ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" вересня 2025 р. Справа №914/1937/24

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Желіка М.Б.

Орищин Г.В.

секретар судового засідання Стронська А.І.

за участю представників учасників процесу:

представник позивача Козій І.Ю., Снігур Г.М.

представники відповідача Голуб Р.В., Ориник А.Р.

розглянувши апеляційну скаргу Фермерського господарства Голуб Романа Васильовича від 11.04.2025 (вх. № ЗАГС 01-05/1117/25 від 11.04.2025)

на рішення Господарського суду Львівської області від 06.03.2025 (повний текст рішення складено та підписано 24.03.2025, суддя Петрашко М.М.)

у справі № 914/1937/24

за позовом: Фермерського господарства Голуб Романа Васильовича,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Генетиксервіс",

про: стягнення 1 210 807, 50 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Фермерського господарства Голуб Романа Васильовича ( далі ФГ Голуб Р.В., позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Генетиксервіс" ( далі ТОВ "Генетиксервіс", відповідач) про стягнення 1 210 807, 50 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що в період з 01.01.2019 по 31.12.2022 позивач на користь відповідача сплатив кошти на загальну суму 6 876 006,57 грн ( з призначенням платежу «оплата згідно договору №11/1 від 18.11.2019») , а відповідач передав позивачу товарно-матеріальні цінності на загальну суму 5 663 198,27 грн.

Оскільки договір №11/1 від 18.11.2019, на підставі якого позивачем здійснювались оплати, в розпорядженні позивача відсутній, ТОВ «Генетиксервіс» набуло кошти ФГ Голуба Р.В. в позадоговірному порядку. Відтак, відповідач безпідставно зберігає кошти позивача в сумі 1 210 807, 50 грн (перераховані понад вартість поставленого відповідачем товару), які підлягають поверненню на підставі ст.1212 ЦК України.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 06.03.2025 у справі №914/1937/24 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване відсутністю підстав для застосування ст.1212 ЦК України з огляду на те, що кошти перераховувались позивачем на підставі договору №11/1 від 18.11.2019, а в матеріалах справи відсутні докази відмови позивача від вказаного договору в односторонньому порядку, його розірвання сторонами чи визнання недійсним.

При цьому, суд зазначив, що не долучення згаданого договору до матеріалів справи не може свідчити про його відсутність, оскільки посилання на нього міститься в документах, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, а договір не можна вважати неукладеним після його повного або часткового виконання сторонами.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу.

ФГ Голуб Р.В. подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 06.03.2025 у справі №914/1937/24 та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Вимоги апелянта обґрунтовані неповним дослідженням судом першої інстанції обставин справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Зокрема, скаржник зазначає, що суд першої інстанції дійшов необгрунтованого висновку про існування між сторонами договірних відносин на підставі договору №11/1 від 18.11.2019, оскільки такий не укладався та надуманий головним бухгалтером господарства як підстава здійснення платежів. Вказана обставина підтверджується і заявою свідка ОСОБА_1 , якій суд не надав належної оцінки.

Оскільки відповідач вказаної обставини не спростував та не подав суду письмового примірника договору, висновок суду про відсутність підстав для застосування ст.1212 ЦК України є необгрунтованим, оскільки відповідач набув кошти позивача в позадоговірному порядку без достатньої правової підставою.

Окрім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно допустив до участі у справі представників відповідача- адвокатів Козина В. О. та Ориника А.Р., оскільки директором ТОВ "Генетиксервіс" є Голуб Р.В., а договори з адвокатами від імені відповідача підписані неуповноваженим представником товариства Котієм Ю.М.

ТОВ "Генетиксервіс" подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення Господарського суду Львівської області від 06.03.2025 у справі №914/1937/24 залишити без змін з підстав його законності та обгрунтованості, а апеляційну скаргу- без задоволення.

Відповідач зазначає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав, оскільки наявність між сторонами договірних відносин виключає застосування ст.1212 ЦК України, а матеріалами справи підтверджено, що позивач сплатив кошти відповідачу на підставі договору №11/1 від 18.11.2019. Не долучення примірника такого договору до матеріалів справи не може свідчити про його відсутність.

На спростування доводів апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права відповідач зазначає, що відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_2 має право вчиняти дії від імені ТОВ "Генетиксервіс" без довіреності , у тому числі підписувати договори. Водночас, Голуб Р.В. як керівник відповідача фактично самоусунувся від займаної посади та в судовому порядку намагається скласти свої повноваження.

