ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

09.09.2025 Справа № 917/1747/25

м. Полтава

Господарський суд Полтавської області у складі судді Пушка І.І., розглянувши заяву Фізичної особи-підприємця Литовки Володимира Андрійовича від 08.09.2025 б/н (вх № 11494 від 08.09.2025) про забезпечення позову у справі № 917/1747/25

за позовною заявою Фізичної особи-підприємця Литовки Володимира Андрійовича, НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОКОМПАНІЯ «ШЕРШНІВСЬКА», , вул. Миру, 1, с. Шершнівка, Лубенський район, Полтавська область, 37573

про стягнення 3738955 грн

ВСТАНОВИВ:

08.09.2025 до Господарського суду Полтавської області від Фізичної особи-підприємця Литовки Володимира Андрійовича надійшла позовна заява до Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОКОМПАНІЯ «ШЕРШНІВСЬКА» про стягнення грошових коштів у загальному розмірі 3 738 955,98 грн, з яких: 2 310 173,00 грн - вартість сільськогосподарської продукції, яка не повернута за Договором про надання послуг з після урожайної обробки та зберігання сільськогосподарської продукції № 01-09-2023 від 01 вересня 2023 року, 427 547,53 грн інфляційне збільшення, 1 001 235,45 грн - штрафні санкції (подвійна облікова ставка НБУ).

Разом із позовною заявою позивач звернувся із заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОКОМПАНІЯ «ШЕРШНІВСЬКА» () у розмірі 2 100 000, 00 грн.- у межах ціни позову 3 738 955,98 грн.

При вирішенні заяви про забезпечення позову судом враховується наступне.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Близькі за змістом висновки щодо застосування статей 136, 137 ГПК України викладені у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/19256/16, від 14.05.2018 у справі № 910/20479/17, від 14.06.2018 у справі № 916/10/18, від 23.06.2018 у справі № 916/2026/17, від 16.08.2018 у справі № 910/5916/18, від 11.09.2018 у справі № 922/1605/18, від 14.01.2019 у справі № 909/526/18, від 21.01.2019 у справі № 916/1278/18, від 25.01.2019 у справі № 925/288/17, від 26.09.2019 у справі № 904/1417/19.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 136 ГПК України, згідно з приписами якої господарський суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачених статтею 137 цього Кодексу, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до статті 137 ГПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) виключено; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 7) виключено; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина перша статті 137 ГПК України).

Зі змісту вказаної норми вбачається, що під час розгляду, зокрема заяви про застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно та/або грошові кошти, суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватись та розпоряджатись грошовими коштами та/або майном, а тому може застосуватись у справі, у якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів.

Під забезпеченням позову у даному випадку слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. При цьому забезпечення позову має бути спрямоване проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Отже, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

За змістом статті 136 ГПК України обґрунтування щодо необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, заявник повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника. Близькі за змістом висновки викладені Верховним Судом, зокрема, у постановах від 21.01.2019 у справі № 902/483/18, від 28.08.2019 у справі №910/4491/19, від 12.05.2020 у справі № 910/14149/19, від 13.01.2020 у справі №922/2163/17.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20.

Отже, у кожному конкретному випадку розглядаючи заяву про забезпечення позову суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів наявні підстави вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків від заборони відповідачу вчиняти певні дії.

Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.04.2018 у справі № 922/2928/17 та у постанові Верховного Суду від 05.08.2019 у справі № 922/599/19.

Крім того, під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам необхідно дотримуватися принципу їх співмірності із заявленими позивачем вимогами. Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову. Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам слід враховувати, що такими заходами не повинні блокуватися господарська діяльність юридичної особи, порушуватися права осіб, що не є учасниками судового процесу, застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.

З огляду на зазначені норми чинного законодавства, правові позиції Верховного Суду, зокрема постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду 15.09.2023 у справі № 917/453/23 та матеріали заяви, суд вважає, що заява позивача про вжиття заходів до забезпечення позову та мотивація, викладена у ній, не відповідають наведеним вимогам, оскільки заявник мав обґрунтувати причини звернення з заявою про забезпечення позову, в тому числі з посиланням на відповідні обставини та належні докази, які свідчать, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених (оспорюваних) прав або інтересів заявника, за захистом яких він звернувся до суду.

