не містять.

З матеріалів справи також убачається, що позивач звертався до відповідача із претензією-вимогою № 54005.3-СЛ-12868-0723 від 14.07.2023, в якій просив повернути отриману від нього попередню оплату за непоставлений товар на загальну суму 3 267 563 грн. 52 коп. з ПДВ протягом 7-ми календарних днів з дати отримання даної претензії-вимоги (а.с.12 на звороті - 13).

У відповіді на претензію № б/н від 31.07.2023 відповідач повідомив позивача про те, що ним вирішується питання щодо подальшого виробництва (яке було призупинено на невизначений строк у зв`язку з непередбачуваними обставинами) товару відповідно до договору № 13S490-20908-20 від 25.03.2020 та замовлень № 222207 та № 23493 (а.с.13 на звороті).

Отже, позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором поставки № 13S490-20908-20/13S540-12075-20 від 25.03.2020 в частині повної та своєчасної поставки товару, за який позивачем була здійснена попередня оплата, внаслідок чого у позивача виникло право вимагати повернення попередньої оплати в сумі 3 257 307 грн. 96 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період березня 2023 року по травень 2025 року в сумі 697 138 грн. 09 коп., а також 3% річних за період прострочення з 06.03.2023 по 23.06.2025 в сумі 220 943 грн. 92 коп. Вказане і є причиною виникнення спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, з огляду на таке.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Як передбачено статтею 664 Цивільного кодексу України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Позивач посилається на те, що відповідач зобов`язаний був поставити товару на суму здійсненої попередньої оплати в розмірі 3 267 563 грн. 52 коп. у строк не більше 60 робочих днів, як це було передбачено пунктом 3.4. договору.

Відповідач у запереченнях на відповідь на відзив на позовну заяву посилається на те, що ним не було порушено строк поставки товару, оскільки Заявки на поставку товару позивач повинен був надіслати відповідачу на його електронну адресу, зазначену в договорі, але в договорі сторонами не була визначена така електронна адреса. Отже, відповідач зазначає, що доказів надсилання Заявок на поставку товару на електронну адресу постачальника (відповідача) позивач не надав, як наслідок, позивач не довів порушення строків поставки товару на суму здійсненої попередньої оплати в розмірі 3 257 307 грн. 96 коп.

З приводу вказаних заперечень відповідача суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принципи верховенства права.

У рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначено, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема, норми моралі, традицій, звичаїв, тощо, які легітимізовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Відповідно до частин 2 - 4 статті 13 Цивільного кодексу України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчинюються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Конституційний Суд України у рішенні від 28.04.2021 № 2-р(ІІ)/2021 зауважив, що словосполучення "а також зловживання правом в інших формах", передбачене у частині третій статті 13 Цивільного кодексу України, слід тлумачити та застосовувати не відокремлено від інших приписів права, а в їх посутньому взаємозв`язку з приписами цього кодексу, насамперед із тими, які є у його статтях 3, 12 і 13. Тому, на думку Конституційного Суду України, учасник цивільних відносин у разі потреби за допомогою відповідної консультації зможе розумно передбачити, які його дії надалі можна буде кваліфікувати як недобросовісні та такі, що порушують межі здійснення цивільних прав, зокрема у формі зловживання правом, та якими можуть бути юридичні наслідки таких дій (абзац другий пункту 3.6 мотивувальної частини рішення). Приписи частини третьої статті 13 і частини третьої статті 16 Цивільного кодексу України встановлюють для учасників цивільних відносин заборону порушувати межі здійснення цивільних прав, а також дають суду можливість відмовити у захисті цивільного права в разі порушення особою вимог частин другої - п`ятої статті 13 Цивільного кодексу України. Тобто у цих приписах є вказівка на юридичні наслідки дій особи, які не можна кваліфікувати як умови, підстави або міри цивільно-правової відповідальності (абзац перший пункту 8.2. мотивувальної частини рішення).