Процесуальні дії суду у справі та вирішення процесуальних питань.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.04.2025 справу №914/1937/24 розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді (судді - доповідача) Галушко Н.А., суддів Желіка М.Б. та Орищин Г.В.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 16.04.2025 апеляційну скаргу ФГ Голуб Р. В. залишено без руху з підстав, зазначених у вказаній ухвалі.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 30.04.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФГ Голуб Р.В. на рішення Господарського суду Львівської області від 06.03.2025 у справі №914/1937/24 та призначено до розгляду в судовому засіданні на 27.05.2025.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 27.05.2025 за клопотанням представника позивача розгляд справи відкладено на 24.06.2025.

Ухвалами Західного апеляційного господарського суду від 24.06.2025 та від 12.08.2025 оголошувались перерви в судових засіданнях до 12.08.2025 та до 02.09.2025 відповідно.

У судовому засіданні 02.09.2025 проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обставини справи, встановлені судом.

Відповідно до протоколу зборів членів ФГ Голуб Р.В. №2 від 30.11.2023 заяву Голуб Р.В. про вихід з членів господарства задоволено, вирішено вважати Голуб Р.В. таким, що вибув з числа членів господарства, передано частку складеного капіталу та майна члену господарства Голуб Олені Романівні ( далі Голуб О.Р.), припинено повноваження Голуб Р.В. як голови господарства 30.11.2023 та передано ці повноваження Голуб О. Р. з 01.12.2023.

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань керівником ФГ Голуб Р.В. є Голуб О. Р.

Відповідно до статуту ТОВ "Генетиксервіс" в редакції, затвердженій протоколом загальних зборів учасників товариства від 22.06.2010, одним із учасників товариства є Голуб Р.В.

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Голуб Р.В. з 08.11.2011 є директором ТОВ «Генетиксервіс».

Як вказано у позовній заяві, з 02.11.2022 та по сьогоднішній день існує конфлікт між засновниками ТОВ «Генетиксервіс» та директором Голуб Р.В., через який позивач не може отримати господарські документи ФГ Голуб Р.В., які знаходяться в офісі ТОВ «Генетиксервіс» (оскільки сторони використовували одне приміщення для офісу тривалий проміжок часу).

Однак, під час ревізії господарської діяльності позивачем встановлено, що між ТОВ «Генетиксервіс» та ФГ Голуб Р.В. існували господарські договірні відносини на підставі договору за №11/1 від 18.11.2019. Даний договір вказується в платіжних документах, але в розпорядженні ФГ Голуба Р.В. відсутній.

Як зазначає позивач, в період з 01.01.2019 по 31.12.2022 ФГ Голуб Р.В. на користь ТОВ «Генетиксервіс» сплатило кошти на загальну суму 6 876 006,57 грн ( з призначенням платежу «оплата згідно договору №11/1 від 18.11.2019»).

Вказані обставини відповідачем не заперечуються та підтверджуються долученими до позовної заяви банківськими виписками.

Посилаючись на акти інвентаризації та акт приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей, позивач стверджує, що відповідач передав позивачу товарно-матеріальні цінності на загальну суму 5 663 198,27 грн.

Враховуючи наведене, позивач вважає, що відповідач набув кошти в сумі 1 210 807,50 грн (6 876 006,57 грн 5 663 198,27 грн) не в порядку виконання договірного зобов`язання, а поза підставами, передбаченими договором, внаслідок перерахування на рахунок відповідача понад вартість товару, який було поставлено, що є підставою для застосування положень ст. 1212 ЦК України.

Вказані обставини слугували підставою для звернення ФГ Голуб Р.В. до суду з позовом у даній справі про стягнення з ТОВ "Генетиксервіс" 1 210 807, 50 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відповідно до ст.1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Загальна умова частини 1 статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Якщо майно набуте на підставі правочину, статтю 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі. Винятком є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв`язку із зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25.09.2024 у справі № 201/9127/21).

Звертаючись з позовом у даній справі про стягнення з відповідача коштів на підставі ст.1212 ЦК України, позивач зазначає про відсутність між сторонами договірних відносин незважаючи на зазначення в платіжних документах на переказ коштів підставою оплати договір №11/1 від 18.11.2019.

