РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.05.2025Справа № 910/11979/24
Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Шмиги В.О. розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу №910/11979/24

За позовом Фонду державного майна України

до Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Персевбуд»

та до Товарної біржі «Універсальна товарно-сировинна біржа»

про визнання недійсним договору, визнання недійсним аукціонів та витребування нерухомого майна

Представники учасників справи:

від позивача: Ленько М.М.;

від відповідача-1: не з`явився;

від відповідача-2: Єнокян К.Л.;

від відповідача-3: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фонд державного майна України (далі позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» (далі відповідач-1) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Персевбуд» (далі відповідач-2) та до Товарної біржі «Універсальна товарно-сировинна біржа» (відповідач-3) про:

- визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 28.08.2018, укладеного між Державним підприємством Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Персевбуд», на підставі якого було відчужено державне нерухоме майно, що знаходиться за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, 8, а саме: нежитлові будівлі, загальною площею 3760,4 кв. м (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 000).

- визнання недійсним повторного аукціону, проведеного 27 липня 2018 року товарною біржею «Універсальна товарно-сировинна біржа», за адресою: м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 51, оф. 11 з продажу державного майна, що обліковується на балансі Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ- Ресурси», а саме лоту № I - нежитлова будівля виробничих майстерень із підсобними приміщеннями (Літ. 2Г) загальною площею 1025 квадратних метрів, інвентарний № 10300027, розташованих за адресою: м. Київ, Військовий проїзд, 8, та оформленого протоколом № 1.

- визнання недійсним повторного аукціону, проведеного 27 липня 2018 року товарною біржею «Універсальна товарно-сировинна біржа», за адресою: м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 51, оф. 11, з продажу державного майна, що обліковується на балансі Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ- Ресурси», а саме лоту № 2 - нежитлових будівель виробничої бази (Літ. 2А, 2Б, 2В, 2Д, 2€, 2Ж, 23) загальною площею 2735,4 квадратних метрів, інвентарний № 10300026, розташованих за адресою: м. Київ, Військовий проїзд, 8, та оформленого протоколом № 2.

- витребування у Товариства з обмеженою відповідальністю «Персевбуд» (01103, м. Київ, Військовий проїзд, буд. 8, ) на користь Держави в особі Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/9, ) нежитлові будівлі загальною площею 3760,4 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, буд. 8 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000) та складаються з наступних об?єктів нерухомості:

- під літерою « 2А» - нежитлова будівля загальною площею 297,8 кв.м (група приміщень № 1);

- під літерою « 2Б» - нежитлова будівля загальною площею 772,9 кв.м (група приміщень № 1-10);

- під літерою « 2В» - нежитлова будівля загальною площею 1196,6 кв.м (група приміщень № 1-9);

- під літерою « 2Г» - нежитлова будівля загальною площею 1025,0 кв.м (група приміщень № 1-8);

- під літерою « 2Д» - нежитлова будівля загальною площею 15,6 кв.м (група приміщень № 1);

- під літерою « 2Є» - нежитлова будівля загальною площею 137,0 кв.м (група приміщень № 1-2);

- під літерою « 2Ж» - нежитлова будівля загальною площею 78,8 кв.м (група приміщень № 1-4);

- під літерою « 23» - нежитлова будівля загальною площею 236,7 кв.м (група приміщень № 1).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.10.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/11979/24, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 05.11.2024.

24.10.2024 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Персевбуд» надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач-2 проти позову заперечив та вказав, що позивачем у даній справі було отримано єдиний майновий комплекс відповідача-2 лише 02.08.2023 після підписання акту приймання-передачі єдиного майнового комплексу ДП МВС України «Інформ-Ресурси» до сфери управління Фонду, тобто на момент укладення договору купівлі-продажу, який оскаржується, Фонд не здійснював управління спірним майном, його обов`язок полягав в наданні згоди на відчуження нерухомого майна, що є державною власністю, за таких умов майновий інтерес Фонду за результатами проведення аукціону не порушено, тому відсутні підстави стверджувати, що проведення аукціону було здійснено всупереч встановленої процедури. Крім того, позивачем при зверненні до суду з даним позовом не обґрунтовано в чому полягає безпосереднє порушення проведення процедури аукціону, що визначена Порядком №803.

Разом з тим, відповідач зауважив, що відповідно до заявлених позивачем обставин та долучених документів, ТОВ «Персевбуд» є неналежним відповідачем в рамках даного спору, з огляду на те, що сам факт пред`явлення вимоги до відповідача-2 не встановлює факту того, що відповідач-2 здійснив порушення проведення аукціону або ж йому відомі обставини порушення умов спірного договору, на які посилається позивач. В тексті позовної заяви не висвітлено обов`язку ТОВ «Персевбуд» відповідати за позовом, а наявні лише твердження про те, що відповідач-2 має відповідати за дії інших осіб, які, на думку позивача, такі порушення допустили.

На переконання відповідача-2, питання оскарження процесу проведення аукціону належить до публічно-правого спору та не може розглядатися в порядку господарського судочинства, що слугує підставою для закриття провадження у частині пред`явлення вимог позивача стосовно визначення аукціонів недійсними згідно п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського кодексу України. Також відповідач-2 наголошує на безпідставності доводів позивача про недоотримання державою коштів внаслідок продажу спірного об`єкта нерухомості, оскільки оцінка майна, що підлягало відчуженню, була проведена до аукціону (відповідно до висновку про вартість майна від 14.05.2018, замовленого ДП МВС «Інформ-Ресурси»), а саме 28.08.2018, і учасники аукціону, приймаючи рішення про участь, неодмінно враховували встановлену оцінювачем вартість майна, відтак покладання на учасників аукціону відповідальності за різницю між оціночною вартістю та висновком експерта, складеним у рамках кримінального провадження, є необґрунтованим та суперечить зазначеним в тексті позову обставинам.

Крім того, відповідач-2 вважає, що заявлені позовні вимоги не відповідають формі та змісту правовідносин, що виникли між сторонами, адже Фонд, звертаючись з позовом мав би зазначити (заявити) вимогу про двосторонню реституцію (витребувати майно та зобов`язати повернути відповідачу-2 грошові кошти), обґрунтування позовних вимог засвідчує, що позивач заявив вимоги як проти ДП МВС «Інформ-Ресурси», так і проти ТОВ «Персевбуд», у той же час, заявляючи позовні вимоги до обох сторін спірного правочину, позивач повинен був обґрунтувати наслідки недійсності оспорюваного правочину для обох його сторін.

У судовому засіданні 05.11.2024 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про встановлення сторонам строків на подачу заяв по суті спору та відкладення підготовчого засідання у справі на 05.12.2024.

14.11.2024 року через відділ діловодства суду від Фонду державного майна України надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечив проти відзиву та вказав, що як на момент виникнення спірних правовідносин так і на сьогодні власником спірного майна є держава, в особі органів, які здійснюють повноваження власника, при цьому, враховуючи положення Законів України «Про Фонд державного майна України», «Про управління об`єктами державної власності» та розпорядження Кабінету Міністрів України від 14.10.2022 №910-р, права та обов`язки Міністерства внутрішніх справ України щодо управління майном ДП МВС «Інформ-Ресурси» перейшло до Фонду, який є належним позивачем у даній справі, і який, у даному випадку, реалізує право на відновлення порушеного права. Також, Фонд, як центральний орган виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері, зокрема, приватизації, використання та відчуження державного майна, вимушений звертатися до суду з даним позовом, в тому числі через недоотримання державою грошових коштів від продажу спірного об`єкта нерухомості, оскільки, як встановлено органом досудового слідства на підставі висновку будівельної експертизи від 23.02.2021 №33160/20-42 звіт про оцінку майна, яким визначено вартість об`єкту нерухомості відчуженої за оспорюваним договором, має недоліки, що вплинули на його достовірність, відповідно до висновку оціночно-будівельної експертизи ринкова вартість об`єкта нерухомого майна складає 33517000,00 грн, отже державою недоотримано грошових коштів на суму 17683800,00 грн.