Для визначення добросовісної поведінки сторони необхідно враховувати наступне:

- одним зі способів захисту добросовісної сторони є принцип, згідно з яким особа втрачає право посилатися на будь-які факти на обґрунтування вимог, якщо її попередня поведінка підтверджує, що вона дотримує протилежної позиції (естопель);

- є такі критерії добросовісної поведінки: вона має бути очікуваною, характерною для інших учасників цивільних правовідносин за порівнянних обставин; поведінка учасника цивільно-правових відносин не повинна обмежувати право чи позбавляти права інших осіб та має враховувати права, законні інтереси іншої сторони правовідносин; поведінка сторони має бути законною, зокрема не допускаються дії виключно з протиправною метою або з наміром заподіяти шкоду іншій особі; учасники цивільних правовідносин повинні сприяти своєму контрагенту різними способами, у тому числі через отримання необхідної інформації. Відповідність дій сукупно усім цим критеріям дозволить оцінити такі дії як добросовісні. В іншому разі є підстави стверджувати про недобросовісну поведінку та зловживання правом;

- головне завдання застосування принципу добросовісності полягає у тому, щоби перешкодити стороні отримати переваги та вигоду внаслідок своєї непослідовної поведінки на шкоду іншій стороні, яка добросовісно поклалася на певну юридичну ситуацію, створену першою стороною або обома. Інакше кажучи, принцип добросовісності проявляється у тому, що жодна особа не може отримувати переваги від своєї незаконної або недобросовісної поведінки;

- відповідно до висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі № 147/66/17, добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (пункт 55 постанови). Принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації їхніх прав і передбаченого договором та/або законом виконання їхніх обов`язків (пункт 60 постанови). Введення у цивільне законодавство принципу добросовісності є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного (пункт 61 постанови);

- згідно з висновком Верховного Суду, сформульованим у постанові від 16.02.2022 у справі № 914/1954/20, суди мають враховувати принцип добросовісності - стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина заборони суперечливої поведінки, в основі якої лежить принцип добросовісності, базується на римській максимі: ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, та, що не відповідає попереднім заявам або поведінці однієї сторони, за умови, що інша розумно на них покладається;

- за змістом частини 2 статті 13 Цивільного кодексу України недобросовісна поведінка однієї особи, яка полягає у вчиненні дій, що можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Сутність зловживання правом полягає у недобросовісному вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, зокрема всупереч меті останнього. Заборона зловживання правом по суті випливає з властивості рівнозваженості, закладеної у принципі юридичної рівності учасників цивільних правовідносин. За змістом приписів Цивільного кодексу України поняття "добросовісність" ототожнюється з поняттям "безвинність", а "недобросовісність" - з виною. За діяння, якими завдано шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, на підставі частини третьої статті 39 Цивільного кодексу України). Оскільки настання відповідальності, за загальним правилом, пов`язується з виною, то такі діяння є винними (див. висновок сформульований Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 04.09.2020 у справі № 311/2145/19).

У постанові від 08.05.2018 у справі № 910/1873/17 Верховний Суд вказав, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Таким чином, поведінка та дії управнених та зобов`язаних сторін (позивача та відповідача) повинні відповідати принципу добросовісності та сутності чесної ділової практики, будуватися на взаємоповазі та дотриманні інтересів усіх учасників цих відносин.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України). Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цього принципу (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону.

Цивільне законодавство ґрунтується на вільному здійсненні цивільних прав, а також добросовісності учасників цивільних правовідносин при здійсненні цивільних прав і виконання обов`язків. Таким чином, особа не може отримувати переваги від недобросовісної поведінки.

