ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" вересня 2025 р. Справа№ 910/2824/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Сибіги О.М.

Коробенка Г.П.

секретар судового засідання: Гріщенко А.О.

за участі представників сторін:

від позивача Буханистий О.В.

від відповідача Лончак Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Київської міської ради

на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2025

у справі № 910/2824/25 (суддя - Мудрий С.М.)

за позовом Київської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автобан-Е50»

про стягнення 1 207 010,25 грн

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

1.1. короткий зміст позовних вимог

Київська міська рада звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автобан-Е50» 1 207 010,25 грн за використання земельної ділянки кадастровий номер :66:209:0004 площею 0,7186 га, розташованої за адресою: місто Київ, вулиця Олекси Довбуша, 32 (далі земельна ділянка), у період з 27.01.2021 по 29.11.2023, без укладання договору оренди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, як власник об`єкта нерухомого майна, користувався земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, за відсутності оформленого на те права, не сплачуючи за користування нею кошти у повному обсязі, внаслідок чого без достатньої правової підстави за рахунок власника територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, набув кошти у вигляді несплаченої орендної плати у розмірі 1207010,25 грн (2 262 014,47 грн 1 055 004,22 грн), які підлягають поверненню власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.

1.2. короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.06.2025 у справі № 910/2824/25 позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автобан-Е50» на користь Київської міської ради 504 723,88 грн безпідставно збережених коштів та 6 056,69 грн судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з наступного:

- відповідач, здійснюючи фактичне користування земельною ділянкою комунальної форми власності площею 0,7186 га (кадастровий номер :66:209:0004) по вулиці Олекси Довбуша, 32 у місті Києві без оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, а відтак, без достатньої правової підстави, за рахунок власника цієї ділянки територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, фактично зберегло в себе кошти, які мало сплатити за користування земельною ділянкою, а тому, відповідно до положень статті 1212 ЦК України, зобов`язане повернути ці кошти власнику земельної ділянки територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради;

- у період з 01.03.2022 по 31.12.2022 відповідач на законодавчій основі був звільнений від обов`язку сплачувати орендну плату за земельну ділянку комунальної форми власності, а тому позивачем неправомірно заявлено до стягнення безпідставно збережені кошти за період з 01.03.2022 по 31.12.2022;

- у зв`язку з наведеним, розмір безпідставно збережених коштів становить 1 604 679,10 грн, а з урахуванням сплати відповідачем на користь позивача 1 099 955,22 грн, розмір безпідставно збережених коштів у формі орендної плати, що підлягає задоволенню судом, становить 504 723,88 грн.

1.3. короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із прийнятим рішенням Київська міська рада звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2025 у справі № 910/2824/25 в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

2. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ:

2.1. визначення складу суду, заяви, клопотання

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.06.2025 для розгляду даної справи визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Тарасенко К.В., судді: Кравчук Г.А., Коробенко Г.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2025 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/2824/25 та відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2025 у справі до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи № 910/2824/25.

10.07.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 910/2824/25.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.07.2025, зокрема, відкрито апеляційне провадження у справі №910/2824/25 за апеляційною скаргою Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2025 та призначено розгляд на 03.09.2025.

14.08.2025 через систему «Електронний суд» від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Автобан-Е50» надійшла заява про участь у судових засіданнях у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.08.2025 заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Автобан-Е50» про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.

Розпорядженням керівника апарату суду від 01.09.2025 у зв`язку з перебуванням судді Кравчука Г.А., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.09.2025 у справі визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Тарасенко К.В., судді Коробенко Г.П., Сибіга О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.09.2025 прийнято до провадження справу № 910/2824/25 колегією суддів у складі: головуючий суддя Тарасенко К.В., судді Коробенко Г.П., Сибіга О.М., розгляд якої здійснювати 03.09.2025.

03.09.2025 у судовому засіданні оголошено перерву до 10.09.2025.

До суду через систему «Електронний суд» надійшли: 24.07.2025 від відповідача - відзив на апеляційну скаргу, 04.09.2025 від відповідача додаткові пояснення у справі.

2.2. узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Київська міська рада не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та вважає, що зазначене рішення в цій частині прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права, невідповідністю висновків суду першої інстанції обставинам справи, що привело до неправильного вирішення справи.

Позивач не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо зменшення розміру безпідставно збережених відповідачем коштів на суму 655 388,29 грн за період з 01.03.2022 по 31.12.2022 та стверджує, що до спірних правовідносин не може бути застосовані положення підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України.