Разом з тим, позивач наголошує, що внаслідок неправомірних дій директора ДП МВС України «Інформ-Ресурси» Бабаєва Ю.А., шляхом надання підробленої згоди ГУ ДФС у м. Києві у листі від 16.11.2017 №37067/10/26-15-17-02-40, державне майно було відчужене відповідно до Порядку №803 за значно заниженою ціною, і оскільки «згода» ГУ ДФС у м. Києві у листі від 16.11.2017 №37067/10/26-15-17-02-40 була фіктивною, позивач вважає, що відповідне майно могло бути відчужене лише у відповідності до вимог Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна», а відтак держава не отримала коштів за продаж свого майна, за наведеного доводи відповідача стосовно того, що права Фонду на момент виникнення спірних правовідносин не порушуються не заслуговують на увагу, адже у відповідності до вимог Закону України «Про Фонд державного майна України» Фонд, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим становлять єдину систему державних органів приватизації.

При цьому, позивач заперечив проти доводів відповідача-2 про те, що у позові було невірно визначено відповідачем ТОВ «Персевбуд», з огляду на те, що згідно приписів чинного цивільного законодавства власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними, відтак ТОВ «Персевбуд» є належним відповідачем, оскільки затребуване майно перебуває у нього у власності і власник в особі Фонду державного майна України має законні підстави для витребування свого майна у добросовісного набувача, яким є ТОВ «Персевбуд».

22.11.2024 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Персевбуд» надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач-2 зауважив, що підставою для звернення до суду є саме порушення, невизнання або оспорювання прав та законних інтересів особи, тобто наявність конкретних умов, обставин порушення такого права, настання або потенційний ризик настання несприятливих наслідків, в той самий час, як жоден майновий інтерес Фонду оспорюваним у даній справі правочином не порушено, що свідчить про неналежність позивача. Разом з тим, позивачем в тексті позову не обґрунтовано недобросовісність відповідача-2 ТОВ «Персевбуд», фонд неодноразово стверджуючи про неналежність реалізації своєї діяльності державними органами, не обґрунтовує недобросовісності самого відповідача-2, отже ТОВ «Персевбуд» є добросовісним набувачем нерухомого майна, що розташоване за адресою: м. Київ, Військовий проїзд, 8.

Крім того, відповідач-2 зауважує на тому, що держава зобов`язана забезпечувати ефективність та якість роботи органів державної влади, у випадку невиконання або неналежного виконання органами державної влади покладених на них обов`язків, відповідальність за заподіяні збитки несе держава, і ризик вчинення державними органами будь-якої помилки має нести держава і ці помилки не повинні виправлятись за рахунок зацікавленої особи.

У судовому засіданні 05.12.2024, виходячи з того, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи для розгляду по суті.

18.02.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Персевбуд» надійшли додаткові пояснення, в яких відповідач-2 зауважив, що звертатися з позовом на захист права власності на майно, яке належить підприємству чи іншій юридичній особі на праві господарського відання, вправі не держава, а таке підприємство чи інша юридична особа, натомість держава як засновник державного підприємства, іншої юридичної особи може впливати на такий захист шляхом впливу на виконавчий орган підприємства, іншої юридичної особи (аж до зміни складу виконавчого органу, якщо той не здійснює захист прав державного підприємства, іншої юридичної особи або робить це незадовільно), держава є неналежним позивачем за вимогою про витребування майна, яке належить або належало державній установі на праві господарського відання. При цьому держава також не вправі звертатися з позовом на захист інтересів держави в особі державної установи, у даному випадку, право та інтерес Фонду державного майна України в рамках спірних правовідносин не порушено, позивачем не доведено виключність випадку, який би надавав останньому права втручатися в господарську діяльність державного підприємства, або ж в діяльність органів, які здійснюють управління спірним майном.

Під час розгляду справи по суті, у відповідності до приписів статті 216 Господарського процесуального кодексу України, оголошувались перерви, зокрема, до 08.05.2025.

У судовому засіданні 08.05.2025 представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити; представник відповідача-2 заперечив проти позовних вимог, просив відмовити.

У свою чергу, відповідач-1 та відповідач-3 у судове засідання 08.05.2025 не з`явилися, хоча про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відтак, враховуючи, що відповідачі 1 та 3 у справі були належним чином повідомлені про судове засідання, втім про причини неявки не повідомили і не подали жодних клопотань, суд на місці постановив розгляд справи по суті проводити за їх відсутності.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 08.05.2025 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

На підставі наказу Міністерства внутрішніх справ України від 21.07.2008 року №347 засновано на державній власності Державне підприємство Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» (далі ДП МВС України «Інформ-Ресурси», підприємство, відповідач-1), яке належить до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України (далі МВС України) від 19.09.2008 року № 495 (зі змінами, внесеними згідно наказу МВС України від 31.08.2018 року №726) затверджено Статут ДП МВС України «Інформ-Ресурси» (далі - Статут).

Відповідно до підпунктів 3.2, 3.5 пункту 3 Статуту за організаційно-правовою формою підприємство є державним підприємством. Майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. Підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном виключно у порядку та на умовах, передбачених чинним законодавством України, цим Статутом з урахуванням обмежень, встановлених нормативними та розпорядчими документами Органу управління (МВС).

Наказом МВС України від 02.06.2016 року №415 на баланс ДП МВС України «Інформ-Ресурси» передано базу ДП «БУ ГУ МВС України у м. Києві» (інв. №10300026), а також будівлю виробничих майстерень із підсобними приміщеннями (інв. №10300027), які знаходяться за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, 8.

Механізм та способи відчуження об`єктів державної власності врегульовано Порядком відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 червня 2007 року №803 (далі - Порядок №803).

22.09.2017 року ДП МВС «Інформ-Ресурси» звернулося до МВС України з листом №610, з ініціативою щодо відчуження державного нерухомого майна за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, 8, що перебувало на балансі підприємства, відповідно до Порядку № 803, та надало документи, передбачені пунктом 7 Порядку.

Водночас, у зв`язку з наявністю у ДП МВС України «Інформ-Ресурси» податкової заборгованості, відповідно до положень глави 9 Податкового кодексу України та наказу Міністерства доходів і зборів України від 10.10.2013 №572 «Про затвердження Порядку застосування податкової застави органами доходів і зборів», податковим керуючим ГУ ДФС у місті Києві Сокольвак Н.М. на підставі рішення заступника начальника ГУ ДФС у м. Києві Брицької Л.Є. 19.10.2017 складено акт опису від №1/26-15-17-02-17 зазначеного нерухомого майна.

Листом від 04.12.2017 року №768 ДП МВС України «Інформ-Ресурси» повідомило МВС України відомості про факт обтяження нерухомого майна податковою заставою.

МВС України листом від 08.12.20217 року № 17957/05/25-2017 надіслало Фонду доопрацьований пакет документів, передбачений пунктом 7 Порядку №803, а також інформацію про обтяження нерухомого майна податковою заставою.