Відповідач, в свою чергу, заперечує наявність підстав для застосування ст.1212 ЦК України з огляду на оплату позивачем коштів з призначенням платежу «згідно договору №11/1 від 18.11.2019».

Господарським процесуальним кодексом України закріплені основні засади господарського судочинства, зокрема у силу принципів рівності, змагальності та диспозитивності (статті 7, 13, 14 ГПК України) обов`язок з доведення обставин, на які посилається сторона, покладається на таку сторону.

Частиною першою статті 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

При цьому відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з приписами статті 91 ГПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 77 ГПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 ГПК України).

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Колегія суддів звертає увагу на те, що із внесенням 17.10.2019 змін до ГПК України його статтю 79 ГПК України викладено у новій редакції, чим фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Іншими словами, тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Одночасно статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Близький за змістом висновок викладений у низці постанов Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 08.07.2021 у справі 915/1889/19, від 15.07.2021 у справі №916/2586/20.

Відповідно до вимог ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

За приписами частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору та про умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Колегія суддів зазначає, що жодною із сторін не подано і в матеріалах справи відсутній письмовий договір №11/1 від 18.11.2019.

Водночас з наявних в матеріалах банківських виписок вбачається, що позивач регулярно впродовж 2019-2022 років сплачував на рахунок відповідача кошти з призначенням платежу «згідно договору №11/1 від 18.11.2019».

Такі дії позивача свідчать про відсутність випадковості в перерахуванні коштів на користь відповідача чи помилки в таких діях.

При цьому, як зазначає позивач у позовній заяві, впродовж 2019-2022 років він отримував від відповідача товарно-матеріальні цінності, в тому числі і згідно договору №11/1 від 18.11.2019.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.

Водночас, колегія суддів зазначає, що в період існування спірних правовідносин між сторонами керівником як позивача, так і відповідача була одна особа ОСОБА_1 , який є директором відповідача і на даний момент. З матеріалів справи вбачається наявність конфлікту між засновниками ТОВ «Генетиксервіс» та ОСОБА_1 , пов`язаного з майном, коштами та документацією товариства.

Відтак, лише сама по собі обставина не долучення спірного договору до матеріалів справи не може безумовно свідчити про його відсутність та неукладеність.

Зважаючи на наведені вище обставини та з врахуванням положень ст. 79 ГПК України, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про відсутність між сторонами договірних відносин та погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність позивачем наявності підстав для застосування в даному випадку статті 1212 ЦК України.

Покликання апелянта на заяву свідка ОСОБА_1 , як на доказ відсутності між сторонами договірних відносин, судом апеляційної інстанції відхиляється з огляду на встановлені вище обставини справи та положення ч.2 ст. 87 ГПК України, відповідно до якої на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах.

Окрім того, в наявній в матеріалах справи заяві свідка ОСОБА_1 (т.1 а.с. 141) відсутні відомості щодо факту укладення між сторонами даного спору договору №11/1 від 18.11.2019. Натомість, ОСОБА_1 зазначає, що він, як директор ТОВ «Генетиксервіс», дійсно 13.10.2022 передав, а член ФГ ОСОБА_1 ОСОБА_3 отримала товарно-матеріальні цінності на суму 2 325 394,56 грн, що підтверджується актом приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей від 13.10.2022.

Водночас, за змістом доданого до позовної заяви акта приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей від 13.10.2022, позивач в особі голови Голуб Р.В. (покупець) з однієї сторони та відповідач в особі ОСОБА_1 (постачальник) склали цей акт про те, що постачальником передано, а покупцем прийнято товарно-матеріальні цінності, зазначені в акті. Вказаний акт підписаний з обох сторін та скріплений відтиском печатки лише позивача. Відомості про передачу товарно-матеріальних цінностей ОСОБА_3 в акті відсутні.

Відтак, судом апеляційної інстанції критично оцінюються вказані докази, а наведені вище доводи апелянта відхиляються як необгрунтовані.

Зважаючи на викладені обставини, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову та стягнення з ТОВ "Генетиксервіс" на користь ФГ Голуб Р.В. 1 210 807, 50 грн безпідставно одержаних коштів відповідно до ст.1212 ЦК України.

