ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 року

м. Київ

cправа № 914/2220/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Могил С.К. - головуючий, Волковицька Н.О., Случ О.В.

за участю секретаря судового засідання Амірханяна Р.К.

та представників

позивача: Репецький В.В. (в режимі відеоконференції),

відповідача: Пилип`як Х.І. (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Львівської міської ради

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 27.05.2025

та рішення Господарського суду Львівської області від 31.01.2025

у справі № 914/2220/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БІНП ЛТД"

до Львівської міської ради

про визнання укладеними договорів оренди землі,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "БІНП ЛТД" звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до Львівської міської ради про визнання укладеними договорів оренди землі (кадастровий номер :02:001:0039 та кадастровий номер :02:001:0038) з моменту набрання законної сили рішенням суду у даній справі у редакції, запропонованій позивачем.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ТОВ "БІНП ЛТД" та Львівська міська рада уклали договори оренди землі строком на 10 років: договір оренди землі № Г-1344 від 25.02.2015 та договір оренди землі № Г-1345 від 25.02.2015. У зв`язку із закінченням строку дії договорів та у належні строки ТОВ "БІНП ЛТД" зверталося до Львівської міської ради з листами-повідомленнями про намір їх укладення на новий строк, до яких товариство долучало проекти відповідних договорів. Львівська міська рада проігнорувала зазначені листи та не заперечила у встановлений строк (1 місяць) продовження дії договорів оренди. Оскільки позивач дотримався вимог законодавства, які регламентують його поведінку, необхідну для отримання відповідного рішення орендаря, ухилення Львівської міської ради провести переговори свідчить про її недобросовісну поведінку.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 31.01.2025 (суддя Рим Т.Я.), залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 27.05.2025 (колегія суддів у складі: Кравчук Н.М. - головуючий, Матущак О.І., Скрипчук О.С.), позов задоволено. Визнано укладеними договори оренди землі (земельної ділянки, яка розташована у місті Львові на проспекті Свободи, 16-18, з кадастровим номером :02:001:0039 та земельної ділянки, яка розташована у місті Львові, на проспекті Свободи, 16-18 з кадастровим номером :02:001:0038) між Товариством з обмеженою відповідальністю "БІНП ЛТД" та Львівською міською радою з моменту набрання законної сили рішенням суду у справі, в редакції, наведеній у резолютивній частині рішення.

Судами обох інстанцій встановлено, що ухвалою Львівської міської ради № 3904 від 18.09.2014 "Про продовження ТзОВ "БІНП ЛТД" терміну оренди земельної ділянки на проспекті Свободи 16-18" Львівська міська рада продовжила ТОВ "БІНП ЛТД" на 10 років термін оренди земельної ділянки площею 0,0254 га (кадастровий номер :02:001:0039) для обслуговування літнього майданчика за рахунок земель житлової та громадської забудови за функцією використання землі комерції.

На підставі даної ухвали між Львівською міською радою (орендодавець) та ТОВ "БІНП ЛТД" (орендар) укладено договір оренди землі № Г-1344 від 25.02.2015. За умовами якого в оренду передається земельна ділянка, кадастровий №:02:001:0039, загальною площею 0,0254 га, у тому числі під забудовою 0,0034 га, інше 0,0220 га (п. 2 договору). Ця земельна ділянка прилягає до Гарнізонного Храму Святих Апостолів Петра і Павла.

Відповідно до п. 3 договору оренди землі № Г-1344 від 25.02.2015 на земельній ділянці площею 0,0254 га розміщена металева споруда.

За актом приймання-передачі об`єкта оренди від 25.02.2015 орендодавець передав земельну ділянку площею 0,0254 га орендарю. Право оренди зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчить відповідний витяг.

Ухвалою Львівської міської ради № 3905 від 18.09.1014 "Про продовження ТзОВ "БІНП ЛТД" терміну оренди земельної ділянки на проспекті Свободи 16-18", Львівська міська рада продовжила ТОВ "БІНП ЛТД" на 10 років термін оренди земельної ділянки площею 0,0389 га (кадастровий номер :02:001:0038) для обслуговування будівлі кафе-бару за рахунок земель житлової та громадської забудови за функцією використання землі комерції.

На підставі вказаної ухвали між Львівською міською радою (орендодавець) та ТОВ "БІНП ЛТД" (орендар) укладено договір оренди землі № Г-1345 від 25.02.2015. Відповідно до умов даного договору в оренду передається земельна ділянка, кадастровий № :02:001:0038, загальною площею 0,0389 га, у тому числі інше 0,0389 га (п. 2 договору). Ця земельна ділянка прилягає до будівлі кафе-бару площею 682,4 м.кв, яка належить на праві власності ТОВ "БІНП ЛТД", про що свідчить Інформація з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Львівська міська рада передала земельну ділянку площею 0,0389 га ТОВ "БІНП ЛТД" за актом приймання-передачі від 25.02.2015. Право оренди зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчить відповідний витяг.