В обгрунтування вказаного позивач посилається на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 27.04.2021 у справі № 922/2378/20 про те, що «З урахуванням системного аналізу змісту пункту 10.1.1. статті 10, підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14, статей 40, 41,пункту 265.1.3. статті 265 ПК України та встановлених судами фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені норми у подібних правовідносинах слід застосовувати таким чином: «власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) і постійні землекористувачі є платниками земельного податку, а орендарі земель державної та комунальної власності - орендної плати за такі земельні ділянки, однак особа, яка є фактичним користувачем земельної ділянки, не маючи права власності або постійного користування на неї і використовуючи її без укладення договору оренди землі, не підпадає під правове регулювання наведених норм ПК України». Подібні правові висновки викладені також у постановах Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2025 у справі №910/11558/24, від 03.04.2025 у справі №910/13062/24, від 19.03.2025 №910/13042/24, від 10.04.2025 № 910/6404/24.

Відтак, оскільки Відповідач використовував земельну ділянку з кадастровим номером :66:209:0004, на якій розташований належний йому об`єкт нерухомості, без правовстановлюючих документів та державної реєстрації прав відповідно до статей 125, 126 Земельного кодексу України, то за доводами скаржника, він не підпадає під дію положення абзацу 1 підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України з огляду на те, що право оренди земельної ділянки за Відповідачем не було зареєстровано.

Крім того, позивач не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що користування земельною ділянкою комунальної власності без достатньої правової підстави розпочалося з 28.11.2021 (оскільки Товариство набуло у власність нерухоме майно 27.11.2021 (час державної реєстрації16:45:34), відтак неправомірним включення до періоду розрахунку дату набуття нерухомого майна у власність 27.11.2021.

За доводами скаржника, із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна відповідач, як власник такого майна, одночасно стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, тому саме із цієї дати у відповідача виник обов`язок належно оформити правовідносини щодо користування земельною ділянкою (укласти відповідний договір та оформити речові права на земельну ділянку), а також обов`язок сплачувати за користування земельною ділянкою, на якій розташовано майно. Тому, позивач вважає, що саме з цієї дати Товариство користується земельною ділянкою комунальної власності без оформлення прав на цю ділянку, а відтак, саме з 27.11.2021 здійснені розрахунки безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою.

З наведених підстав позивач просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

2.3. узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

2.3.1. Відповідач у поданому відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти доводів апеляційної скарги, зазначивши про те, що суд першої інстанції у своєму рішенні правильно зазначив про безпідставність розрахунку суми за період з 01.03.2022 року до 31.12.2022, оскільки з положень податкового законодавства вбачається, що вони передбачають звільнення від нарахування та сплати за вказаний період орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, а тому позивач стверджує, що твердження Апелянта щодо незастосування цих положень до відносин, що склалися, не відповідає дійсності, оскільки, як вже зазначалось, стягненню підлягають кошти, які б він міг отримати, за умови укладення договору оренди землі, сам Апелянт неодноразово зазначає, що це збережені кошти у розмірі орендної плати, а у випадку укладення договору, орендна плата за період з 1 березня 2022 року до 31 грудня 2022 року не нараховувалася б.

Крім того, відповідач зазначає, що апелянт у апеляційній скарзі підтверджує, що ним не було враховано оплату Відповідачем на суму 44 951,00 грн. за листопад 2023 року за Платіжною інструкцією кредитового переказу коштів № 450 від 26.12.2023, у зв`язку з чим, завищено суму позову, що було враховано судом першої інстанції при частковому задоволенні позову. У той же час у апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, що не відповідає його ж позиції, описаній у апеляційній скарзі.

З наведених підстав відповідач просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2.3.2. У поданих до суду додаткових поясненнях відповідач посилається на судову практику щодо застосування норм глави 83 ЦК України, викладену в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.08.2025 року по справі №917/1297/23.

2.4. явка в судове засідання

У судове засідання 10.09.2025 з`явилися представники учасників справи.

Позивач підтримав апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити.

Представник відповідача просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

3. ПОЗИЦІЯ СУДУ:

3.1. встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №416285902 від 04.03.2025, на підставі договору купівлі-продажу від 27.01.2021, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М., відповідач набув у приватну власність об`єкт нерухомого майна нежитловий будинок, літера З, загальною площею 2084,3 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), який розташований у місті Києві по вулиці Олекси Довбуша, 32.

27.01.2021 проведено державну реєстрацію права власності вказаного нерухомого майна за відповідачем.

Земельна ділянка з кадастровим номером :66:209:0004, площею 0,7186 га розташована в Дніпровському районі міста Києва по вулиці Олекси Довбуша, 32.