У відповідь на зазначений лист, Фонд листом від 01.02.2018 № 10-24-2259 відмовив у наданні погодження на відчуження зазначеного нерухомого майна через, у тому числі, відсутності згоди контролюючого органу (ГУ ДФС у м. Києві) на самостійну реалізацію запропонованого до відчуження майна, яке перебуває у податковій заставі.

У подальшому, листами від 13.11.2017 №717 та від 10.01.2018 №21 ДП МВС України «Інформ-Ресурси» зверталося до заступника начальника ГУ ДФС у м. Києві Брицької Л.Є. стосовно надання згоди на відчуження об`єктів нерухомого майна за адресою: м. Київ, Військовий проїзд, 8, які перебувають у податковій заставі.

Листами від 16.11.2017 вих. №37067/10/26-15-17-02-40 та від 19.01.2018 №2321/10/26-15-17-02-39 ГУ ДФС у м. Києві повідомляло ДП МВС України «Інформ-Ресурси» про відсутність підстав для надання згоди на відчуження зазначеного нерухомого майна.

В подальшому, ДП МВС України Інформ-Ресурси» листом від 25.01.2018 №56 зверталося до заступника начальника ГУ ДФС у м. Києві Брицької Л.Є. стосовно зняття податкової застави з об`єктів нерухомого майна за адресою: м. Київ, Військовий проїзд, 8.

Листом від 02.02.2018 №4883/10/26-15-17-02-39 ГУ ДФС у м. Києві повідомило ДП МВС України «Інформ-Ресурси» про те, що питання стосовно зняття податкової застави із зазначених об`єктів нерухомого майна буде розглянуто після настання обставин, передбачених ст. 93 Податкового кодексу України.

Листом від 07.03.2018 №152 ДП МВС України «Інформ-Ресурси» надіслало на адресу МВС України лист ГУ ДФС у м. Києві від 16.11.2017 №37067/10/26-15-17-02-40 (за підписом заступника начальника Брицької Л.С.) щодо надання зазначеним податковим органом згоди на самостійну реалізацію ДП МВС України «Інформ-Ресурси» нерухомого майна за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, 8.

МВС України зазначений лист надіслало до Фонду державного майна України супровідним листом від 16.03.2018 №3441/05/25-2018.

Фонд державного майна України листом від 30.05.2018 №10-24-10577 надано погодження на відчуження нерухомого майна за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, 8.

Відтак, відповідно до вимог Порядку №803 та враховуючи зазначене погодження Фонду державного майна України, МВС України, як уповноважений орган управління об`єктами державної власності, наказом від 08.06.2018 №490 «Про надання згоди на відчуження майна, яке належить до сфери управління МВС» надало ДП МВС України «Інформ-Ресурси» згоду на відчуження нерухомого майна, що перебувало на балансі підприємства та розташовано за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, 8.

12.06.2018 року між ДП МВС України «Інформ-Ресурси», в особі директора Бабаєва Ю.А. (далі замовник) та Товарною біржею «Універсальна товарно-сировинна біржа» в особі генерального директора Тараторіна Ю.М. (далі виконавець) було укладено договір №59/0618 про надання послуг по організації продажу державного майна, за умовами пункту 1 якого замовник доручає, а виконавець бере на себе обов`язок надати послуги з організації та проведення аукціону з продажу державного майна, що обліковується на балансі замовника, а саме: лот №1: нежитлова будівля виробничих майстерень із підсобними приміщеннями (Літ. 2Г), загальною площею 1025 кв.м., інвентарний №10300027, та лоту №2: нежитлові будівлі виробничої бази (Літ. 2А, 2Б, 2В, 2Д, 2Є, 2Ж,2З) загальною площею 2735,4 кв.м., інвентарний №10300026, розташованих за адресою: м. Київ, Військовий проїзд, 8.

Відповідно до пункту 1.3 договору початкова вартість майна визначена суб`єктом оціночної діяльності - ФОП Климентьєв Олександр Анатолійович (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №908/15, виданий Фондом державного майна України 24.11.2015 року) та складає: лот №1 5055300,00 грн (п`ять мільйонів п`ятдесят п`ять тисяч триста гривень 00 коп.), без урахування ПДВ; лот №2 10777900,00 грн (десять мільйонів сімсот сімдесят сім тисяч дев`ятсот гривень 00 коп.), без урахування ПДВ.

27.07.2018 року за результатами аукціону по лоту №1 було складено Протокол №1 проведення повторного аукціону з продажу державного майна, що обліковується на балансі Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» (далі Протокол №1), за умовами якого переможцем аукціону визначено ТОВ «Персевбуд» () з пропозицію придбати лот №1 за 5560830,00 грн, без урахування ПДВ. Ціна продажу лота №1 з урахуванням ПДВ: 6066360,00 грн (шість мільйонів шістдесят шість тисяч триста шістдесят).

Також, 27.07.2018 року за результатами аукціону по лоту №2 було складено Протокол №2 проведення повторного аукціону з продажу державного майна, що обліковується на балансі Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» (далі Протокол №2), за умовами якого переможцем аукціону визначено ТОВ «Персевбуд» () з пропозицію придбати лот №2 за 11855690,00 грн, без урахування ПДВ. Ціна продажу лота №2 з урахуванням ПДВ: 12933480,00 грн (дванадцять мільйонів дев`ятсот тридцять три тисячі чотириста вісімдесят).

28.08.2018 року, за результатами аукціонів, проведених відповідно до Порядку №803, між ДП МВС України «Інформ-Ресурси», як продавцем, та ТОВ «Персевбуд», як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №2081 (далі договір купівлі-продажу), за умовами пункту 1.1 якого продавець передає нерухоме майно, вказане в п. 1.2 цього договору у власність покупця, а покупець приймає зазначене майно і сплачує за нього обумовлену грошову суму у розмірі та в порядку, передбаченому цим договором.

Відповідно до пункту 1.2 договору купівлі-продажу предметом купівлі-продажу за цим договором є наступне нерухоме майно: нежитлові будівлі, загальною площею 3760,4 (три тисячі сімсот шістдесят цілих і чотири десятих) квадратних метра, що знаходяться за адресою: місто Київ, проїзд Військовий, будинок 8 (вісім), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, надалі за текстом нерухоме майно.

За умовами підпункту 1.2.1 договору купівлі-продажу нерухоме майно складається з таких об`єктів нерухомості: під літерою « 2А» - нежитлова будівля загальною площею 297,8 кв.м. (група приміщень №1); під літерою « 2Б» - нежитлова будівля загальною площею 772,9 кв.м. (група приміщень №1-10); під літерою « 2В» - нежитлова будівля загальною площею 1196,6 кв.м (група приміщень №1-9); під літерою « 2Г» - нежитлова будівля загальною площею 1025 кв.м (група приміщень №1-8); під літерою « 2Д» - нежитлова будівля загальною площею 15,6 кв.м (група приміщень №1); під літерою « 2Є» - нежитлова будівля загальною площею 137 кв.м (група приміщень №1-2); під літерою « 2Ж» - нежитлова будівля загальною площею 78,8 кв.м (група приміщень №1-4); під літерою « 2З» - нежитлова будівля загальною площею 236,7 кв.м (група приміщень №1).

Продавець свідчить, що відчужене нерухоме майно до цього часу нікому іншому не продане, не подароване, іншим способом не відчужене, не заставлене, під забороною відчуження/арештом не перебуває, судового спору щодо нього, а також прав у третіх осіб, в тому числі за договорами оренди, найму або лізингу), як в межах, так і за межами України немає, сервітути відносно нього не встановлені, нерухоме майно знаходиться у стані, яке є повністю придатним для використання його за цільовим призначенням (пункт 1.3 договору купівлі-продажу).