Відповідно до п. 3 договору оренди землі № Г-1345 від 25.02.2015 на земельній ділянці немає розміщених об`єктів нерухомого майна. Така ж інформація відображена і в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Пунктами 8 зазначених договорів оренди землі сторони погодили, що такі укладено на 10 років до 18.09.2024 включно. Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Пунктами 9, 30 договору оренди землі № Г-1344 від 25.02.2015 та договору оренди землі № Г-1345 від 25.02.2015 визначено обов`язки орендаря при виконанні договорів оренди, зокрема: сплата орендної плати; виконання встановлених щодо об`єкта оренди обмежень (обтяжень) в необхідному обсязі; дотримання режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення та інші.

Згідно з листом Головного управління ДПС у Львівській області Державної податкової служби України № 14606/6/13-01-04-07 від 21.05.2024, заборгованість ТОВ "БІНП ЛТД" з орендної плати за землю відсутня.

На орендованих позивачем земельних ділянках розміщений літній майданчик, про що свідчить наявний у справі Паспорт № 10-2020 від 30.01.2020 відкритого літнього майданчика площею 738,00 м.кв, біля об`єкта ресторанного господарства на проспекті Свободи, 16-18, що виданий ТОВ "БІНП ЛТД" Управлінням архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради.

В листі від 13.12.2012 № 31вих6729 Галицька районна адміністрація повідомила, що розміри об`єкта (літнього майданчика) не виходять за межі орендованих земельних ділянок; планувальне, конструктивне та об`ємно-просторове вирішення літнього майданчика та огороджуючих конструкцій відповідає погодженому проекту; на вимогу Департаменту містобудування Львівської міської ради від 21.09.2012 № 2401-2вих-1085 демонтовано дві крайні секції майданчика № 2, чим покращено візуальне сприйняття пам`ятки архітектури Гарнізонного Храму Святих Апостолів Петра і Павла, а звільнена прилегла територія стала загальнодоступною для мешканців та гостей міста.

З матеріалів справи вбачається проведення перевірки прокуратурою Галицького району міста Львова в липні 2014 стану законності функціонування літнього майданчика ресторану "Вежа крамарів" поблизу СШ № 62 в м. Львові (пр. Свободи, 16-18). Предметом такої перевірки, серед іншого, було дотримання ТзОВ "БІНП ЛТД" правил продажу алкогольних напоїв та тютюнових виробів. У листі прокуратури Галицького району м. Львова від 17.07.2014 щодо цього зазначено: "... фактів реалізації спиртних напоїв за адресою м. Львів, проспект Свободи, 16-18 малолітнім та неповнолітнім особам, в тому числі учням середньої школи № 62 м. Львова Галицьким РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області не встановлено. Роздрібна торгівля алкогольними напоями здійснюється у відповідності до вимог чинного законодавства України. Жодних скарг з боку батьків, учнів, вчителів щодо негативного впливу на здоров`я та виховання учнівської молоді, перешкоджання навчальному процесу в Галицький РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області не надходило… Таким чином, в діяльності літнього майданчику при ресторані "Вежа крамарів" порушень законодавства на даний час не виявлено".

ТОВ "БІНП ЛТД" 15.06.2024 скерувало Львівській міській раді листи-повідомлення про намір укласти договори оренди землі на новий строк, до яких долучило проекти договорів: лист-повідомлення № 35 від 14.06.2024 та лист-повідомлення № 36 від 14.06.2024.

Факт надіслання цих листів підтверджується наявними у справі описами вкладення від 14.06.2024, поштовими накладними від 14.06.2024 та фіскальними чеками від 14.06.2024.

Львівська міська рада отримала листи-повідомлення 15.06.2024, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень.

Листом № 2403-вих-183684 від 23.12.2024 Департамент природних ресурсів, будівництва та розвитку громад повідомив ТОВ "БІНП ЛТД" про відсутність правових підстав для поновлення договорів оренди на новий строк у зв`язку з порушенням товариством розміщення відкритих літніх майданчиків біля об`єктів ресторанного господарства на території Львівської міської територіальної громади, затвердженого Ухвалою Львівської міської ради від 26.05.2023 № 3250.

30.12.2024 Департамент природних ресурсів, будівництва та розвитку громад надіслав ТзОВ "БІНП ЛТД" вимогу № 24/Б-0421, в якій пропонував добровільно демонтувати самовільно встановлений відкритий літній майданчик в термін до 15.01.2025.

30.01.2025 Львівська міська рада прийняла ухвалу № 5882 «Про відмову ТзОВ "БІНП ЛТД" в укладенні на новий строк договорів оренди земельних ділянок на просп. Свободи, 16-18».

З огляду на наведені обставини, ТОВ "БІНП ЛТД" для реалізації переважного права на укладення договорів оренди землі, передбаченого ст. 33 Закону України «Про оренду землі», вважає за необхідне визнати укладеними договори оренди землі у запропонованих позивачем редакціях, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про те, що ТОВ "БІНП ЛТД", будучи добросовісним орендарем земельних ділянок, вчасно звернулося до Львівської міської ради з листами про продовження договорів оренди, долучивши проекти таких договорів оренди земельних ділянок на новий строк. Суд зазначив, що Львівська міська рада, якщо б дійсно бажала припинення договірних відносин з позивачем, вправі була в одномісячний строк прийняти рішення про відмову в продовженні договорів та повідомити ТОВ "БІНП ЛТД". Водночас, відповідач заперечив можливість укладення договорів оренди на новий строк через сім місяців після звернення орендаря з проектами договорів. Така поведінка (бездіяльність) порушила законні сподівання орендаря на укладення договорів оренди на новий строк.