28.01.2003 зазначена земельна ділянка була зареєстрована у Державному земельному кадастрі, що підтверджується витягом №НВ-023 від 21.07.2023.

Відповідно до вказаного витягу вищезазначена земельна ділянка відноситься до комунальної форми власності, має цільове призначення для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку, (03.10), відноситься до категорії земель землі житлової та громадської забудови, нормативна грошова оцінка становить 17980342,11 грн.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №412040803 від 07.02.2025 земельна ділянка з кадастровим номером :66:209:0004, площею 0,7186 га, належить на праві власності територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради.

30.11.2023 між Київською міською радою (за текстом договору Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Автобан-Е50» (за текстом договору Орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до пункту 1.1. якого Орендодавець на підставі рішення Київської міської ради від 20.06.2023 №6859/6900 передає, а Орендар приймає в оренду (строкове платне користування) вищезазначену земельну ділянку (об`єкт оренди).

30.11.2023 на підставі вказаного договору проведено державну реєстрацію права користування (оренди) за Товариством вищезазначеною земельною ділянкою, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №412040803 від 07.02.2025.

За розрахунком Київської міської ради, загальний розмір безпідставно утриманих коштів за фактичне користування земельної ділянки у період з 27.01.2021 по 29.11.2023 складає 2 262 014,47 грн.

Листом Головне управління ДПС у м. Києві повідомило, що станом на 21.05.2025 Товариство не подавало податкові декларації по орендній платі за землю у період з 01.01.2020 по 31.10.2023 до ДПІ в Дніпровському районі Головного управління ДПС у м. Києві.

Проте, Товариство з обмеженою відповідальністю «Автобан-Е50» подавало податкові декларації по земельному податку за 2020-2023 роки.

Разом із вказаним листом було надано інформацію щодо задекларованих, сплачених податкових зобов`язань та заборгованості по орендній платі за період з 30.11.2023 по 31.12.2024 (Додаток 1), а також копії податкових декларацій по платі за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки комунальної форми власності) за 2020-2024 року (Додаток 2).

Виходячи із наданої податковим органом інформації, Київська міська рада зазначає, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Автобан-Е50» було сплачено земельного податку в загальному розмірі 1 055 004,22 грн: за 2021 рік 426428,00 грн; за 2022 рік 179 115,00 грн, за 2023 рік 449 461,22 грн.

Оскільки відповідач на безоплатній основі без укладеного договору оренди у період з 27.01.2021 по 29.11.2023 користувався земельною ділянкою комунальної форми власності площею 0,7186 га (кадастровий номер :66:209:0004) в Дніпровському районі міста Києва по вулиці Олекси Довбуша, 32, Київська міська рада звернулася з даним позовом до суду про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі 1 207 010,25 грн (2 262 014,47 грн 1055004,22 грн).

Перевіривши матеріали справи та оцінивши наявні в них докази як окремо, так і в їх сукупності, судова колегія встановила наступне.

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Згідно з частиною 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до частини 2 статті 1212 ЦК України набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави майно відшкодовується незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

За приписами статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, адже набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість цього майна.

Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.08.2022 у справі №922/2060/20 дійшов висновку, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем сформованої земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі №200/606/18 зазначила, що нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 15.12.2021 у справі №924/856/20.

Набувач нерухомого майна, не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, фактично збільшує свої доходи, а власник земельної ділянки (потерпілий) втратив належне йому майно (кошти від орендної плати). До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондиційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, постанові Верховного Суду від 14.01.2019 у справі №912/1188/17.

Отже, для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів на підставі положень статей 1212-1214 ЦК України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований, необхідно, насамперед, з`ясувати: 1) фактичного користувача земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками у відповідний період, або наявність правової підстави для використання земельної ділянки у такого фактичного користувача; 2) площу земельної ділянки; 3) суму, яку мав би отримати власник земельної ділянки за звичайних умов, яка безпосередньо залежить від вартості цієї ділянки (її нормативно-грошової оцінки); 4) період користування земельною ділянкою комунальної власності без належної правової підстави. Встановлення саме таких обставин входить до предмета доказування у межах вирішення спору у цій справі.

Як було правильно встановлено судом першої інстанції, відповідно до інформації з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №412040803 від 07.02.2025 земельна ділянка з кадастровим номером :66:209:0004, площею 0,7186 га, належить на праві власності територіальній громаді міста Києва в особі Ради.