Згідно пункту 2.1 договору купівлі-продажу продаж нерухомого майна вчиняється за ціною 18999840,00 грн (вісімнадцять мільйонів дев`ятсот дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот сорок гривень 00 коп.), в тому числі ПДВ (20%) 3166640,00 грн (три мільйони сто шістдесят шість тисяч шістсот сорок гривень 00 коп.).

Пунктом 2.2 договору купівлі-продажу встановлено, що грошові кошти у сумі, визначеній у пункті 2.1 цього договору, будуть сплачені покупцем продавцю протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту підписання договору.

Цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами, скріплення печатками сторін та нотаріального посвідчення (пункту 5.1 договору купівлі-продажу).

Як вбачається із заяв по суті спору і не заперечується сторонами у даній справі, відповідач-2 (ТОВ «Персевбуд») на виконання умов договору купівлі-продажу нерухомого майна №2081 від 28.08.2018 сплатив на користь ДП МВС України «Інформ-Ресурси» грошові кошти за нежитлові приміщення у розмірі 18999840,00 грн, у тому числі ПДВ.

Відповідно до пункту 18 Порядку №803 кошти, що надійшли від продажу державного майна, спрямовуються відповідно до вимог законодавства, за наявності у підприємства заборгованості з виплати заробітної плати - в першу чергу на цільове погашення такої заборгованості, а також на погашення заборгованості за податками і зборами (обов`язковими платежами) до бюджетів та державних цільових фондів, пов`язаних із заробітною платою, та інших. Суб`єкти господарювання зобов`язані подати суб`єкту управління, Фонду державного майна протягом 30 календарних днів з моменту реалізації майна звіт за результатами відчуження та використання зазначених коштів згідно з додатком 3.

Як зазначає позивач у позові, ДП МВС України «Інформ-Ресурси» всупереч вимогам пункту 18 Порядку №803 отримані кошти від відчуження державного нерухомого майна не спрямувало на погашення заборгованості за податками і зборами (обов`язковими платежами) до бюджетів, а уклало сумнівні договори з суб`єктами господарювання про надання послуг.

У акті приймання-передачі єдиного майнового комплексу ДП МВС України «Інформ-Ресурси» встановлено, що 12.10.2018 року наказом Міністерства внутрішніх справ України №831 прийнято рішення про припинення ДП МВС України «Інформ- Ресурси».

З матеріалів справи вбачається, що листом від 16.11.2021 року №01-012/35260 Національне антикорупційне бюро України повідомило МВС України про те, що в провадженні підрозділу детективів НАБУ перебуває кримінальне провадження, в ході розслідування якого встановлено, що відчуження об`єктів державної власності було здійснено протиправно та всупереч вимогам Порядку №803.

Так, відповідно до висновку експертів КНДІСЕ за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні №0000780 від 15.12.2020 №20850 20853/20-32 підпис у листі ГУ ДФС у м. Києві від 16.11.2017 №37067/10/26-15-17-02-40 (за підписом заступника начальника ОСОБА_1 ) щодо нібито надання зазначеним податковим органом згоди на самостійну реалізацію ДП МВС України «Інформ-Ресурси» нерухомого майна, виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Відтак, позивач наголошує, що директор ДП МВС України «Інформ-Ресурси» Бабаєв Ю.А., ввівши в оману службових осіб ФДМ України та МВС України, безпідставно отримав погодження на відчуження державного майна України у формі листа ФДМ України від 30.05.2018 №10-24-10577, а також згоду МВС на відчуження зазначеного нерухомого майна у формі наказу МВС від 08.06.2018 №490. Таким чином, оскільки рішення Фонду державного майна України про надання погодження на відчуження нерухомого майна, на підставі якого було видано наказ МВС України від 08.06.2018 №490 «Про надання згоди на відчуження майна, яке належить до сфери управління МВС», ґрунтувалося на підробленому листі ГУ ДФС у м. Києві від 16.11.2017 № 37067/10/26-15-17-02-40, відчуження державного нерухомого майна, що знаходиться за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, 8, а саме: нежитлові будівлі, загальною площею 3760,4 кв.м. за ціною 18999840,00 грн. було здійснено з порушенням вимог Порядку №803 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

При цьому, органом досудового розслідування на підставі висновку експертів за результатами проведення судово-будівельної експертизи у кримінальному провадженні №0000780 від 23.02.2021 №33160/20-42 встановлено, що звіт про оцінку майна, виготовлений суб`єктом оціночної діяльності, має суттєві недоліки, що вплинули на їх достовірність, а відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 09.09.2021 №09/09-21 ринкова вартість об`єктів нерухомого майна на Військовому проїзді, 8 у м. Києві станом на 28.08.2018 становила 33517000,00 грн, таким чином держава внаслідок відчуження спірного майна недоотримала грошові кошти у сумі 17683800,00 грн.

15.02.2022 року МВС України наказом №134, з урахуванням вищезазначеної інформації, отриманої від Національного антикорупційного бюро України, скасувало наказ МВС від 08.06.2018 року №490 «Про надання згоди на відчуження майна, яке належить до сфери управління МВС».

16.11.2021 року Національне антикорупційне бюро України (далі НАБУ) звернулося до МВС України з листом №01-012/35280, в якому з огляду на встановлені в межах кримінального провадження №0000780 обставини, пропонувало МВС України розглянути можливість звернення до суду із позовом щодо визнання аукціонів з продажу нерухомого майна, а також договору купівлі-продажу нерухомого майна від 28.08.2018, укладеного між ТОВ «Персевбуд» і ДП МВС України недійсними.

Міністерство внутрішніх справ України та Державне підприємство Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» звернулись до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Персевбуд» (з урахуванням заяви про зміну предмету позову) про: визнання недійним повторного аукціону, проведеного 27.07.2018 Товарною біржею "Універсальна товарно-сировинна біржа", за адресою: м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 51, оф. 11, з продажу державного майна, що обліковується на балансі Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України "Інформ-Ресурси", а саме лоту № 1 - нежитлова будівля виробничих майстерень із підсобними приміщеннями (Літ. 2Г) загальною площею 1025 кв.м, інвентарний № 10300027, розташованих за адресою: м. Київ, Військовий проїзд, 8, та оформленого протоколом № 1; визнання недійним повторного аукціону, проведеного 27.07.2018 Товарною біржею "Універсальна товарно-сировинна біржа", за адресою: м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 51, оф. 11, з продажу державного майна, що обліковується на балансі Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України "Інформ-Ресурси", а саме лоту № 2 - нежитлових будівель виробничої бази (Літ. 2А, 2Б, 2В, 2Д, 2Є, 2Ж, 2З) загальною площею 2 735,4 кв.м, інвентарний № 10300026, розташованих за адресою: м. Київ, Військовий проїзд, 8, та оформленого протоколом № 2; визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 28.08.2018, укладеного між Державним підприємством Міністерства внутрішніх справ України "Інформ-Ресурси" та Товариством з обмеженою відповідальністю «Персевбуд», на підставі якого було відчужено державне нерухоме майно, що знаходиться за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, 8, а саме: нежитлові будівлі загальною площею 3 760,4 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.02.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/75/23, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