З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Натомість до заяви про забезпечення позову позивачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні ст. 76, 77 ГПК України, із якими діюче законодавство пов`язує доцільність застосування заходів про забезпечення позову, та які б свідчили про неможливість або істотне ускладнення виконання рішення господарського суду у разі невжиття таких заходів.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач посилається, що:

- відповідач не виконав свої зобов`язання за Договором про надання послуг з після урожайної обробки та зберігання сільськогосподарської продукції № 01-09-2023 від 01.09.2023 року, а саме: не надав послуги з організації складського зберігання та післяурожайної обробки сільськогосподарської продукції (сої) в обсязі, що був переданий позивачем відповідно до товарних накладних;

- не склав і не надав позивачу актів про надані послуги у строки, передбачені п. 4.4. Договору;

- не повернув позивачу передану на зберігання та післяурожайну обробку сільськогосподарську продукцію у порядку та строки, визначені п. 2.5 Договору;

- фактично не забезпечив виконання жодної з основних дій, передбачених п. 1.1. Договору, що свідчить про повне ненадання передбачених договором послуг.

На думку заявника, дії відповідача свідчать про порушення ним договірних зобов`язань, виражені у невиконанні основного обов`язку надання послуг та повернення переданого сільськогосподарської продукції, що є істотним порушенням умов Договору та підставою для звернення до суду за захистом прав позивача.

Заявник зазначив, що у позивача існують реальні підстави вважати, що навіть у випадку задоволення позову відповідач не виконуватиме судове рішення, а навпаки, перешкоджатиме його виконанню та намагатиметься уникнути примусового стягнення боргу на користь позивача, свідченням чого, зокрема, є те, що ФОП Литовка В.А. неодноразово зверталося до останнього із вимогами (претензіями) виконати умови Договору про надання послуг з після урожайної обробки та зберігання сільськогосподарської продукції № 01-09-2023 від 01 вересня 2023 року. Тривале неповернення відповідачем належної позивачу сільськогосподарської продукції без правових підстав порушує баланс прав і обов`язків сторін та призводить до невиправданого економічного навантаження на позивача.

Суд звертає увагу заявника, що саме по собі існування заборгованості перед позивачем внаслідок порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «АГРОКОМПАНІЯ «ШЕРШНІВСЬКА» умов договору про надання послуг з після урожайної обробки та зберігання сільськогосподарської продукції № 01-09-2023 від 01.09.2023 не є безумовною обставиною ухилення відповідача від виконання судового рішення у цій справі у разі задоволення позовних вимог.

Позивачем не надано суду будь-яких доказів, які б свідчили про дійсний фінансовий стан відповідача, а також доказів, якими б підтверджувалась реальна загроза неможливості виконання судового рішення в зв`язку з відсутністю у відповідача грошових коштів.

Отже доводи заявника ґрунтуються виключно на його сумнівах щодо можливої недобросовісної поведінки відповідача та не доведені доказами на підтвердження реальних, існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість виконання рішення суду з боку відповідача у разі задоволення позовних вимог, відтак заявником не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може будь-яким чином ускладнити чи унеможливити захист його прав чи законних інтересів.

Суд звертає увагу заявника, що згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» розмір статутного капіталу товариства складається з номінальної вартості часток його учасників, виражених у національній валюті України.

Предметом позову не є вимоги щодо розміру статутного капіталі, тому заходи забезпечення позову не пов`язані з предметом позовних вимог.

Оцінивши наявні у матеріалах справи докази суд дійшов висновку, що зазначені заявником обставини самі по собі та в сукупності жодним чином не обґрунтовують його припущення про наявність ризику вчинення дій відповідачем задля уникнення примусового стягнення заборгованості та порушуватиме збалансованість інтересів сторін справи, що не створює підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

За наведених обставин, заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 136, 139, 140, 234 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити Фізичній особі-підприємцю Литовці Володимиру Андрійовичу в задоволенні заяви від 08.09.2025 б/н (вх № 11494 від 08.09.2025) про забезпечення позову по справі № 917/1747/25

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Східного апеляційного господарського суду протягом 10 днів з моменту складення повного тексту ухвали (ст. 235,255-256 ГПК України). Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя І.І. Пушко