РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.09.2025Справа № 910/7032/25

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Ломаки В.С. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Укрспецінвест"

до Комунального підприємства "Київтранспарксервіс"

про стягнення 29 376,00 грн.,

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія Укрспецінвест" (далі - позивач, Товариство) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" (далі - відповідач, Підприємство) про стягнення безпідставно набутих коштів у сумі 29 376,00 грн.

В обґрунтування пред`явлених вимог Товариство посилалось на те, що в силу рішення Київської міської ради від 30.03.2022 року № 4551/4592 у нього був відсутній обов`язок здійснювати плату за укладеним між сторонами 21.07.2020 року договором про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування № ДНП-2020-07/04 (далі - Договір) у період з 24.02.2022 року по 28.02.2022 року, а також за березень 2022 року.

З урахуванням наведеного позивач вказував, що сплачені ним на користь Підприємства протягом вказаного періоду грошові кошти у розмірі 29 376,00 грн. є такими, що набуті відповідачем безпідставно, а відтак підлягають поверненню Товариству.

Ухвалою від 09.06.2025 року господарський суд міста Києва відкрив провадження у справі № 910/7032/25 та вирішив здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

13.06.2025 року через систему "Електронний суд" надійшов відзив Підприємства від 13.06.2025 року № 053/05-3267 на позовну заяву, в якому останнє заперечило проти пред`явлених до нього вимог з огляду на відсутність підстав для застосування рішення Київської міської ради від 30.03.2022 року № 4551/4592 протягом спірного періоду, оскільки таке рішення набрало законної сили з моменту його оприлюднення та не поширюється на відносини, що виникли до цього моменту. Крім того, Підприємство зазначило, що сплата відповідних сум є обов`язком Товариства як сторони Договору.

Інших заяв чи клопотань, зокрема по суті справи, від сторін до суду не надходило.

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Київської міської ради від 26.06.2007 року № 930/1591 "Про вдосконалення паркування автотранспорту в м. Києві" відповідача визначено єдиним оператором з паркування транспортних засобів у місті Києві.

Згідно з Таблицею № 1 до Додатка 5 до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 року № 242/5629 (у редакції рішення Київської міської ради від 29.11.2018 року № 222/6273) за Підприємством закріплено спеціально обладнаний майданчик для паркування за адресою: місто Київ, Деснянський район, вулиця Братиславська, 9, в межах ІІІ територіальної зони паркування міста Києва.

26.06.2020 року Підприємство провело електронний аукціон № UA-PS2020-06-12-000142-3 за найменуванням активів (майна)/права лоту (склад лоту): право на експлуатацію майданчика для паркування транспортних засобів за адресою: місто Київ, Деснянський район, вулиця Братиславська, 9, в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва.

Згідно з протоколом електронного аукціону від 26.06.2020 року № UA-PS-2020-06-12-000142-3 переможцем відповідного аукціону було визнано Товариство.

21.07.2020 року позивач та відповідач уклали Договір, за умовами якого Підприємство за плату передало Товариству для експлуатації, утримання та облаштування майданчик для паркування транспортних засобів за адресою: м. Київ, Деснянський район, вул. Братиславська, 9, в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва, що включає 120 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 13 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять осіб з інвалідністю, для ведення діяльності з паркування транспортних засобів та здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхніх транспортних засобів.

Вказаний правочин підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками вказаних суб`єктів господарювання.

У пункті 2.2.6 Договору закріплений обов`язок Товариства своєчасно та в повному обсязі здійснювати розрахунки з Підприємством згідно з умовами Договору.

За умовами пункту 3.1 Договору майданчик для паркування вважається переданим в експлуатацію Товариству з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі майданчика для паркування в експлуатацію.

Пунктом 3.3 Договору передбачено, що майданчик для паркування вважається фактично повернутим Підприємству з моменту підписання сторонами акту повернення з експлуатації майданчика для паркування у строки, визначені пунктом 7.14 Договору.

В силу пункту 4.2 Договору вартість експлуатації 1 машиномісця за 1 день в гривнях визначена за результатами аукціону та становить 6,80 грн., у т.ч. ПДВ в сумі 1,13 грн.

Згідно з пунктом 4.3 Договору його загальна ціна становить 983 769,60 грн., у т.ч. ПДВ в сумі 163 961,60 грн., з яких: Векспл - 894 336,00 грн., у т.ч. ПДВ в сумі 149 056,00 грн., та Праз - 89 433,60 грн., у т.ч. ПДВ в сумі 14 905,60 грн.

Відповідно до пункту 4.5 Договору оплата вартості експлуатації майданчика починається з дня підписання акту приймання-передачі відповідачем в експлуатацію позивачу майданчика для паркування та здійснюється Товариством щомісячно шляхом перерахування коштів на рахунок Підприємства у розмірі 100 % місячної вартості експлуатації майданчика, з урахування кількості календарних днів у місяці, за який проводиться оплата, не пізніше 15 числа місяця, за який здійснюється розрахунок.