З матеріалів даної справи вбачається, що 01.03.2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Персевбуд» звернулося до Фонду державного майна України з листом №0103/1, в якому зазначило, що службовим особам ТОВ «Персевбуд» обставини встановлені в межах кримінального провадження №0000780 були невідомі, фактично службові особи товариства також були введені в оману керівництвом ДП МВС України «Інформ-Ресурси», що на цей час тягне за собою негативні наслідки, у тому числі, матеріального та репутаційного характеру, тому за ініціативою представників ТОВ «Персевбуд» експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз проведено комісійну оціночно-будівельну та оціночно-земельну експертизу, відповідно до висновку якої за №19041/19042/23-42 від 07.07.2023, у тому числі, встановлено, що діапазон ринкової вартості об`єкта нерухомості - нежитлових будівель загальною площею з 760,4 кв.м., які розташовані на земельній ділянці площею 12 563,67 кв.м. за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, 8 (обліковий номер земельної ділянки 82:244:0116), та складаються з нежитлових приміщень - літ. « 2А», загальною площею 297,8 кв.м., літ. « 2Б», загальною площею 772,9 кв.м., ліг. « 2В», загальною площею 1 196,6 кв.м., літ. « 2Д», загальною площею 15,6 кв.м., літ. « 2€», загальною площею 137,0 кв.м., літ. « 2Ж», загальною площею 78,8 кв.м., літ. « 23», загальною площею 236,7 кв.м. та нежитлової будівлі літ. « 2Г», загальною площею 1025,0 кв.м., станом на 28.08.2018, складають 18851600 - 33477446 грн з ПДВ, що свідчить, що нерухоме майно було придбане товариством за ринковою ціною.

Однак, з огляду на державницьку позицію, яку займає керівництво ТОВ «Персевбуд», а також для врегулювання наявних спірних питань щодо вартості придбаного майна, пропонувало розглянути можливість їх вирішення, а саме ТОВ «Персевбуд» готове розглянути за погодженням з Фондом державного майна України, який на цей час є розпорядником майна ДП МВС України «Інформ-Ресурси», можливість доплати до державного бюджету або на рахунок державної установи визначеної Фондом або Міністерством внутрішніх справ України, суми, що складає різницю між витратами товариства на придбання спірного нерухомого майна, а також граничною сумою ринкової вартості об`єктів нерухомості, визначеної згідно з висновком експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №19041/19042/23-42 від 07.07.2023 р. за результатами проведення комісійної судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи.

У відповідь на лист ТОВ «Персевбуд» №0103/1 від 01.03.2024, Фонд державного майна України направив лист №10-24-26831 від 02.10.2024, у якому повідомив, що Порядком №803 не передбачено процедури доплати грошових коштів за придбане державне майно, а Фонд здійснюючи свою діяльність у межах чинного законодавства, не наділений повноваженнями на вчинення дій, пов`язаних із доплатою грошових коштів за придбане відповідно до Порядку №803 майно.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.08.2023 у справі №910/75/23 залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2024 та постановою Верховного Суду від 23.04.2024, у задоволені позову відмовлено.

Звертаючись до суду з даним позовом Фонд державного майна України наголошує на тому, що спірний об`єкт нерухомого майна вибув із власності держави поза волею, оскільки рішення Фонду державного майна України про надання погодження на відчуження нерухомого майна, на підставі якого було видано наказ МВС України від 08.06.2018 №490 «Про надання згоди на відчуження майна, яке належить до сфери управління МВС», ґрунтувалися на підробленому листі ГУ ДФС у м. Києві від 16.11.2017 № 37067/10/26-15-17-02-40, а відтак відчуження державного нерухомого майна, що знаходиться за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, 8, а саме: нежитлові будівлі, загальною площею 3760,4 кв.м. за ціною 18999840,00 грн. було здійснено з порушенням вимог Порядку №803.

До того ж внаслідок відчуження державного нерухомого майна державою недоотримано грошових коштів у сумі 17683800,00 грн.

У свою чергу відповідач-2 проти позову заперечив та вказав, що зі змісту позову та долучених доказів не вбачається яким чином порушено права Фонду державного майна України за захистом якого він звернувся до господарського суду та наголошує, що ТОВ «Персевбуд» є добросовісним набувачем спірного об`єкта нерухомості і на момент придбання його ціна була визначена звітом про оцінку нерухомого майна у відповідності до Порядку №803. Разом з тим, відповідач-2 зауважив на тому, що він не є належним відповідачем у даній справі, оскільки з форми та змісту позову не вбачається, яку саме вимогу до нього було пред`явлено, а вимоги про визнання недійсними повторних аукціонів взагалі не підлягають розгляду в порядку господарського судочинства. Крім того, зауважив, що звертатися з позовом на захист права власності на майно, яке належить підприємству чи іншій юридичній особі на праві господарського відання, вправі не держава, а таке підприємство чи інша юридична особа, натомість держава як засновник державного підприємства, іншої юридичної особи може впливати на такий захист шляхом впливу на виконавчий орган підприємства, іншої юридичної особи (аж до зміни складу виконавчого органу, якщо той не здійснює захист прав державного підприємства, іншої юридичної особи або робить це незадовільно), держава є неналежним позивачем за вимогою про витребування майна, яке належить або належало державній установі на праві господарського відання. При цьому держава також не вправі звертатися з позовом на захист інтересів держави в особі державної установи, у даному випадку, право та інтерес Фонду державного майна України в рамках спірних правовідносин не порушено, позивачем не доведено виключність випадку, який би надавав останньому права втручатися в господарську діяльність державного підприємства, або ж в діяльність органів, які здійснюють управління спірним майном.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов таких висновків.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частина 1 статті 3 Господарського процесуального кодексу України визначає, що судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Водночас, статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

У рішенні від 22.12.2009 у справі «Безимянная проти Росії» (заява №21851/03) ЄСПЛ наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту".

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно пункт 3 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом (ч. 1 ст. 4 ГПК України).

Частинами 2, 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

За умовами частини 1 статті 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 20 Господарського процесуального кодексу України встановлені особливості предметної та суб`єктної юрисдикції господарських судів, якими уточнено коло спорів, що розглядаються господарськими судами, та встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Також господарські суди розглядають справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду.

Статтею 30 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) спори щодо приватизації державного або комунального майна, крім спорів, які виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції адміністративних судів, вирішуються господарським судом у порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України, крім випадків, коли сторони погодили передачу таких спорів на вирішення міжнародному комерційному арбітражу відповідно до частини дванадцятої статті 26 цього Закону.

За змістом пункту 22, 23 частини 1 статті 1 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) приватизація державного або комунального майна (далі - приватизація) - платне відчуження майна, що перебуває у державній або комунальній власності, на користь фізичних та юридичних осіб, які відповідно до цього Закону можуть бути покупцями; припинення приватизації - рішення органу приватизації про припинення вчинення будь-яких дій, спрямованих на приватизацію (продаж) об`єкта приватизації.

Згідно із частиною 1 статті 3 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) законодавство України про приватизацію складається з цього Закону, інших законодавчих актів. Галузеві особливості приватизації об`єктів державної власності можуть встановлюватися виключно законами.

Спори щодо приватизації державного (або комунального) майна виникають у зв`язку з його відчуженням, зміною чи припиненням правомочностей держави на таке майно та виникненням відповідного обсягу прав у суб`єктів права приватної власності. За загальним правилом спори щодо приватизації державного майна належать до господарської юрисдикції незалежно від суб`єктного складу сторін спору щодо відчуження майна - як юридичних так і фізичних осіб.