Відповідач є власником нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, загальною площею 2084,3 кв.м), розміщеного на вищезазначеній земельній ділянці по вулиці Олекси Довбуша, 32 у місті Києві, на підставі договору купівлі-продажу від 27.01.2021, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М., що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №416285902 від 04.03.2025.

З матеріалів справи вбачається та не заперечувалося самим відповідачем, що між сторонами до 30.11.2023 не укладалося жодних договорів оренди зазначеної земельної ділянки та не було зареєстровано відповідне право користування.

Таким чином, матеріали справи не містять доказів належного оформлення права користування (оренди) вказаною земельною ділянкою відповідачем у спірний період.

Також у матеріалах справи відсутні докази існування на спірній земельній ділянці нерухомого майна, що перебуває у власності інших осіб.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач у спірний період користувався земельною ділянкою комунальної власності (кадастровий номер :66:209:0004, площею 0,7186 га по вулиці Олекси Довбуша, 32 у місті Києві), на якій розташоване нерухоме майно, що належить відповідачу на праві власності, без оформлення правовстановлюючих документів на вказану земельну ділянку.

Згідно із частинами 1-5 статті 791 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6, 7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Відповідно земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, Верховним Судом у постановах від 16.06.2021 у справі № 922/1646/20 та від 04.03.2021 у справі № 922/3463/19.

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру №НВ-023 від 21.07.2023 земельна ділянка, на якій розташований об`єкт нерухомого майна відповідача, і за користування якою Київська міська рада просить стягнути безпідставно збережені кошти у вигляді орендної плати, сформована з 28.01.2003 (визначено її площу і межі), їй присвоєно кадастровий номер :66:209:0004, відомості про неї внесено до Державного земельного кадастру, а відтак може бути об`єктом цивільних прав.

Таким чином, спір у справі стосується сформованої земельної ділянки, що має конкретну площу, грошову оцінку.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач, здійснюючи фактичне користування земельною ділянкою комунальної форми власності площею 0,7186 га (кадастровий номер :66:209:0004) по вулиці Олекси Довбуша, 32 у місті Києві без оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, а відтак, без достатньої правової підстави, за рахунок власника цієї ділянки територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, фактично зберіг в себе кошти, які мав сплатити за користування земельною ділянкою, а тому, відповідно до положень статті 1212 ЦК України, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради.

З наведеним висновком суду першої інстанції погоджується судова колегія та наголошує, що вказане сторонами на стадії апеляційного перегляду оскаржуваного рішення не оспорюється.

3.2. обставини встановлені судом апеляційної інстанції і визначення відповідно до них правовідносин, а також доводи, з якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції

Щодо заявленого позивачем розміру безпідставно збережених коштів суд зазначає наступне.

Результатом нормативної грошової оцінки конкретної земельної ділянки є технічна документація на неї, а надання витягу з технічної документації є послугою компетентного органу (Держгеокадастру та його територіальних органів), який веде відповідний облік згідно з Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 (далі Порядок №1051), про що зазначено в пункті 2 розділу III Порядку № 489.

Також суд зазначає, що земельне законодавство, й зокрема стаття 20 Закону України «Про оцінку земель», не містить обґрунтування обов`язковості надання витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за кожен календарний рік упродовж спірного періоду, а лише зазначає про необхідність фіксування нормативної грошової оцінки окремої земельної ділянки у відповідному витязі. При цьому, витяги про нормативну грошову оцінку земельної ділянки формуються за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі актуальних відомостей про земельні ділянки, внесених до Державного земельного кадастру, а формування витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки здійснюється автоматично в режимі «реального часу», тобто на час звернення заявників, у зв`язку з чим програмним забезпеченням і чинним законодавством не передбачено формування вказаних витягів на певну дату, яка вже минула. Подібні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 29.05.2020 у справі №922/2843/19, від 07.07.2020 у справі №922/3208/19.

Основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 ПК України (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 у справі №920/739/17).

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-023 від 21.07.2023 та витягу із технічної документації №НВ-023 від 26.06.2023 нормативна грошова оцінка земельної ділянки (кадастровий номер :66:209:0004) становить 17980342,11 грн.

Крім цього, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення станом на 1 січня поточного року, за певною формулою (пункт 289.2 статті 289 ПК України).

Відповідно до офіційної інформації, розміщеної Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру (https://land.gov.ua/derzhgeokadastr-povidomlyaye-pro-indeksacziyu-normatyvnoyi-groshovoyi-oczinky-zemel-za-2024-rik/) коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель у розрізі років становить: 2021 рік 1,0 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та 1,1 (для земель несільськогосподарського призначення); 2022 рік 1,0 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та 1,15 (для земель і земельних ділянок (крім сільськогосподарських угідь), 2023 рік 1,051 (зазначений коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується для всіх категорій земель і видів земельних угідь).