Не погоджуючись з рішення місцевого та постановою апеляційного господарських судів, відповідач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскаржені судові рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховано прийняття рішення органом місцевого самоврядування про передачу в оренду земельних ділянок, яке відноситься до його виключної компетенції. Так 30.01.2025 Львівською міською радою прийнято ухвалу №5882 «Про відмову ТзОВ "БІНП ЛТД" в укладенні на новий строк договорів оренди земельних ділянок на просп. Свободи, 16-18». На думку скаржника, імперативна норма ч. 5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній з 16.07.2020) чітко вказує на те, що в разі оренди земель державної або комунальної власності укладення договору здійснюється на підставі рішення органу, уповноваженого здійснювати передачу земельних ділянок у власність або користування згідно зі ст. 122 ЗК України. При цьому, суди в оскаржуваних рішенні та постанові не врахували прийняття Львівською міською радою ухвали №5882 від 30.01.2025 та всупереч їй визнали укладеними договори оренди землі. Також звертає увагу, що суди в оскаржуваних рішеннях досліджували обставини, які не входять у предмет доказування - предметом даного позову є визнання укладеними договорів оренди землі, а суди в мотивувальній частині оскаржуваних рішення та постанови надали оцінку законності дій Львівської міської ради з розгляду звернення ТОВ "БІНП ЛТД" та строку прийняття радою ухвали, що є предметом розгляду судів адміністративної юрисдикції. При прийнятті оскаржуваних рішення та постанови судами неправильно визначено зміст спірних правовідносин, у зв`язку з чим неправильно застосовано норми матеріального права, з огляду на таке: - на спірних земельних ділянках у позивача відсутні об`єкти нерухомого майна, які належать йому на праві власності (вказане підтверджується інформаційними довідками з єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно); - з вищевикладеного вбачається необхідність передачі спірних земельних ділянок в порядку передбаченому ст. 134 ЗК України; - незаконного використання земельних ділянок шляхом встановлення літнього майданчика без дозвільних документів. Також суди не врахували низку порушень зі сторони позивача у зв`язку із розташуванням та функціонуванням відкритого літнього майданчика на пр. Свободи 16-18, зокрема: термін вищезазначеного паспорта відкритого літнього майданчика закінчився; звернень ТОВ «БІНП ЛТД» про поновлення дії вказаного паспорту на адресу виконавчих органів Львівської міської ради не надходило; літній майданчик на пр. Свободи 16-18 на момент звернення з вимогою департаменту природних ресурсів, будівництва та розвитку громад Львівської міської ради №24/Б-0421 від 30.12.2024 продовжував функціонувати за відсутності правовстановлюючих документів; ухвалою Львівської міської ради №3250 від 26.05.2023 не передбачено можливості функціонування відкритих літніх майданчиків всесезонно; ухвалою Львівської міської ради №3250 від 26.05.2023 заборонений такий зовнішній вигляд літнього майданчика; літній майданчик на пр. Свободи 16-18 знаходиться у межах історичного ареалу та території пам`ятки архітектури національного значення (охоронний номер 339), а також пам`яток архітектури місцевого значення (охоронні номери 5439-Лв, 5440-Лв), а отже, необхідне погодження паспорту відкритого літнього майданчика з управлінням охорони історичного середовища; ТОВ «БІНП ЛТД» не проведено самостійно демонтаж літнього майданчика після закінчення дії паспорту відкритого літнього майданчика. Вказує, що суди визнали укладеними договори оренди землі, визначаючи істотні умови нового договору оренди землі за одноособовою пропозицією орендаря, без волевиявлення обох сторін.

Що ж до клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду зазначає про наявність виключної правової проблеми та необхідності формування єдиної правозастосовчої практики яка полягає у тому, що суди першої та апеляційної інстанцій, фактично підмінивши рішення органу місцевого самоврядування, вийшли за межі судового контролю, що вимагає доктринального осмислення допустимих меж судового захисту у публічно-правових відносинах. Це свідчить про складне юридичне питання щодо меж судового втручання у виключну компетенцію органу місцевого самоврядування, що не може бути вирішене виключно в межах формальної перевірки правильності застосування норм права. Окрім того, суди вийшли за межі повноважень, встановивши правомірність чи неправомірність дій органу місцевого самоврядування щодо розгляду звернення позивача - фактично надаючи оцінку діям/бездіяльності суб`єкта владних повноважень, що належить виключно до адміністративної юрисдикції (ч. 1 ст. 19 КАС України). Це свідчить про наявність юрисдикційного конфлікту, який не може бути вирішений в межах стандартного касаційного перегляду, а потребує правової оцінки саме Великої Палати Верховного Суду. Вказує, що існує необхідність відступу від правових висновків Верховного Суду, оскільки наявний висновок Верховного Суду (у справах із подібними фактичними обставинами) щодо можливості визнання договору оренди укладеним у судовому порядку навіть за відсутності згоди органу місцевого самоврядування, створює ситуацію, коли нівелюється виключна компетенція останнього щодо розпорядження землями територіальної громади за відсутності вільного волевиявлення сторін договору. Зазначає, що в даному випадку наявний кількісний критерій виключної правової проблеми, який полягає у судовій практиці спостерігається значна кількість спорів, у яких позивачі намагаються в судовому порядку визнати договори оренди укладеними всупереч відмові органу місцевого самоврядування та/або без проведення аукціону, що свідчить про масовість такої проблематики. У багатьох територіальних громадах фіксуються випадки, коли суб`єкти господарювання без правовстановлюючих документів користуються землею. Подальше "узаконення" такого користування відбувається через звернення до суду з вимогою визнати договір укладеним. Землі, що мали би передаватись на конкурентних засадах, фактично виводяться з аукціонної процедури. Це створює системну прогалину, яка загрожує правам територіальних громад і фінансовим інтересам місцевих бюджетів. аналогічні проблеми неминуче виникатимуть у майбутньому. Якісний критерій полягає у тому, що суперечлива прецедентна практика щодо тлумачення положень Закону України «Про оренду землі» в сукупності із положеннями ЗК України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ГПК України.