Вказані вище обставини свідчать про наявність суперечливої поведінки відповідача у спірних правовідносинах, а саме: суперечлива поведінка полягає в наступному:

- у відповіді на претензію від 31.07.2023 № б/№ відповідач підтверджує, що: 1) між позивачем та відповідачем було укладено договір № 13S490-20908-20 від 25.03.2020; 2) на виконання вказаного договору відповідач отримав від позивача передплату в загальному розмірі 3 267 563 грн. 52 коп.; 3) на отримані кошти відповідач здійснив закупівлю необхідних матеріалів та комплектуючих для виробництва товарів відповідно до замовлень № 222207 та № 23493 (а.с.13 на звороті);

- під час розгляду даної справи судом відповідач заперечував, що: 1) грошові кошти в сумі 3 267 563 грн. 52 коп. є передплатою за договором № 13S490-20908-20 від 25.03.2020; 2) відповідач отримував від позивача Заявку на поставку товару на суму здійсненої попередньої оплати у розмірі 3 267 563 грн. 52 коп. (Замовлення № 222207 та № 23493).

Вказане свідчить про недобросовісну поведінку відповідача у спірних правовідносинах з позивачем, та як було вказано вище, особа не може отримувати переваги від недобросовісної поведінки.

Отже, заперечення відповідача розцінюються судом критично.

З огляду на наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди щодо поставки товару на суму здійсненої позивачем попередньої оплати - 3 267 563 грн. 52 коп., але відповідачем зобов`язання з поставки товару були виконані лише частково - на суму10 255 грн. 56 коп.

Доказів поставки товару на решту суми здійсненої позивачем попередньої оплати - 3 257 307 грн. 96 коп. (3 267 563,52 - 10 255,56) матеріали справи не містять.

Враховуючи вказані обставини, позивач звернувся до відповідача із претензією-вимогою № 54005.3-СЛ-12868-0723 від 14.07.2023, в якій просив повернути отриману від нього попередню оплату за непоставлений товар на загальну суму 3 267 563 грн. 52 коп. з ПДВ протягом 7-ми календарних днів з дати отримання даної претензії-вимоги (а.с.12 на звороті - 13).

У відповіді на претензію № б/н від 31.07.2023 відповідач, зокрема, підтвердив, що 24.07.2023 отримав претензію-вимогу № 54005.3-СЛ-12868-0723 від 14.07.2023, а також повідомив позивача про те, що ним вирішується питання щодо подальшого виробництва (яке було призупинено на невизначений строк у зв`язку з непередбачуваними обставинами) товару відповідно до договору № 13S490-20908-20 від 25.03.2020 та замовлень № 222207 та № 23493 (а.с.13 на звороті).

Слід відзначити, що в силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Так, вище судом встановлено, що на виконання умов договору позивач здійснив попередню оплату в загальній сумі 3 267 563 грн. 52 коп.

Також судом встановлено, що відповідачем не було передано позивачу товар за договором на суму здійсненої попередньої оплати у розмірі 3 257 307 грн. 96 коп. (товар було поставлено лише частково - на суму 10 255 грн. 56 коп.).

В свою чергу, відповідач вказані доводи позивача не спростував та не оспорив.

Також відповідач не надав доказів поставки товару на суму здійсненої позивачем попередньої оплати в залишковій сумі 3 257 307 грн. 96 коп.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає однією із засад судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 2 статті 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Згідно із частиною 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

У даному випадку позивач посилається на те, що товар на суму здійсненої попередньої оплати в розмірі 3 257 307 грн. 96 коп. відповідачем поставлений не був, при цьому відповідач вказані обставини під час розгляду справи не оспорив та не спростував.

У той же час згідно з частиною 2 статті 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Крім того, суд зазначає, що вибір способу захисту своїх прав та порушених інтересів є правом позивача. Відповідно до рішення Конституційного суду України від 09.07.2002 у справі № 1-2/2002, положення частини 2 статті 124 Конституції України передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (частина 5 статті 55 Конституції України). Тобто кожна особа, має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі - судовий захист.

Обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Згідно з частиною 2 статті 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Як було встановлено судом вище, позивач скористався таким правом та надіслав відповідачу претензію-вимогу № 54005.3-СЛ-12868-0723 від 14.07.2023, в якій вимагав повернути попередню оплату, здійснену по договору № 13S490-20908-20 від 25.03.2020 за замовлення № 222207 та № 23493.