Отже, позивачем визначено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням індексу споживчих цін становить:

за 2023 рік 17 980 342,11 грн;

за 2022 рік 15 635 080,10 грн (17 980 342,11 грн/1,15);

за 2021 рік 14 213 709,18 грн (15 635 080,10 грн/1,1).

Судом встановлено, що згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-022 від 17.11.2022 нормативна грошова оцінка земельної ділянки (кадастровий номер :66:209:0004) станом на 01.02.2021 становила 17 056 206,65 грн.

Статтею 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Нормативне визначення принципу диспозитивності надає право учаснику справи вільно розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина 2 статті 14 ГПК України).

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина 2 статті 237 ГПК України).

Оскільки за основу розрахунку орендної плати позивачем взято менші значення нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, які не перевищують обґрунтовані, судом першої інстанції під час перевірки спірних сум в силу вищезазначених приписів процесуального законодавства було взято за основу значення нормативно-грошової оцінки, наведені позивачем.

Судом також досліджено доводи відповідача стосовно ставки орендної плати за землю: 3% чи 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Відповідач вказував на необґрунтованість суми безпідставно збережених коштів, оскільки на його думку позивачем неправомірно застосовано ставку у розмірі 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Підпунктами 11 пункту 19 (інші положення, що регламентують процес виконання бюджету міста Києва) рішеннями Ради: «Про бюджет міста Києва на 2021 рік» від 24.12.2020 №24/24, «Про бюджет міста Києва на 2022 рік» від 09.12.2021 №3704/3745 та «Про бюджет міста Києва на 2023 рік» від 08.12.2022 №5828/5869, встановлено мінімальні розміри орендної плати за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Києва при укладанні та внесенні змін до договорів оренди земельних ділянок згідно з додатком 11 цих рішень.

Додатком 11 до вищезазначених рішень розмір орендної плати для земельної ділянки для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу (12.11) становить 5% від нормативної грошової оцінки відповідної земельної ділянки.

Водночас відповідно до пункту 5.3. «Положення про плату за землю в місті Києві» (Додаток 3 до рішення Ради від 23.06.2011 №242/5629 (у редакції рішення Ради від 18.10.2018 №1910/5974) ставка земельного податку за земельні ділянки, які використовуються юридичними і фізичними особами (крім підприємств державної та комунальної власності), в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено, встановлюється у розмірі 3 відсотків від нормативної грошової оцінки земельних ділянок.

При цьому, судом звернуто увагу на наступне.

Згідно зі статтею 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Плата за землю це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України у вказаній редакції).

Відповідно до частини 1 статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття «земельний податок» і «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності».

У розумінні положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1, пункту 269.2 статті 269, підпунктів 270.1.1, 270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пункту 287.7 статті 287 ПК платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права. Якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Отже, власники і землекористувачі земельних ділянок сплачують плату за землю (в т.ч. земельний податок) з дня виникнення права власності, права постійного користування земельною ділянкою, тому, оскільки за відповідачем будь-яке право на спірну земельну ділянку не зареєстровано у встановленому законодавством порядку, у контролюючого органу в силу вимог пунктів 287.1 ст. 287 ПК України відсутні обов`язки та, відповідно, повноваження на стягнення у судовому порядку податкових зобов`язань зі сплати земельного податку.

Разом з тим, предметом даного позову є стягнення безпідставно збережених коштів на підставі статей 1212, 1214 ЦК України в розмірі орендної плати, що належить до сфери приватноправових відносин, за суб`єктним складом спір також є приватноправовим, оскільки сторонами спору є суб`єкт господарювання та орган місцевого самоврядування Київська міська рада, яка діє як представник власника (територіальної громади міста Києва) земельної ділянки комунальної власності у приватноправових земельних відносинах, а не як суб`єкт владних повноважень.

З урахуванням системного аналізу змісту пункту 10.1.1. статті 10, підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14, статей 40, 41, пункту 265.1.3. статті 265 ПК України та встановлених судами фактичних обставин справи, власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) і постійні землекористувачі є платниками земельного податку, а орендарі земель державної та комунальної власності орендної плати за такі земельні ділянки, однак особа, яка є фактичним користувачем земельної ділянки, не маючи права власності або постійного користування на неї і використовуючи її без укладення договору оренди землі, не підпадає під правове регулювання наведених норм ПК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду від 27.04.2021 у справі №922/2378/20.