Скаржником вмотивовано подання касаційної скарги на підставі п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме - відсутні висновки Верховного Суду щодо: 1) повноважень суду господарської юрисдикції: у випадку, коли позов подано в порядку ч. 9 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», у взаємозв`язку із ч. 1 ст. 19 КАС України; з урахуванням того, що судами попередніх інстанцій зроблено висновок про бездіяльність Львівської міської ради стосовно розгляду звернення позивача; 2) застосування ч. 2 ст. 16 Закону України «Про оренду землі» та ст. 116 ЗК України, а також ч.ч. 4, 10 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», в контексті ситуації, коли Львівською міською радою прийнято рішення про відмову в укладенні договорів оренди, а також ухвалено рішення про зміну цільового призначення спірних земельних ділянок; 3) застосування ст. 134 ЗК України, зокрема в частині визначення підстав для передачі земельних ділянок у користування (оренду) без проведення земельних торгів, у випадках, коли на спірній земельній ділянці відсутні об`єкти нерухомого майна з належними правовстановлюючими документами.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.07.2025 відкрито провадження за касаційною скаргою з підстави, передбаченої п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено її до розгляду на 05.08.2025 та надано строк на подання відзиву на неї до 28.07.2025.

До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 28.07.2025 від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому він просить постанову апеляційного та рішення місцевого господарських судів залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

В судовому засіданні 05.08.2025 оголошено перерву у справі до 02.09.2025.

Переглянувши в касаційному порядку постанову апеляційного та рішення місцевого господарських судів, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла таких висновків.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи. При цьому формування правового висновку не може ставитись у пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними ст. 300 ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.

Скаржник в якості обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України посилається на те, що: відсутні висновки Верховного Суду щодо: 1) повноважень суду господарської юрисдикції: у випадку, коли позов подано в порядку ч. 9 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», у взаємозв`язку із ч. 1 ст. 19 КАС України; з урахуванням того, що судами попередніх інстанцій зроблено висновок про бездіяльність Львівської міської ради стосовно розгляду звернення позивача; 2) застосування ч. 2 ст. 16 Закону України «Про оренду землі» та ст. 116 ЗК України, а також ч.ч. 4, 10 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», в контексті ситуації, коли Львівською міською радою прийнято рішення про відмову в укладенні договорів оренди, а також ухвалено рішення про зміну цільового призначення спірних земельних ділянок; 3) застосування ст. 134 ЗК України, зокрема в частині визначення підстав для передачі земельних ділянок у користування (оренду) без проведення земельних торгів, у випадках, коли на спірній земельній ділянці відсутні об`єкти нерухомого майна з належними правовстановлюючими документами.

Щодо юрисдикційності даного спору Верховний Суд зазначає, що згідно з п. 1 ч.1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

За визначенням, яке міститься в п. 7 ч. 1 ста. 4 КАС України, суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Необхідною та єдиною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення цим суб`єктом владних управлінських функцій, при цьому такі функції повинні здійснюватися суб`єктом саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Під владними управлінськими функціями, що здійснюються на основі законодавства, зокрема, на виконання делегованих повноважень, слід розуміти будь-які владні повноваження в рамках діяльності держави чи місцевого самоврядування, що не належать до законодавчих повноважень чи повноважень здійснювати правосуддя.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

До адміністративної юрисдикції належить справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один із його учасників є суб`єктом владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує її права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть у тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

За змістом ч. 1 ст. 374 ЦК України та ст. 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Згідно зі статтями 80, 84, 123, 124 Земельного кодексу України органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності (при наданні земельних ділянок у власність або в користування, укладенні, зміні, розірванні договорів оренди земельної ділянки та інших договорів щодо земельних ділянок, в тому числі прийнятті державними органами та органами місцевого самоврядування відповідних рішень) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізує повноваження власника земельних ділянок.

Реалізуючи відповідні повноваження, державні органи або органи місцевого самоврядування вступають з юридичними та фізичними особами у цивільні та господарські правовідносини. У таких відносинах держава або територіальні громади є рівними учасниками земельних відносин з іншими юридичними та фізичними особами, у тому числі із суб`єктами підприємницької діяльності.