Також вище судом встановлено, що вимогу про повернення попередньої оплати відповідач отримав 24.07.2023 (вказане відповідач підтвердив у відповіді на претензію від 31.07.2023, а.с.13 на звороті), отже попередня оплата в розмірі 3 257 307 грн. 96 коп. мала бути повернута позивачу в строк до 31.07.2023 включно (протягом 7 днів з моменту отримання претензії 24.07.2023).

Таким чином, суд відзначає, що з моменту отримання вимоги позивача про повернення попередньої оплати, а саме: претензії-вимоги № 54005.3-СЛ-12868-0723 від 14.07.2023, у відповідача перестав існувати обов`язок з поставки товару на суму здійсненої позивачем попередньої оплати в залишковій сумі 3 257 307 грн. 96 коп., та виник обов`язок з повернення одержаної від позивача попередньої оплати в сумі 3 257 307 грн. 96 коп.

Як було зазначено вище, відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає однією із засад судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1, 3 статті 74, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказів на підтвердження поставки позивачу товару, за який позивачем була здійснена попередня оплата, на суму 3 257 307 грн. 96 коп. відповідач не надав, також відповідачем не надано доказів повернення суми вказаної попередньої оплати позивачу.

Отже, доводи позивача щодо наявності боргу, шляхом надання належних доказів, відповідачем не спростовані.

Враховуючи зазначені норми чинного законодавства України та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими та доведеними належними доказами, у зв`язку з чим підлягають задоволенню, оскільки зобов`язання повинні виконуватись належним чином та в установлені строки.

Враховуючи те, що позивач здійснив попередню оплату товару на суму 3 257 307 грн. 96 коп., а відповідач не поставив позивачу оплачений товар, повернення попередньої оплати не здійснив, господарський суд дійшов висновку про те, що відповідно до частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України відповідач зобов`язаний повернути позивачу 3 257 307 грн. 96 коп. попередньої оплати.

Враховуючи вказане, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача сплаченої позивачем попередньої оплати в сумі 3 257 307 грн. 96 коп. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому з метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні різноманітних правочинів та договорів законодавство передбачає ряд способів, які сприяють виконанню зобов`язань - способи або види забезпечення виконання зобов`язань.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період березня 2023 року по травень 2025 року в сумі 697 138 грн. 09 коп., а також 3% річних за період прострочення з 06.03.2023 по 23.06.2025 в сумі 220 943 грн. 92 коп.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач здійснює нарахування інфляційних втрат та 3% річних за період прострочення повернення відповідачем попередньої оплати.

З приводу вказаних вимог позивача суд зазначає наступне.

Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №910/12382/17).

За змістом статті 625 Цивільного кодексу України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума інфляційних втрат та 3% річних від несплаченої (неповернутої) суми попередньої оплати є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11.04.2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3% річних на підставі частини 2 статті 625 цього Кодексу (пункт 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19).

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

До позовної заяви позивач не долучив докази направлення вимоги про повернення попередньої оплати (претензії-вимоги № 54005.3-СЛ-12868-0723 від 14.07.2023), однак день її отримання (24.07.2023) зазначений відповідачем у відповіді на претензію від 31.07.2023, яка була долучена до позовної заяви самим позивачем.

Так, судом встановлено, що вимога про повернення попередньої оплати (претензія-вимога № 54005.3-СЛ-12868-0723 від 14.07.2023) отримана відповідачем 24.07.2023, отже граничним строком для повернення залишку попередньої оплати в сумі 3 257 307 грн. 96 коп. є 31.07.2023 (7 днів з моменту отримання претензії , тобто з 24.07.2023).

Таким чином, у відповідача виникло грошове зобов`язання перед позивачем, розмір якого підтверджується матеріалами справи.

Слід також зазначити, що стаття 625 розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги п`ятої Цивільного кодексу України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої Цивільного кодексу України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу).

При цьому у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Не є таким винятком із загального правила випадок, коли покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати на підставі частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України.