Доводи відповідача ґрунтуються на помилковому тлумаченні вищезазначених приписів законодавства та без урахування правових позицій суду касаційної інстанції, сформованих у подібних до даних спірних правовідносин, оскільки відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдино можливою формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата.

Оскільки пункт 5.3. «Положення про плату за землю в місті Києві» (Додаток 3 до рішення Ради від 23.06.2011 №242/5629 (у редакції рішення Ради від 18.10.2018 №1910/5974), в якому закріплено ставку земельного податку у розмірі 3 відсотків від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин щодо стягнення безпідставно збережених коштів у формі орендної плати, тому суд погоджується з позицією Ради про те, що розмір орендної плати для спірної земельної ділянки становить 5% від її нормативної грошової оцінки, встановлений у Додатках 11 до рішень Ради: «Про бюджет міста Києва на 2021 рік» від 24.12.2020 №24/24, «Про бюджет міста Києва на 2022 рік» від 09.12.2021 №3704/3745 та «Про бюджет міста Києва на 2023 рік» від 08.12.2022 №5828/5869.

Протилежне застосування вказаних рішень органу місцевого самоврядування може призводити до вочевидь до нелогічної ситуації, порушуючи загальноправові принципи, зокрема розумності та справедливості, коли особа, яка користується земельною ділянкою згідно правовстановлюючого документа (наприклад договір оренди) повинна сплачувати більше коштів (5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки), ніж особа, яка є фактичним користувачем земельної ділянки (без укладеного договору оренди) 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Також судом взято до уваги аргументи відповідача про те, що ставка орендної плати, закріплена у Додатках 11 до рішень Київської міської ради, застосовується під час укладення договорів оренди або під час внесення до них змін. У зв`язку з цим, суд звертає увагу відповідача на те, що правова природа кондиційних зобов`язань саме полягає у стягненні коштів, які користувач земельної ділянки сплачував якби існував відповідний договір.

Щодо періоду безпідставно збережених коштів колегія суддів зазначає наступне.

Як було зазначено вище, у заявлений позивачем період з 27.01.2021 по 29.11.2023 відповідач використовував спірну земельну ділянку без укладення договору оренди землі і не сплачував орендну плату у встановленому законодавчими актами розмірі.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до абзацу 1 підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України відповідач звільняється від сплати плати за землю за період з 1 березня 2022 року по 31 грудня 2022 року, однак з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, з огляду на таке.

Пунктом 69 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України установлено, що тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ, справляння податків і зборів здійснюється з урахуванням особливостей, визначених у цьому пункті.

Згідно з підпунктом 69.14 п. 69 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України (в редакції Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно» № 3050-IX від 11.04.2023, який набрав законної сили 06.05.2023) за період з 1 січня 2022 року до 31 грудня 2022 року не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих російською федерацією територіях України, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних осіб, та за період з 1 березня 2022 року до 31 грудня 2022 року - в частині земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції та доводами відповідача щодо можливості застосування до спірних правовідносин положень пп. 69.14 п. 69 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, оскільки предметом цього позову є стягнення безпідставно збережених коштів на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України в розмірі орендної плати.

Вказаними положеннями чітко передбачено, що не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, за період з 1 березня 2022 року до 31 грудня 2022 року - в частині земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Отже, зазначені положення Закону підлягають застосуванню у разі наявності правових підстав для володіння чи користування земельними ділянками, що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, що підтверджується правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 25.02.2025 у справі № 908/929/24.

Натомість, предметом позову є стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів, які позивач недоотримав через користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору оренди, не сплачуючи в належному обсязі орендну плату.

При цьому, плата за землю, як вже зазначалося вище, є загальнодержавним податком, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України у вказаній редакції).

Відповідно до ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовується поняття «земельний податок» і «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності».

У розумінні положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1, пункту 269.2 статті 269, підпунктів 270.1.1, 270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пункту 287.7 статті 287 Податкового кодексу України платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права. Якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Отже, власники і землекористувачі земельних ділянок сплачують плату за землю (в т.ч. земельний податок) з дня виникнення права власності, права постійного користування земельною ділянкою.

Оскільки за відповідачем будь-яке право на спірну земельну ділянку не зареєстровано у встановленому законодавством порядку, у контролюючого органу в силу вимог пунктів 287.1 ст. 287 Податкового кодексу України відсутні обов`язки та, відповідно, повноваження на стягнення податкових зобов`язань зі сплати земельного податку.