Пунктом 4.9 Договору встановлено, що оплата позивачем відповідачу згідно з умовами даного Договору проводиться за період з дати підписання акту приймання-передачі майданчика для паркування в експлуатацію по дату фактичного повернення з експлуатації Підприємству майданчика для паркування.

В силу пунктів 7.1, 7.2 Договору останній вважається укладеним і набирає чинності з моменту підписання його сторонами. Строк дії Договору становить 1 096 календарних днів від дати підписання акту приймання передачі Підприємством в експлуатацію Товариству майданчика для паркування.

Додаткові угоди та усі додатки до цього договору є його невід`ємними частинами і мають юридичну силу в разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані сторонами та скріплені їх печатками (пункт 9.2 Договору).

З матеріалів справи вбачається, що 09.06.2021 року сторони уклали додаткову угоду до Договору, в якій домовились внести зміни та викласти, зокрема, пункт 7.15 Договору в новій редакції, за якою строк дії Договору постійно автоматично пролонгується на той самий період на тих же умовах, якщо Товариство за 30 днів до дати закінчення Договору не заявить наміру про його розірвання.

Судом встановлено, що згідно з актом приймання-передачі паркувального майданчика від 24.07.2020 року Підприємство передало Товариству означений паркувальний майданчик за Договором.

В обґрунтування пред`явлених у даній справі вимог Товариство, посилаючись на пункт 1.3.2 рішення Київської міської ради від 30.03.2022 року № 4551/4592 "Про деякі питання комплексної підтримки суб`єктів господарювання міста Києва під час дії воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 2102-IX стверджувало, що позивач був звільнений від здійснення оплати за Договором у період з 24.02.2022 року по 15.05.2022 року.

Враховуючи наведені обставини, сплачені останнім Підприємству в період з 24.02.2022 року по 28.02.2022 року в розмірі 4 080,00 грн., а також за березень 2022 року в розмірі 25 296,00 грн. грошові кошти, загальна сума яких становить 29 376,00 грн., є такими, що набуті відповідачем безпідставно та на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України підлягають поверненню Товариству.

З огляду на викладене, Товариство звернулося до господарського суду міста Києва з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є, договори та інші правочини.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами Договору, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою останній є договором оренди (найму).

Частина 1 статті 759 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на час укладення Договору) передбачає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до частини 1 та 5 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Судом встановлено, що на виконання умов Договору позивач згідно з наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями та платіжними інструкціями протягом 2022-2025 років сплачував на користь Підприємства плату за експлуатацію паркувального майданчика. Так, в лютому 2022 року (з 24 по 28 лютого) Товариство сплатило відповідачу, зокрема, вартість експлуатації паркувального майданчика у розмірі 4 080,00 грн. (816,00 грн. * 5 днів), а в березні 2022 року (протягом всього місяця) - 25 296,00 грн. (816,00 грн.* 31 день).

У той же час, рішенням від 30.03.2022 року № 4551/4592 Київська міська рада, зокрема, встановила, що на період воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 2102-ІХ, у сфері оренди комунального майна територіальної громади міста Києва: у разі використання об`єкта оренди за цільовим призначенням та/або використання об`єкта оренди для потреб оборони, забезпечення життєдіяльності міста Києва в умовах воєнного стану, орендарі звільняються від орендної плати за договорами оренди комунального майна територіальної громади міста Києва (підпункт 1.2.1).

Також, підпункти 1.3.1, 1.3.2 пункту 1.3 Рішення Київської міської ради від 30.03.2022 року № 4551/4592 передбачають, що на період воєнного стану у сфері паркування транспортних засобів на території міста Києва: власники та користувачі транспортних засобів звільняються від оплати за послуги з користування відведеними майданчиками для платного паркування транспортних засобів, які надаються відповідачем згідно з переліком, затвердженим наказом Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу КМР (Київської міської державної адміністрації); власники та користувачі транспортних засобів звільняються від оплати за послуги з користування спеціально обладнаними майданчиками для платного паркування транспортних засобів, які надаються відповідачем згідно з переліком, затвердженим рішенням КМР, а також звільняються від оплати суб`єкти господарювання, які здійснюють діяльність із забезпечення паркування транспортних засобів на майданчиках для паркування у відповідності укладених договорів з відповідачем.

Рішенням Київської міської ради від 15.04.2022 року № 4569/4610 "Про внесення змін до Рішення КМР від 30.03.2022" підпункт 1.2 пункту 1 рішення Київської міської ради від 30.03.2022 викладено в такій редакції: "У сфері комунального майна територіальної громади міста Києва на період дії воєнного стану та один місяць з дати його припинення орендарі за договорами оренди комунального майна територіальної громади міста Києва звільняються від орендної плати".

Рішенням Київської міської ради від 14.05.2022 року № 4577/4618 виключено пункти 1.3.1 та 1.3.2 з Рішення КМР від 30.03.2022 року № 4551/4592.