З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія положень частини 2 статі 625 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.05.2022 у справі № 902/186/21.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем (а.с.7), та встановлено, що під час його проведення позивачем було вірно визначено суму заборгованості, але період нарахування інфляційних втрат зазначено позивачем невірно, оскільки, як встановлено судом вище, граничним строком повернення попередньої оплати в сумі 3 257 307 грн. 96 коп. є 31.07.2023, отже прострочення з її повернення у відповідача виникло лише з 01.08.2023.

Таким чином, розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем (а.с.7) визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства, умовам договору та фактичним обставинам справи.

У постанові Верховного Суду від 27.05.2019 по справі № 910/20107/17 викладений наступний правовий висновок: "З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).".

Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 21.05.2019 по справі № 916/2889/13, від 16.04.2019 по справам № 922/744/18 та №905/1315/18, від 05.03.2019 по справі № 910/1389/18, від 14.02.2019 по справі № 922/1019/18, від 22.01.2019 по справі № 905/305/18, від 21.05.2018 по справі № 904/10198/15, від 02.03.2018 по справі № 927/467/17.

Здійснюючи власний розрахунок інфляційних втрат, судом враховано таке.

Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 905/21/19 наведено формулу за якою можна розрахувати інфляційні втрати: "Х" * "і-1" - 100 грн. = "ЗБ", де "Х" - залишок боргу на початок розрахункового періоду, "і-1" - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн. - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а "ЗБ" - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці). При цьому зазначено, що за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць ("ЗБ" відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, а від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).

У випадку якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду ("ЗБ") перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу, та ділиться на 100%.

Зазначена правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 20.08.2020 у справі № 904/3546/19.

Крім того, об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 надала роз`яснення, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Враховуючи визначений судом період прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, застосувавши межі періоду, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат, судом встановлено, що за прострочення повернення попередньої оплати в сумі 3 257 307 грн. 96 коп. інфляційні втрати підлягають нарахуванню в період з серпня 2023 року по травень 2025 року та в цей період складають 637 132 грн. 87 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню в сумі 637 132 грн. 87 коп.

Крім того, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 3% річних за період прострочення з 06.03.2023 по 23.06.2025 в сумі 220 943 грн. 92 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку 3% річних, зробленого позивачем (а.с.7), та встановлено, що під час його проведення позивачем було вірно визначено суму заборгованості, але період нарахування 3% річних зазначено позивачем невірно, оскільки, як встановлено судом вище, граничним строком повернення попередньої оплати в сумі 3 257 307 грн. 96 коп. є 31.07.2023, отже прострочення з її повернення виникло лише з 01.08.2023.

Таким чином, розрахунок 3% річних, здійснений позивачем (а.с.7) визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства, умовам договору та фактичним обставинам справи.

Враховуючи визначений судом період прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, застосувавши межі періоду, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок 3% річних, судом встановлено, що за прострочення повернення попередньої оплати в сумі 3 257 307 грн. 96 коп. 3% річних підлягають нарахуванню в період з 01.08.2023 по 23.06.2025 та в цей період складають 185 264 грн. 97 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 185 264 грн. 97 коп.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по справі покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стягненню з відповідача на користь позивача підлягає частина витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 48 956 грн. 47 коп.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Миколаївгаз" до Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз" про стягнення заборгованості за договором поставки № 13S490-20908-20/13S540-12075-20 від 25.03.2020 у загальному розмірі 4 175 389 грн. 97 коп. - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз" (вулиця Шевченка, будинок 2, м. Дніпро, 49000; ідентифікаційний код 03340920) на користь Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Миколаївгаз" (вулиця Погранична, будинок 159, м. Миколаїв, 54003; ідентифікаційний код 05410263) 3 257 307 грн. 96 коп. - основного боргу, 637 132 грн. 87 коп. - інфляційних втрат, 185 264 грн. 97 коп. - 3% річних та 48 956 грн. 47 коп. - частину витрат по сплаті судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення, шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене та підписане 16.09.2025.

Суддя Ю.В. Фещенко