З урахуванням наведених приписів Податкового кодексу України та встановлених судом фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) і постійні землекористувачі є платниками земельного податку, а орендарі земель державної та комунальної власності - орендної плати за такі земельні ділянки, однак особа, яка є фактичним користувачем земельної ділянки, не маючи права власності або постійного користування на неї і використовуючи її без укладення договору оренди землі, не підпадає під правове регулювання наведених норм Податкового кодексу України.

У даному випадку судом враховано правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 01.07.2025 у справі № 908/1301/24 у аналогічних правовідносинах.

Враховуючи викладене, положення п. 69.14. підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України не підлягають застосуванню до даних правовідносин, що свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Відтак, доводи апелянта про відсутність підстав для застосування вказаних положень ПК України до даних правовідносин знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення суду.

Разом з цим, за положеннями статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Оскільки відповідач набув у власність нерухоме майно 27.11.2021 (час державної реєстрації 16:45:34), тому суд першої інстанції правильно зазначив про те, що користувався земельною ділянкою комунальної власності без достатньої правової підстави розпочалося з 28.11.2021, відтак неправомірним включення до періоду розрахунку дату набуття нерухомого майна у власність 12.11.2021.

З огляду на зазначене, враховуючи межі позовних вимог, з урахуванням наведених вище висновків судової колегія апеляційного господарського суду, розмір безпідставно збережених коштів становить 2 260 067,39 грн, з яких:

1) 658 114,21 грн, нарахованих за період з 28.01.2021 по 31.12.2021 (14 213 709,18 грн (НГО) х 5% (ставка) / 365 (к-сть днів у році) х 338 (к-сть днів у році, за які здійснюється нарахування);

2) 781 754,01 грн, нарахованих за період з 01.01.2022 по 31.12.2022 (15 635 080,10 грн (НГО) х 5% (ставка) / 365 (к-сть днів у році) х 59 (к-сть днів у році, за які здійснюється нарахування);

3) 820 199,17 грн, нарахованих за період з 01.01.2023 по 29.11.2023 (17 980 342,11 грн (НГО) х 5% (ставка) / 365 (к-сть днів у році) х 333 (к-сть днів у році, за які здійснюється нарахування).

Також судом встановлено, що сторонами у справі визнається та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, що відповідачем було сплачено за 2021 рік 426428,00 грн, а за 2022 рік 179 115,00 грн.

Однак, позивач стверджує, що за 2023 рік відповідачем було сплачено лише 449 461,22 грн, а відповідач 494 412,22 грн.

Дослідивши долучені відповідачем із запереченнями від 07.04.2025 копії платіжних інструкцій: №307 від 24.05.2023 (за січень-квітень 2023 року) на суму 179 804,00 грн, №370 від 28.08.2023 (за липень 2023 року) на суму 44 951,00 грн, №390 від 27.09.2023 (за серпень 2023 року) на суму 45 000,00 грн, №397 від 09.10.2023 (за травень, червень 2023 року) на суму 89 804,22 грн, №398 від 13.10.2023 (за вересень 2023 року) на суму 44 951,00 грн, №420 від 17.11.2023 (за жовтень 2023 року) на суму 44 951,00 грн, №450 від 26.12.2023 (за листопад 2023 року) на суму 44 951,00 грн, суд погоджується з доводами відповідача, що ним за 2023 рік було сплачено 494 412,22 грн податку за землю.

Таким чином, всього відповідачем було сплачено на користь позивача 1 099 955,22 грн (426 428,00 грн+179 115,00 грн+494 412,22 грн).

Отже, сума безпідставно збережених коштів у формі орендної плати становить 1 160 112,17 грн (2 260 067,39 грн 1 099 955,22 грн).

Усі інші доводи учасників справи судом враховано, однак вони не впливають на наведені вище висновки суду апеляційної інстанції.

4. ВИСНОВКИ СУДУ ТА ДЖЕРЕЛА ПРАВА:

4.1. висновки за результатами розгляду матеріалів справи

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, частково не погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення суду.

З огляду на встановлені обставини, судова колегія вбачає наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог в розмірі 1 160 112,17 грн з підстав, наведених у мотивувальній частині даної постанови суду апеляційної інстанції.

4.2. посилання на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).

За приписами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно зі статтею 206 Земельного кодексу України (тут і надалі ЗК України у редакції, чинній у період виникнення спірних правовідносин) використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Частинами 1 та 2 статті 93 ЗК України встановлено, що право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам, іноземцям і особам без громадянства, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

Відповідно до пункту в) частини 1 статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

За частиною 1 статті 120 ЗК України у разі набуття на підставі вчиненого правочину або у порядку спадкування права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці приватної власності, право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від попереднього власника таких об`єктів до набувача таких об`єктів, без зміни її цільового призначення.