Крім того, за змістом статей 123, 124 Земельного кодексу України рішенням органу місцевого самоврядування або державної адміністрації про надання земельної ділянки господарюючому суб`єкту в користування здійснюється волевиявлення власника землі і реалізуються відповідні права у цивільних правовідносинах з урахуванням вимог цього Кодексу, спрямованих на раціональне використання землі як об`єкта нерухомості (власності).

Індивідуальні акти органів держави або місцевого самоврядування, якими реалізовуються волевиявлення держави або територіальної громади як учасника цивільно-правових відносин і з яких виникають, змінюються, припиняються цивільні права й обов`язки, не належать до правових актів управління, а спори щодо їх оскарження мають приватноправовий характер, тобто справи у таких спорах підвідомчі господарським судам з урахуванням відповідності суб`єктного складу сторін таких правовідносин.

Таким чином, справи у спорах за участю державних органів та органів місцевого самоврядування, що виникають із правовідносин, у яких державні органи й органи місцевого самоврядування реалізують повноваження власника землі, а також в інших спорах, які виникають із земельних відносин приватноправового характеру, за відповідності складу сторін спору статті 20 Господарського процесуального кодексу України підвідомчі господарським судам. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15.05.2019 у справі № 807/9/18.

Оскільки спір між ТОВ "БІНП ЛТД" та Львівською міською радою виник у зв`язку з укладенням договору оренди земельної ділянки, такий спір є приватноправовим і за суб`єктним складом підлягає вирішенню за правилами господарського судочинства.

Що ж до посилань скаржника на відсутність висновків Верховного Суду стосовно застосування ч. 2 ст. 16 Закону України «Про оренду землі» та ст. 116 ЗК України, а також ч.ч. 4, 10 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», в контексті ситуації, коли Львівською міською радою прийнято рішення про відмову в укладенні договорів оренди, а також ухвалено рішення про зміну цільового призначення спірних земельних ділянок та застосування ст. 134 ЗК України, зокрема в частині визначення підстав для передачі земельних ділянок у користування (оренду) без проведення земельних торгів, у випадках, коли на спірній земельній ділянці відсутні об`єкти нерухомого майна з належними правовстановлюючими документами, колегія суддів зазначає таке.

16.01.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" (а відповідні положення пункту 8 цього Закону, з урахуванням його прикінцевих та перехідних положень - з 16.07.2020), яким ст. 33 Закону України "Про оренду землі", яка регламентувала порядок поновлення договорів оренди, викладена у новій редакції.

Розділ IX "Перехідні положення" Закону України "Про оренду землі" доповнено абзацами 3 і 4 такого змісту:

"Договори оренди земельних ділянок приватної власності, а також земельних ділянок державної або комунальної власності, на яких розташовані будівлі, споруди, що перебувають у власності орендаря, укладені до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", у разі їх продовження (укладення на новий строк) мають містити умови, передбачені статтею 33 цього Закону та статтею 126-1 Земельного кодексу України.

Правила, визначені ст. 126-1 Земельного кодексу України щодо поновлення договорів оренди землі, поширюються на договори оренди землі, укладені або змінені після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", а поновлення договорів оренди землі, укладених до набрання чинності зазначеним Законом, здійснюється на умовах, визначених такими договорами, за правилами, чинними на момент їх укладення".

Стаття 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

За змістом ст. 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про оренду землі" відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 зазначено, що ч.ч. 5 та 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" встановлюють загальне та спеціальне правила продовження орендних правовідносин.

За загальним правилом, викладеним у ч. 5 ст. 33 Закону України "Про оренду землі", орендодавець у місячний строк із дня отримання листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі з проєктом відповідної додаткової угоди їх розглядає, за потреби узгоджує з орендарем істотні умови договору, може повідомити орендаря про наявність обґрунтованих заперечень проти поновлення договору оренди землі, а за відсутності таких заперечень - вирішує поновити договір оренди землі (таке рішення потрібне лише щодо земель державної та комунальної власності) й укладає з орендарем відповідну додаткову угоду.

Спеціальне правило, викладене у ч. 6 Закону України "Про оренду землі", розраховане на випадки, коли орендодавець, який отримав від орендаря, наприклад, в останній день строку договору оренди землі лист-повідомлення про поновлення цього договору з проєктом відповідної додаткової угоди, протягом одного місяця після закінчення строку договору оренди землі не надіслав орендареві заперечень щодо такого поновлення, а орендар продовжив добросовісно користуватися земельною ділянкою. У такому разі орендодавець позбавлений можливості узгоджувати з орендарем нові істотні умови договору оренди землі, що вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були, без прийняття орендодавцем земель державної та комунальної власності окремого рішення про таке поновлення.

Отже, ст. 33 Закону України "Про оренду землі" було визначено загальну процедуру дій орендаря та орендодавця за наявності наміру поновити договір оренди землі, за якої завершення процедури поновлення договору полягало в укладенні додаткової угоди (за згодою сторін чи за судовим рішенням).