Тож при визначенні юрисдикції цієї справи слід виходити з характеру та змісту спірних правовідносин, у межах яких і за захистом яких звернувся позивач.

Як вбачається з позовної заяви, позивач звернувся до суду у межах правовідносин щодо відчуження державного майна на аукціоні, стверджуючи про незаконність такого відчуження, як такого, що проведено всупереч та з порушенням нормативно передбаченої для відчуження майна процедури.

Правова природа процедури реалізації майна на аукціоні полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно до покупця, як учасника аукціону, та складанні за результатами його проведення відповідних протоколів.

З аналізу частини 1 статті 650, частини 1 статті 655 та частини 4 статті 656 Цивільного кодексу України можна дійти висновку, що процедура набуття майна на аукціонах (публічних торгах) є різновидом підстав набуття права власності і передує укладенню договору купівлі-продажу.

Згідно із частиною 1 статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Приписами частини 1 статті 658 Цивільного кодексу України встановлено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Отже, набуття майна за результатами аукціону є ключовою передумовою для укладення договору-купівлі продажу, в конкретному випадку може слугувати особливим різновидом договору купівлі-продажу.

Стаття 20 Господарського процесуального кодексу України передбачає перелік справ, що підвідомчі господарським судам, до якого в контексті позовних вимог, відповідно до пункту 1 частини 1 цієї статті відносяться справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Отже, юрисдикційність справ про оскарження аукціонів визначається з огляду на склад сторін правочину.

Якщо набувачем (переможцем аукціону / електронних торгів) є фізична особа, справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Схожа правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №725/3212/16-ц (провадження №14-3цс18).

У даному випадку, набувачем майна (переможцем) є юридична особа ТОВ «Персевбуд», яка є відповідачем-2 у даній справі і, оскільки спір щодо визнання недійсними повторних аукціонів безпосередньо стосується прав і обов`язків останнього, то заявлені вимоги підлягають розгляду за правилами господарського судочинства.

Слід наголосити, що в основі такого спору лежить питання щодо права власності на майно та його законного набуття.

Держава, виступаючи продавцем і власником відповідного об`єкта, оспорює право покупця на набуття майна, таким чином, за своєю правовою природою спір стосується захисту цивільного права, невизнаного та оспорюваного, що підтверджує приватноправовий характер правовідносин.

Положення ж статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначають публічно-правовий спір як такий, що виникає у зв`язку з реалізацією владних управлінських функцій суб`єктом владних повноважень.

У випадку проведення аукціону з продажу державного майна Фонд державного майна України не виконує управлінських чи контрольних повноважень, а діє від імені власника, відповідно, держава, у даному випадку, реалізує свої правомочності власника, а не функції публічної влади.

Отже, з урахуванням характеру спірних правовідносин, спір у цій справі підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а тому суд не вбачає підстав для закриття провадження у справі в частині вимог про визнання недійсними повторних аукціонів з продажу спірного державного майна.

Предметом позову в цій справі є вимоги Фонду державного майна України до Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси», Товариства з обмеженою відповідальністю «Персевбуд» та до Товарної біржі «Універсальна товарно-сировинна біржа» про визнання недійсним договору, визнання недійсним аукціонів та витребування нерухомого майна.

Підставою позовних вимог є недійсність, на думку позивача, договору купівлі-продажу нерухомого майна від 28.08.2018, укладеного між Державним підприємством Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Персевбуд», оскільки при його вчиненні порушено вимоги нормативних актів, так як спірний об`єкт нерухомого майна вибув із власності держави на підставі рішення Фонду державного майна України про надання погодження на відчуження нерухомого майна, на підставі якого було видано наказ МВС України від 08.06.2018 №490 «Про надання згоди на відчуження майна, яке належить до сфери управління МВС», яке ґрунтувалося на підробленому листі ГУ ДФС у м. Києві від 16.11.2017 № 37067/10/26-15-17-02-40.

З аналізу змісту позовної заяви та відповіді на відзив позивача, вбачається, що головним предметом судового розгляду є право власності на спірне майно, яке було відчужено внаслідок, як зауважує позивач, протиправних дій посадових осіб Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси».

У разі задоволення позову такі обставини тягнуть за собою визнання недійсності правочину та результатів аукціону, які стали підставою набуття майна іншою особою, таким чином, заявлені вимоги безпосередньо спрямовані на відновлення порушеного речового права держави та повернення майна у її володіння.

Частинами першою, другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно зі статтею 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес) і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Положення частини другої статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Цивільний кодекс України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У статті 215 Цивільного кодексу України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17.

Підставою звернення позивача до суду із цим позовом є порушення вимог законодавства України при відчуженні державного нерухомого майна, яке полягає в отриманні погодження уповноважених органів на підставі підробленого документа.

Зважаючи на викладене, а також враховуючи, що оспорюваний правочин щодо відчуження державного нерухомого майна суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, позивач вважає наявними підстави, відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, зокрема, для визнання недійсними повторних аукціонів, а також для визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 28.08.2018, укладеного за наслідком проведення цих торгів.

Правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажі майна, тобто у вчиненні дій, спрямованих на виникнення в покупця зобов`язання зі сплати коштів за продане майно та передання права власності на майно боржника, до покупця - учасника прилюдних торгів. З аналізу частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 Цивільного кодексу України вбачається, що процедура набуття майна на прилюдних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17 (пункти 42 - 44), від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (пункт 7.4) та від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 45 - 47).

Відтак торги є правочином. Якщо вони завершуються оформленням договору купівлі-продажу, то оскаржити можна договір, а вимоги про визнання недійсними торгів (аукціону) та протоколу електронного аукціону не є належними та ефективними способами захисту.

Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20.

У свою чергу, обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2022 у справі №910/12525/20).

У даному випадку, судом встановлено, що за результатами повторних аукціонів, проведених 27.07.2018 Товарною біржею «Універсальна товарно-сировинна біржа», що оформлені протоколами №1 та №2 від 27.07.2018, між ДП МВС України «Інформ-Ресурси» та ТОВ «Персевбуд» 28.08.2018 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, на підставі якого було відчужено державне нерухоме майно, що знаходиться за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, 8, а саме: нежитлові будівлі загальною площею 3760,4 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

Отже, вимоги про визнання недійсними відкритих торгів (аукціону) із використанням електронної торгової системи для проведення електронного аукціону, що відбулися 27.07.2018, не є ефективним та належним способом захисту прав у межах спірних правовідносин, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3, 5 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. При цьому, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання правочину недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання договорів недійсними саме станом на момент вчинення правочину.

При цьому, у вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Частинами 1 і 2 статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (аналогічний висновок викладено в пунктах 64 і 65 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15).

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову. Якщо позов щодо застосування наслідків недійсності правочину не подано, суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи, оскільки згідно з абзацом 2 частини 5 статті 216 Цивільного кодексу України зазначене право є у суду лише щодо нікчемних правочинів (такий правовий висновок викладено в пунктах 80 - 82 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15 та в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.09.2021 у справі № 925/1276/19).

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.05.2023 у справі № 905/77/21 було уточнено правовий висновок, викладений у постанові у справі № 906/1061/20, з метою урахування актуальних правових висновків, сформульованих в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 та від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц, щодо визнання недійсним виконаного договору.

Так, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.05.2023 у справі № 905/77/21 зазначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Однак якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 Господарського процесуального кодексу України).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18).