Згідно з абзацом 1 частини 9 статті 120 ЗК України якщо об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), інша будівля або споруда), об`єкт незавершеного будівництва розміщений на земельній ділянці державної або комунальної власності, що не перебуває у користуванні, набувач такого об`єкта нерухомого майна зобов`язаний протягом 30 днів з дня державної реєстрації права власності на такий об`єкт звернутися до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, що належить йому на праві власності, у порядку, передбаченому статтями 118, 123 або 128 цього Кодексу.

Статтею 125 ЗК України закріплено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про оцінку земель» нормативно-методичне регулювання оцінки земель здійснюється у відповідних нормативно-правових актах, що встановлюють порядок проведення оцінки земель, організації і виконання землеоціночних робіт, склад і зміст технічної документації та звітів з експертної грошової оцінки земельних ділянок, вимоги до них, порядок їх виконання.

Згідно з абзацом 3 частини 1 статті 13 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки, зокрема, комунальної власності.

Згідно з абзацом 1 пункту 289.1 ПК України для визначення розміру орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності нормативна грошова оцінка земель проводиться обов`язково (стаття 13 цього Закону); нормативно-грошова оцінка земельних ділянок у межах населених пунктів проводиться не рідше ніж на 5-7 років (стаття 18 Закону України «Про оцінку земель»).

Згідно з положеннями частини 3 статті 23 цього Закону витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається органами, що здійснюють ведення Державного земельного кадастру.

Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди (частина 3 статті 21 Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до частини другої статті 20 та частини третьої статті 23 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

5. ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ:

5.1. мотиви прийняття або відхилення аргументів учасників справи

Дослідивши обставини справи та наявні в ній докази, колегія суддів визнає обґрунтованими доводи скаржника про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України з огляду на те, що відповідач використовував земельну ділянку, не маючи права власності або права постійного користування на неї, та без укладення відповідного договору оренди землі.

Отже, за висновком суду апеляційної інстанції, доводи позивача частково (у вищезазначеному) знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Заперечення позивача щодо висновку суду про неправомірність включення до періоду розрахунку дати набуття нерухомого майна у власність 27.11.2021, а тому користування земельною ділянкою комунальної власності без достатньої правової підстави розпочалося з 28.11.2021 (оскільки Товариство набуло у власність нерухоме майно 27.11.2021 (час державної реєстрації 16:45:34) колегія суддів визнає необґрунтованим та відхиляє.

Усі інші доводи та міркування учасників справи судом апеляційної інстанції враховано, однак вони не спростовують наведених вище висновків суду апеляційної інстанції.

6. ВИСНОВКИ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ:

Відповідно до ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом частини другої вказаної статті неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно з частиною четвертою статті 277 Господарського процесуального кодексу України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що оскаржуване рішення частково прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме в частині застосування положень підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України, які за висновком судової колегії до даних правовідносин застосуванню не підлягають. Натомість, інші висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає законними та обґрунтованими.

Наведене за висновком апеляційного господарського суду є підставою для зміни оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2025 у справі № 910/2824/25 з присудженням до стягнення з відповідача 1 160 112,17 грн безпідставно збережених коштів.

У зв`язку з викладеним та частковою обґрунтованістю, апеляційна скарга Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2025 у справі № 910/2824/25 підлягає частковому задоволенню.

7. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ:

Пунктом 14 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Розподіл судового збору здійснюється у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2025 у справі № 910/2824/25 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2025 у справі № 910/2824/25 змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

« 1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автобан-Е50» (61070, Харківська область, місто Харків, вулиця Шевченка, будинок 327; ідентифікаційний код 34991411) на користь Київської міської ради (01044, місто Київ, вулиця Хрещатик, будинок 36; ідентифікаційний код 22883141) 1 160 112 (один мільйон сто шістдесят тисяч сто дванадцять) грн 17 коп. безпідставно збережених коштів та 13 921? (тринадцять тисяч дев`ятсот двадцять одну) грн 34 коп. судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.»

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автобан-Е50» (61070, Харківська область, місто Харків, вулиця Шевченка, будинок 327; ідентифікаційний код 34991411) на користь Київської міської ради (01044, місто Київ, вулиця Хрещатик, будинок 36; ідентифікаційний код 22883141) 20 857 (двадцять тисяч вісімсот п`ятдесят сім) грн 13 коп. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідний наказ.

5. Матеріали справи № 910/2824/25 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.

Сторони мають право оскаржити постанову в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко

Судді О.М. Сибіга

Г.П. Коробенко