Водночас Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" істотно змінено редакцію ст. 33 Закону України "Про оренду землі", яка тепер стосується лише переважного права орендаря (ч.ч. 1-5 ст. 33 Закону України "Про оренду землі"). Поновлення ж договору (ч. 6 попередньої редакції ст. 33) тепер регулюється ст. 126-1 Земельного кодексу України.

При цьому відповідно до абзацу 4 Розділу IX "Перехідні положення" Закону України "Про оренду землі" правила, визначені ст. 126-1 Земельного кодексу України щодо поновлення договорів оренди землі, поширюються на договори оренди землі, укладені або змінені після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", а поновлення договорів оренди землі, укладених до набрання чинності зазначеним Законом, здійснюється на умовах, визначених такими договорами, за правилами, чинними на момент їх укладення.

Поняття "поновлення договору оренди", про яке йдеться у абзаці 4 Розділу IX "Перехідні положення" Закону України "Про оренду землі" базується саме на положеннях ст. 126-1 Земельного кодексу України, що пов`язує можливість поновлення існуючого договору з наявністю у цьому договорі обов`язкової умови про його поновлення. У разі наявності такої умови договір поновлюється на такий самий строк і на таких саме умовах.

Укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі), яке передбачене ч. 1 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" у редакції, чинній до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", базується на встановленому законом переважному праві добросовісного орендаря та надає сторонам при застосуванні цієї процедури можливість змінювати істотні умови договору.

Тому поняття "поновлення договору оренди", про яке йдеться у абзаці 4 Розділу IX "Перехідні положення" Закону України "Про оренду землі" та поняття "поновлення договору оренди", яке містилось у Законі України "Про оренду землі" у попередній редакції, є змістовно різними.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 23.11.2023 у справі № 906/1314/21.

Відповідно до ст. 3 Цивільного кодексу України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права.

При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що, зокрема, підтверджується змістом ч. 3 ст. 509 цього Кодексу.

Отже, законодавець, задекларувавши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

У постановах Верховного Суду у справах №910/5179/20 та № 3190/34/17 суд касаційної інстанції акцентував на необхідності врахування під час розгляду спорів у подібних правовідносинах презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних правовідносин.

У постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 23.11.2023 у справі № 906/1314/21 наголошено, що у межах розумної та добросовісної поведінки орган державної влади чи місцевого самоврядування як орендодавець, що представляє власника у спірних правовідносинах, може взагалі відмовити орендарю в укладенні договору, повідомивши його про наявність належних підстав для цього, зокрема про рішення орендодавця як власника більш розумно розпорядитись землею (в тому числі виставити право оренди на торги), чи вказавши на неналежне виконання орендарем умов договору.

Якщо ж власник такого рішення не прийняв, то за змістом ст. 3 Цивільного кодексу України та ст. 33 Закону України "Про оренду землі" орган державної влади чи місцевого самоврядування власник зобов`язаний провести з орендарем добросовісні переговори, тобто добросовісно спробувати досягти домовленостей з орендарем: запропонувати, наприклад, конкретний розмір орендної плати, інший строк оренди тощо.

Адже орендар, який добросовісно виконував свої обов`язки за договором оренди землі, має законодавчо передбачене переважне право перед іншими особами на продовження цих орендних правовідносин, а також право укласти договір оренди на новий строк.

Якщо орган державної влади чи місцевого самоврядування знехтував обов`язком добросовісно провести переговори (наприклад, явно безпідставно відмовив в укладенні договору), то слід виходити з того, що такий орган зловживає своїм правом, порушуючи цим законні права орендаря.

Судовий захист в таких випадках передбачено лише для особи, яка належним чином виконувала свої обов`язки за договором та добросовісно використовувала належні їй права, тому орендодавець не може посилатися на свій захист на обставини, які свідчать про ухилення ним від проведення переговорів, та на власну недобросовісну поведінку, протиставляючи її легітимним прагненням та належній поведінці орендаря; водночас і орендар, що належно діяв, не може бути позбавлений можливості реалізації свого права на продовження орендних відносин, передбаченого законом, в тому числі через судовий захист. Інакше передбачене частиною дев`ятою статті 33 Закону про оренду землі право орендаря оскаржити відмову, а також наявне зволікання в укладенні нового договору оренди землі матиме лише декларативний характер та не призведе до відновлення порушеного права.

Отже, за висновком Верховного Суду у постанові від 23.11.2023 у справі № 906/1314/21, добросовісність виконання сторонами договірних обов`язків і реалізація ними своїх прав є визначальним при оцінці правомірності позовних вимог.

Аналізуючи наявність підстав для продовження договірних правовідносин між сторонами, Суд зазначає таке.

Пунктами 8 договорів оренди землі № Г-1344 та № Г-1345 від25.02.2015, сторони погодили, що після закінчення строку дії договору Орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі Орендар повинен не пізніше ніж за 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово Орендодавця про намір продовжити його дію.

Судами встановлено, що з метою реалізації переважного права на укладення договорів оренди землі ТОВ "БІНП ЛТД" 15.06.2024 скерував Львівській міській раді листи-повідомлення про намір укласти договори оренди землі на новий строк, до яких орендарем долучено проекти договорів, а саме: лист-повідомлення № 35 від 14.06.2024 та лист-повідомлення № 36 від 14.06.2024.