Щодо покликання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права внаслідок допуску до участі у справі неуповноважених представників відповідача колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера

Згідно з пунктами 4-5, 11 Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 12.04.2019№ 41 (далі - Положення), ордер видається адвокатом, адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням та повинен містити обов`язкові реквізити, передбачені цим Положенням. Ордер встановленої форми є обов`язковим для прийняття усіма органами, установами, організаціями на підтвердження правомочності адвоката на вчинення дій, передбачених статтею 20 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Ордер встановленої цим Положенням форми є належним та достатнім підтвердженням правомочності адвоката на вчинення дій в інтересах клієнта.

Відповідальність за достовірність вказаних в ордері даних несе адвокат (особа, яка видала ордер) (пункт 15 Положення).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 у справі №9901/736/18 зазначила, що ордер, який видано відповідно до Закону, є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката. Зі змісту частин першої, третьої статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" випливає, що ордер може бути оформлений адвокатом (адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням) лише на підставі вже укладеного договору. Крім того, адвокат несе кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення суду про повноваження представляти іншу особу в суді, а так само умисне невнесення адвокатом до ордера відомостей щодо обмежень повноважень, установлених договором про надання правничої допомоги (стаття 400-1 Кримінального кодексу України).

У матеріалах справи містяться належним чином оформлені ордери на надання правової допомоги відповідачу адвокатами Козин В.О. (серія ВС №1308550 від 10.09.2024) та Ориник А.Р. ( серія ВС №1342369 від 28.01.2025), видані на підставі договорів про надання правничої допомоги №43 від 09.09.2024 та №28/01/25 від 28.01.2025 ( копії наявні в справі), підписаних зі сторони ТОВ Генетиксервіс Котієм Ю.М.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 29.12.2023, Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 17.09.2024 щодо юридичної особи ТОВ Генетиксервіс () у розділі Керівник юридичної особи, а також відомості про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, тощо зазначено: Голуб Роман Васильович керівник з 08.11.2011 року; Голуб Роман Васильович представник з 08.11.2011 року; Котій Юрій Миколайович представник (повноваження вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, тощо, подавати документи для державної реєстрації від імені юридичної особи).

Частина перша статті 89 ЦК України передбачає, що юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до Єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення.

Згідно із частинами п`ятою, шостою цієї статті до Єдиного державного реєстру вносяться відомості про організаційно-правову форму юридичної особи, її найменування, місцезнаходження, органи управління, філії та представництва, мету установи, а також інші відомості, встановлені законом.

Зміни до установчих документів юридичної особи, які стосуються відомостей, включених до Єдиного державного реєстру, набирають чинності для третіх осіб з дня їх державної реєстрації. Юридичні особи та їх учасники не мають права посилатися на відсутність державної реєстрації таких змін у відносинах із третіми особами, які діяли з урахуванням цих змін.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб регулює Закон України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, за частиною першою статті 7 якого Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру

Державна реєстрація базується на принципах, зокрема, обов`язковості, публічності, об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Єдиному державному реєстрі (стаття 4 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань).

Частина перша статті 10 цього Закону передбачає, що якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Отже, у разі, якщо відповідні відомості щодо особи, яка має право вчиняти дії від імені юридичної особи внесені до Реєстру, ці відомості є офіційним та достатнім підтвердженням повноважень вказаної особи, а суд покладається на такі відомості як на достовірні.

При цьому, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази існування іншого судового спору стосовно представництва ТОВ Генетиксервіс Котієм Ю.М. чи дійсності укладених останнім з адвокатами Козин В.О. та Ориник А.Р. договорів про надання правової допомоги.

Відтак, наведені вище доводи скаржника, як і висловлені в суді апеляційної інстанції заперечення щодо представництва інтересів відповідача адвокатом Ориник А.Р., відхиляються судом апеляційної інстанції як безпідставні та необгрунтовані.

Інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на викладене вище.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Обов`язок судів обґрунтовувати свої рішення не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010, остаточне від 10.05.2011).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 06.03.2025 у даній справі відповідає матеріалам справи, ґрунтується на вимогах чинного законодавства, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення немає.

Відповідно до ст.129 ГПК України судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ

1. Апеляційну скаргу Фермерського господарства Голуб Романа Васильовича від 11.04.2025 (вх. № ЗАГС 01-05/1117/25 від 11.04.2025) залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 06.03.2025 у справі №914/1937/24 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишити за скаржником.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню.

5. Справу повернути до Господарського суду Львівської області.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Повний текст постанови складено 12.09.2025.

Головуючий суддя Галушко Н.А.

суддя Желік М.Б.

суддя Орищин Г.В.