Метою прийняття Київською міською радою вказаних рішень була підтримка та полегшення ведення господарської діяльності для орендарів у період воєнного стану, а заходи, передбачені цими рішеннями, мають тимчасовий характер та пов`язані з певною подією.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11.07.2023 року в справі № 910/8348/22).

Пункт 1.2 рішення Київської міської ради від 30.03.2022 року № 4551/4592 застосовується до оренди іншого комунального майна, а не оренди паркувальних майданчиків, до якої застосовувався пункт 1.3 цього рішення.

Виключення пунктів 1.3.1 та 1.3.2 з рішення Київської міської ради від 30.03.2022 року № 4551/4592, здійснене рішенням Київської міської ради від 14.05.2022 року № 4577/4618, не означає, що оренда паркувальних майданчиків підпадає під дію пункту 1.2.

Пунктом 1.3 означеного рішення передбачене не тільки звільнення від орендної плати суб`єктів господарювання, які здійснюють забезпечення паркування, а й власників і користувачів транспортних засобів, що призводило до завідомої збитковості суб`єктів господарювання.

У свою чергу, виключення пунктів 1.3.1 та 1.3.2 з рішення Київської міської ради від 30.03.2022 року № 4551/4592 та, відповідно, скасування обох пільг відновило можливість прибуткової діяльності суб`єктів господарювання, які здійснюють забезпечення паркування, а тому чинний пункт 1.2 рішення не можна розглядати як такий, що поширює своє регулювання на орендарів паркувальних майданчиків.

Вказані висновки викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.03.2024 року в справі № 910/1248/23.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що Товариство посилалося на пункт 1.3.2 рішення Київської міської ради від 30.03.2022 року № 4551/4592 у період, коли його ще не було виключено рішенням Київської міської ради від 14.05.2022 року № 4577/4618.

В силу частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Звертаючись до висновків, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.03.2024 року в справі № 910/1248/23, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 року № 1-зп, від 09.02.1999 року № 1-рп/99, від 05.04.2001 року № 3-рп/2001, від 13.03.2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Єдиний виняток з цього правила становлять випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Частинами 1, 2 статті 5 Цивільного кодексу України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Відтак, підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що оскільки рішення Київської міської ради від 30.03.2022 року № 4551/4592 звільняє орендарів від орендної плати за договорами оренди комунального майна територіальної громади міста Києва на період воєнного стану, введеного 24.02.2022 року, і це рішення пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи, то воно має зворотну дію в часі. Відповідно, позивач мав право не здійснювати оплату за Договором саме з 24.02.2022 року, а не з моменту опублікування вищенаведеного рішення (07.04.2022 року).

Зважаючи на викладене, суд погоджується з доводами Товариства щодо відсутності підстав для сплати на користь Підприємства заявленої до стягнення суми, оскільки станом на час її оплати така підстава (обов`язок) була відсутня, що свідчить про обґрунтованість заявлених позивачем вимог.

Також суд погоджується з нормативно-правовою підставою стягнення заявлених коштів, а саме з посиланнями позивача на положення статті 1212 Цивільного кодексу України, з урахуванням такого.

Згідно з частиною 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Частинами 2, 3 статті 1212 Цивільного кодексу України унормовано, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Аналогічні висновки наведені в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 16.09.2022 року в справі № 913/703/20, постановах Верховного Суду від 06.02.2020 року в справі № 910/13271/18, від 23.04.2019 року в справі № 918/47/18, від 01.04.2019 року в справі № 904/2444/18.

При цьому, Верховний Суд неодноразово зазначав, що набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду від 06.02.2020 року в справі № 910/13271/18, від 23.01.2020 року в справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 року в справі № 918/47/18, від 01.04.2019 року в справі № 904/2444/18).

Відповідно до частини 1 статті 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Оплата Товариством 4 080,00 грн. за період з 24.02.2022 року по 28.08.2022 року та 25 296,00 грн. за березень 2022 року підтверджується, зокрема, долученими позивачем до матеріалів справи банківськими виписками з рахунку Товариства, тоді як правильність здійсненого позивачем розрахунку заявленої до стягнення суми коштів відповідачем не заперечувалася та не спростовувалася.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що Підприємством безпідставно утримуються кошти Товариства в загальному розмірі 29 376,00 грн., у зв`язку з чим заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача вказаної суми є обґрунтованими.

Інші посилання Підприємства також не беруться судом до уваги, оскільки не спростовують вищенаведених висновків.

Відповідно до частини 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За умовами частини 3 статті 13, частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищенаведене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про задоволення вимог Товариства.

Витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із задоволенням позову, покладаються на Підприємство.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" (01030, місто Київ, вулиця Леонтовича, будинок 6; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Укрспецінвест" (04211, місто Київ, вулиця Йорданська, будинок 6; ) 29 376 (двадцять дев`ять тисяч триста сімдесят шість) грн. 00 коп. безпідставно набутих коштів та 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

4. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 15.09.2025 року.

Суддя В.С. Ломака