Відповідно до частини 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно. Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин, і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2024 р. у справі № 907/452/20, від 05.09.2023 р. у справі № 910/2722/22, від 25.07.2023 р. у справі № 914/106/22, від 27.06.2023 р. у справі № 916/2851/17.

Отже, з урахуванням положень ст. 387 Цивільного кодексу України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, при цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 р. у справі № 522/1029/18 та постановах Верховного Суду від 05.10.2022 р. у справі № 910/8298/21, від 25.07.2023 р. у справі № 914/106/22.

У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна у власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема, не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 01.03.2023 р. у справі № 915/690/19, від 09.02.2023 р. у справі № 904/4140/21, від 21.03.2023 р. у справі № 925/1288/20, від 25.07.2023 р. у справі № 917/1058/22.

Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 р. у справі № 925/1351/19 та постановах Верховного Суду від 09.08.2023 р. у справі № 910/9990/21, від 30.08.2023 р. у справі № 909/171/21, від 30.11.2022 р. у справі № 906/779/21.

Як встановлено судом, у даній справі реалізації майна Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» відбулася шляхом проведення відкритих публічних торгів (аукціону), за наслідками якого ТОВ «Персевбуд» визначено переможцем аукціону з продажу майна відповідно до лота №1 та лоту №2 та укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна від 28.08.2018 між Державним підприємством Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Персевбуд», який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотухіною О.М., зареєстрований у реєстрі за номером 2081.

Реалізація майна, зокрема майнових прав, на прилюдних торгах полягає у продажу цього майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на нього до покупця - переможця прилюдних торгів. Тому, враховуючи передбачені законодавством щодо прилюдних торгів особливості, проведення таких торгів є правочином. Такий висновок узгоджується з приписами статей 650, 655 і частини 4 ст. 656 Цивільного кодексу України, які відносять до договорів купівлі-продажу на публічних торгах і визначають, що до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 р. у справі № 925/1351/19 (пункти 6.17-6.18), від 07.07.2020 р. у справі № 438/610/14-ц (пункти 38-39), від 06.07.2022 р. у справі № 914/2618/16 (пункт 32), від 28.09.2022 р. у справі № 483/448/20 (пункт 9.66), від 04.07.2023 р. у справі № 233/4365/18 (пункт 33).

У справі, що розглядається, позивач прагне повернути державі майно, яке було продане у порядку, встановленому для відчуження державного майна.

Відповідно до частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. При цьому зазначені норми є загальними, стосуються майна в цілому, тобто регулюють правовідносини щодо і рухомого, і нерухомого майна.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі ст. 388 Цивільного кодексу України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина 3 ст. 388 Цивільного кодексу України).

Таким чином, неправомірність набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а набуття права власності може залежати від законності і добросовісності такого набуття.

Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач навпаки на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку.

При цьому, розглядаючи справи щодо застосування положень ст. 388 Цивільного кодексу України у поєднанні з положеннями ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 р. у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 р. у справі № 461/12525/15-ц ( провадження № 14-190цс20)).

Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які мають право розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

У даному випадку, спірне майно було придбано відповідачем-2 за результатами прилюдних торгів згідно із наказом Міністерства внутрішніх справ України від 08.06.2018 №490 «Про надання згоди на відчуження майна, яке належить до сфери управління МВС».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.11.2021 р. у справі № 925/1351/19 виснувала, що при оцінці добросовісності/недобросовісності набувача майна слід враховувати, що прилюдні торги мають виступати найбезпечнішим способом набуття майна, публічна процедура реалізації якого гарантує невідворотність результатів торгів та «юридичне очищення» майна, придбаного у такий спосіб.

Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном.

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам ст. 388 Цивільного кодексу України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (п. 6.41. постанови Верховного Суду від 21.08.2024 р. у справі № 953/24224/19).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди мають застосовувати під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права, що передбачають й інші критерії, які мають бути дотримані суб`єктами публічного права під час втручання у право власності.

Критерії правомірності втручання держави у право власності закладені у статті 1 Першого протоколу до Конвенції (далі - Перший протокол) та утворюють «трискладовий тест», за допомогою якого має відбуватися оцінка відповідного втручання.

У статті 1 Першого Протоколу містяться три норми: 1) кожна особа має право мирно володіти своїм майном; 2) позбавлення власності є допустимим винятково в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; 3) держава має повноваження вводити у дію закони, необхідні для здійснення контролю за користуванням майном: а) відповідно до загальних інтересів; б) для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

ЄСПЛ наголошує на тому, що зазначені норми не є окремими, а друга і третя норми стосуються лише конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном.

ЄСПЛ визначає найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу законність будь-якого втручання державного органу у право на мирне володіння майном, тобто його відповідність національному законодавству та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «East/West Alliance Limited v. Ukraine»).

Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право власності європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) справедлива рівновага між інтересами захисту права власності та загальними інтересами (дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою та уникнення покладення на власника надмірного тягаря). Невідповідність втручання у право власності хоча б одному із зазначених критеріїв свідчить про протиправність втручання навіть у разі дотримання національного законодавства та (або) присудження власнику компенсації.

Достатньо докладно стандарт верховенства права та пропорційність як його складова частина висвітлені у практиці ЄСПЛ. Так, у рішенні у справі «Fressoz and Roire V. France» ЄСПЛ зазначає, що «необхідність» будь-якого обмеження реалізації права завжди має бути обґрунтованою. Відсутність такого мотивування - прояв свавілля держави. У цьому рішенні ЄСПЛ вказав на неприпустимість свавільного втручання держави у права людини без нагальної на то потреби. Звичайно, насамперед уповноважені органи державної влади повинні оцінювати, чи наявна реальна суспільна потреба, яка виправдовує таке обмеження.

Вирішувати питання про пропорційність чи непропорційність обмеження прав людини має суд, адже судова влада - політично нейтральна гілка влади, покликана урівноважувати інші гілки влади у цьому напрямі.

Обмеження прав повинно відповідати легітимній меті. Така мета зумовлена потребою захистити певні найбільш важливі для держави блага та принципи. Втручання у права має відповідати вимогам співмірності.

Співмірність означає, що характер та обсяг втручання держави у права має бути не самоціллю, а засобом для захисту необхідного суспільного блага. Таке тлумачення не повинно бути самоціллю, воно має бути необхідним - безальтернативним та достатнім - а не надмірним. Співмірність є найбільш складним критерієм для вирахування та встановлення. Обмеження прав часто є законним і відповідає легітимній меті, але характер такого обмеження є надмірним.

Таким чином, лише при дотриманні всіх критеріїв трискладового тесту можна визнати втручання держави у права пропорційним, а відтак правомірним, справедливим та виправданим. У свою чергу, з позиції ЄСПЛ, суд повинен відповідно до принципу індивідуального підходу в кожному випадку конкретно вирішувати питання пропорційності з урахуванням контекстуальних обставин справи. В одному випадку обмеження є пропорційним, а в іншому - те саме обмеження пропорційним не вважатиметься.

Ураховуючи викладене, а також встановлені обставини у цій справі щодо придбання відповідачем-2 спірного нерухомого майна за процедурою реалізації майна на прилюдних торгах, відсутні підстави вважати, що відповідач-2 є недобросовісним набувачем. В іншому разі буде порушено наведені європейські стандарти правомірності втручання у право власності (п. 6.53. постанови Верховного Суду від 21.08.2024 р. у справі № 953/24224/19).