Факт надіслання цих листів підтверджується наявними у справі описами вкладення від 14.06.2024, поштовими накладними від 14.06.2024 та фіскальними чеками від 14.06.2024. Львівська міська рада отримала листи-повідомлення 15.06.2024, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень.

З наведеного вбачається, що орендар дотримався строків скерування пропозиції про укладення (за 90 днів до закінчення строку дії договорів), що передбачено пунктом 8 договорів оренди землі, а також виконав свій обов`язок з надіслання проектів договорів, що передбачено приписами частин 2 та 3 статті 33 Закону України "Про оренду землі".

Водночас, орендодавець - Львівська міська рада не виконала вимог Закону України "Про оренду землі" в частині надання відповіді на листи-повідомлення орендаря - ТзОВ "БІНП ЛТД" про поновлення договорів оренди земельної ділянки або заперечення проти їх укладення у місячний строк після отримання листів-повідомлень 15.06.2024.

Львівська міська рада почала вживати заходів для виконання приписів ст. 33 Закону України "Про оренду землі" не після звернення ТзОВ "БІНП ЛТД" з позовом до Господарського суду Львівської області, а вже після закриття підготовчого провадження та призначення справи № 914/2220/24 до судового розгляду по суті. При цьому, як видно з матеріалів даної справи, підготовче провадження тривало більше 2,5 місяців.

Після закриття підготовчого провадження місцевий господарський суд прийняв до розгляду додаткові докази подані відповідачем, а саме: лист Департаменту природних ресурсів, будівництва та розвитку громад № 2403-вих-183684 від 23.12.2024, Вимогу Департаменту природних ресурсів, будівництва та розвитку громад № 24/Б-0421 від 30.12.2024, а також ухвалу Львівської міської ради № 5882 від 30.01.2025 «Про відмову ТзОВ "БІНП ЛТД" в укладенні на новий строк договорів оренди земельних ділянок на просп. Свободи, 16-18».

Суди слушно зауважили, що Закон України "Про оренду землі" чітко і недвозначно встановлює саме орендодавцю (Львівській міській раді у даній справі) строк для заперечень в укладенні договору у випадку, якщо такі наявні. Саме в цей період часу відповідач мав змогу висловити своє бачення стосовно можливості продовження договору оренди землі на новий строк.

Водночас Верховний Суд звертає увагу на те, що у постанові від 21.09.2022 у справі № 926/2720/21 здійснейно узагальнення висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 22.09.2020 у справах № 313/350/16-ц, № 159/5756/18, від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 та зазначив, що алгоритм вирішення спорів щодо застосування ст. 33 Закону України "Про оренду землі" в контексті дій сторін договору виглядає таким чином (узгоджується із постановою Верховного Суду від 14.11.2023 у справі № 902/452/23):

- якщо орендар у строки встановлені договором або, за відсутності інших строків встановлених договором, у строки встановлені законом не звернувся до орендодавця взагалі або звернувся з їх порушенням та/або не надав проект договору, то суди повинні відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання договору укладеним незалежно від подальших дій орендодавця, оскільки, саме орендарем в цьому випадку не дотримано вимоги договору та закону;

- якщо орендар своєчасно, у строки встановлені законом або погоджені сторонами у договорі, звернувся до орендодавця щодо продовження дії договору та при цьому надав проект договору (незалежно від того чи цей проект містив змінені умови, чи передбачав поновлення договору на тих самих умовах та на той самий строк), а орендодавець у встановлений законом місячний термін розглянув надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, проаналізував його умови, у тому числі перевірив його на відповідність вимогам закону, однак не погодився з запропонованими умовами та заперечив щодо поновлення договору, то в цьому випадку він діє в рамках своїх повноважень, а отже суди повинні також відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання договору укладеним;

- якщо орендар своєчасно, у строки встановлені законом або погоджені сторонами у договорі, звернувся до орендодавця щодо продовження дії договору та при цьому надав проект договору (незалежно від того чи цей проект містив змінені умови, чи передбачав поновлення договору на тих самих умовах та на той самий строк), а орендодавець у встановлений законом місячний термін не заперечив проти поновлення договору оренди землі або відмовив з порушенням місячного терміну, однак при цьому протягом одного місяця після закінчення строку договору надіслав лист-повідомлення про заперечення у поновленні договору оренди землі, то суди повинні також відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання договору укладеним, оскільки таке право орендодавця прямо передбачено ч. 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі";

- якщо орендар своєчасно, у строки встановлені законом або погоджені сторонами у договорі, звернувся до орендодавця щодо продовження дії договору після його закінчення, надав проект договору (незалежно від того чи цей проект містив змінені умови, чи передбачав поновлення договору на тих самих умовах та на той самий строк), а орендодавець у встановлений законом місячний термін не заперечив проти поновлення договору оренди землі, при цьому орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, а орендодавець протягом одного місяця після закінчення строку договору не надіслав лист-повідомлення про заперечення у поновленні договору оренди землі, то суди повинні задовольнити позовні вимоги про визнання договору укладеним на той же самий строк та на тих же самих умовах.

Верховний Суд у постанові від 30.07.2024 у справі № 910/4928/23 зазначив, що способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади щодо регулювання земельних відносин, є прийняття сесією відповідного рішення. Виходячи з того, що діючим законодавством не передбачено автоматичного поновлення договорів оренди землі, реалізація переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки в разі відсутності заперечень з боку сторін можлива лише за наявності рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування (див. також висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 15.06.2022 у справі № 904/1671/21, від 09.11.2021 у справі № 910/4790/20, від 26.10.2021 у справі № 910/5710/19, від 24.01.2019 у справі № 904/869/18, від 26.03.2019 у справі № 910/1335/17, від 10.01.2019 у справі № 911/3998/16, від 11.12.2018 у справі № 923/111/18, від 06.12.2018 у справі № 925/1651/17, від 03.04.2018 у справі № 904/8168/17, від 22.02.2018 у справі № 922/1008/17 та постановах Верховного Суду України від 11.11.2014 у справі № 912/1552/13, від 20.11.2012 у справі № 44/69).

При цьому, Верховний Суду у постанові 29.03.2023 у справі № 924/1057/20 вказав на те, що за результатами апеляційного перегляду судом не було встановлено порушення з боку Ради прав та законних інтересів позивача як орендаря внаслідок прийняття рішення про відмову у поновленні договору оренди землі на новий строк, оскільки відмова орендодавця від поновлення договору оренди на новий строк, за умови своєчасного вчинення дій за приписами ст. 33 Закону України "Про оренду землі", є такою, що не суперечить закону.

У постанові від 09.04.2024 у справі № 902/453/23 Верховний Суд дійшов висновку про те, що згідно з усталеною практикою Верховного Суду суд не може підміняти інший орган державної виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, перебираючи на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесено до компетенції відповідного органу. За таких обставин, Верховний Суд у справі № 902/453/23 зазначив, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що без рішення Міськради, тобто без її волевиявлення неможливе укладення нового договору оренди землі. Адже, незважаючи на те, що беззаперечним є право орендаря оскаржити рішення органу місцевого самоврядування про відмову поновити договір оренди землі, наслідком оскарження такого рішення та визнання його недійсним (скасування) не може бути підміна волевиявлення власника на укладення нового договору оренди землі на умовах орендаря.

Частиною 1 ст. 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, складовою якого є "правова передбачуваність" та "правова визначеність".

Принцип "правової визначеності" вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності як самих правових норм, так і того, як ці норми мають бути застосовані судами у подібних правовідносинах. Верховний Суд неодноразово зазначав, що забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Вирішуючи спір у цій справі, суди попередніх інстанцій вказаних висновків Верховного Суду щодо застосування ст. 33 Закону України "Про оренду землі" не врахували, не здійснили належної оцінки рішення відповідача, яким відмовлено в укладенні на новий строк договорів оренди земельних ділянок, не врахували посилання відповідача на порушення зі сторони позивача у зв`язку із розташуванням та функціонуванням відкритого літнього майданчика на пр. Свободи 16-18, не перевірили обґрунтованість заявлених позовних вимог за наявності відповідного волевиявлення орендодавця яке виразилося у його відмові у поновленні договорів оренди на новий строк. На підставі наявних у справі документів суди не встановили в якому порядку має відбувається поновлення відповідних договорів, а отже його дотримання/недотримання у цьому випадку, що свідчить про наявність підстав для їх скасування з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати наведене, дослідити та об`єктивно оцінити аргументи учасників справи і всі зібрані у справі докази в їх сукупності, всебічно і повно з`ясувати фактичні обставини справи та, залежно від встановленого, з правильним застосуванням законодавства, яке регулює спірні правовідносини прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Щодо клопотання про передачу справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до ч. 5 ст. 302 ГПК України Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Згідно з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як: відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.

Верховний Суд зазначає, що скаржником не зазначено про наявність протилежних судових рішень у подібних справах, що вказує на відсутність кількісного критерію наявності виключної правової проблеми. Крім цього, з огляду на нормативне регулювання спірних правовідносин та висновки, викладені вище у цій постанові, колегія суддів не вбачає і наявності якісного критерію виключної правової проблеми.

Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність виключної правової проблеми у спірних правовідносинах та відсутність підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з цих підстав. Крім цього, посилаючись на те, що існує необхідність відступу від правових висновків Верховного Суду, оскільки наявний висновок Верховного Суду (у справах із подібними фактичними обставинами) щодо можливості визнання договору оренди укладеним у судовому порядку навіть за відсутності згоди органу місцевого самоврядування, створює ситуацію, коли нівелюється виключна компетенція останнього щодо розпорядження землями територіальної громади за відсутності вільного волевиявлення сторін договору - скаржник не зазначає конкретних постанов Верховного Суду у яких вказаний такий висновок, що виключає можливість надання відповідної оцінки Судом доводам скаржника.

Оскільки судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд, розподіл судових витрат, відповідно до ст. 129 ГПК України, не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК України, Суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Львівської міської ради задовольнити частково.

Постанову Західного апеляційного господарського суду від 27.05.2025 та рішення Господарського суду Львівської області від 31.01.2025 у справі № 914/2220/24 скасувати.

Справу № 914/2220/24 передати на новий розгляд до Господарського суду Львівської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С.К.

Судді: Волковицька Н.О.

Случ О.В.