Натомість обставини, на які посилається позивач (реалізація майна державного підприємства, уповноваженого управляти державним майном, відбулася з порушенням процедури відчуження, а саме рішення та наказ ґрунтувалися на підробленому листі податкового органу) стосуються передусім законності та правомірності дій посадової особи (ДП МВС «Інформ-Ресурси»), на яку держава, в тому числі, поклала обов`язок реалізації майна державного підприємства.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що покупець керуючись принципом розумної обачності перш ніж взяти участь у торгах не міг пересвідчиться у підробленні будь-якого документа, що лягав в основу рішення Фонду та наказу МВС України про реалізацію такого майна, фактично покупець покладався на добросовісність дій державних органів в межах проведення відкритих публічних торгів (аукціону).

Пунктами 32-35 рішення ЄСПЛ від 24.06.2003 у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» визначено, що майном у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком ЄСПЛ у зазначеній справі, «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, у такому випадку мало місце "непропорційне втручання" у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За змістом рішення ЄСПЛ від 20.01.2012 у справі «Рисовський проти України» суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була би рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило би загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Приписи Конституції України, Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Цивільного кодексу України визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення особи своєї власності. При цьому зазначені норми припускають можливість винятку з цього загального правила за умови, коли позбавлення права власності перебачено законом, здійснюється в інтересах суспільства (з мотивів суспільної необхідності) та є пропорційним (зокрема, передбачає компенсацію, відшкодування вартості майна). Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.04.2023 у справі №915/1912/19, від 18.07.2023 у справі № 915/187/21.

У той же час, Конституція України, Цивільного кодексу України покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити зазначеним нормам Конституції України та Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

З огляду на викладене, здійснивши дослідження сукупності наявних в матеріалах справи доказів, що стосуються предмета спору з урахуванням правил та критеріїв оцінки доказів визначених Господарським процесуальним кодексом України, враховуючи положення Цивільного кодексу України, Конституції України, Конвенції з прав людини і основоположних свобод та прецедентну практику Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували його позовні вимоги.

При цьому, суд відхиляє доводи відповідача-2 про неналежність позивача у даній справі, з огляду на те, що у Фонда державного майна України відсутнє право на звернення до суду з подібним позовом, оскільки останній не був власником майна під час його відчуження.

За статтею 1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 2 статті 5 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» здійснюючи управління об`єктами державної власності Кабінет Міністрів України, зокрема, визначає органи виконавчої влади та державні колегіальні органи, які здійснюють функції з управління об`єктами державної власності; встановлює порядок передачі об`єктів державної власності суб`єктам управління, визначеним цим Законом.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України №910-р від 14.10.2022 «Деякі питання управління об`єктами державної власності» вирішено, зокрема, передати до сфери управління Фонду державного майна єдині майнові комплекси державних підприємств, установ та організацій і пакети акцій (часток), що належать державі у статутних капіталах господарських товариств, які передаються із сфери управління уповноважених органів управління, за переліком згідно з додатком 1.

Додаток 1 до вказаного Розпорядження містить перелік єдиних майнових комплексів державних підприємств, установ та організацій і пакетів акцій (часток), що належать державі у статутних капіталах господарських товариств, які передаються із сфери управління уповноважених органів управління до сфери управління Фонду державного майна України.

На виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 14.10.2022 №910-р «Деякі питання управління об`єктами державної власності» за актом приймання-передачі від 02.08.2023 із сфери управління МВС до сфери управління Фонду передано єдиний майновий комплекс ДП МВС «Інформ-Ресурси».

Постановою Кабінету Міністрів України №1482 від 21.09.1998, затверджено порядок безоплатної передачі об`єктів права державної власності із сфери управління міністерств, інших центральних та місцевих органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, Фонду державного майна, інших державних органів, які відповідно до законодавства здійснюють функції з управління державним майном, об`єднань підприємств, яким делеговано функції з управління майном підприємств і організацій, заснованих на державній власності, Національної академії наук, галузевих академій наук, інших установ та організацій, яким державне майно передано у безоплатне користування, до сфери управління інших органів, уповноважених управляти державним майном, або самоврядних організацій, здійснюється відповідно до Положення про передачу об`єктів права державної та комунальної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України.

Відповідно до пункту 10 Порядку про передачу об`єктів права державної та комунальної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.1998 №1482, передача оформляється актом приймання-передачі за формою згідно з додатком до Порядку подання та розгляду пропозицій щодо передачі об`єктів з комунальної у державну власність та утворення і роботи комісії з питань передачі об`єктів у державну власність, затвердженого цією постановою. Акт складається у чотирьох примірниках, підписується головою і членами комісії та затверджується органом, який створив комісію. Право на управління об`єктом передачі виникає з дати затвердження органом, який створив комісію, акта приймання-передачі, а орган, уповноважений управляти державним майном, що здійснював управління об`єктом, або самоврядна організація втрачає таке право.

Вищевказаний акт приймання-передачі затверджено заступником Голови Фонду державного майна України 02.08.2023, тобто з цієї дати Фонд є уповноваженим органом управління майном ДП МВС «Інформ-Ресурси».

Оскільки спір у даній справі стосується безпосередньо колишнього майна ДП МВС «Інформ-Ресурси», суд виходить із того, що Фонд державного майна України, будучи уповноваженим органом управління майном такого підприємства, наділений правом представляти інтереси держави та звертатися до суду з даним позовом, в якості колишнього володільця цим майном.

Відхиляє суд і доводи відповідача-2 про те, що він є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них.

Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.07.2020 у справі №670/23/18.

За таких обставин, оскільки власником спірного майна і стороною оспорюваного договору є ТОВ «Персевбуд», то позивач звертаючись до суду з вимогою про витребування майна та визнання недійсним договору, належним чином визначив відповідачів у даній справі.

Не приймає до уваги суд і доводи позивача про наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 28.08.2018, у зв`язку із недоотриманням державою грошових коштів від продажу спірного об`єкта нерухомості в сумі 17683800,00 грн.

Позивач зазначає, що органом досудового слідства на підставі висновку експертизи від 23.02.2021 №33160/20-42 встановлено, що звіт про оцінку майна, яким визначено вартість об`єкту нерухомості відчуженої за оспорюваним договором, має недоліки, що вплинули на його достовірність, у той же час, відповідно до висновку оціночно-будівельної експертизи ринкова вартість об`єкта нерухомого майна складає 33517000,00 грн, отже державою недоотримано грошових коштів на суму 17683800,00 грн.

Згідно з висновком експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 23.02.2021 № 33160/20-42 за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи у кримінальному провадженні № 0000780: 1) Звіт про оцінку майна: "Нежитлова будівля по Військовому проїзду, 8 в м. Києві (інв. № 10300027), загальною площею 1025,0 кв.м. Нежитлова будівля 2Г - 1025,0 кв.м.", ідентифікатор за базою ФДМУ № 2488624_01122017_0717-23, складений суб`єктом оціночної діяльності ФОП Клементьєв О.А., дата оцінки - 01.12.2017, дата доопрацювання оцінки - 14.05.2018, за ознаками, встановленими пунктом 67 Національного стандарту № 1 класифікується як звіт, який не повною мірою відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна і має недоліки, що вплинули на достовірність оцінки, але може використовуватися з метою, визначеною у звіті, після виправлення зазначених недоліків; 2) Звіт про оцінку майна: "Нежитлові будівлі по Військовому проїзду, 8 в м. Києві (інв. № 10300026), загальною площею 2735,4 кв.м. Нежитлове приміщення 2А - 297,8 кв.м.; Нежитлове приміщення 2Б - 772,9 кв.м.; Нежитлове приміщення 2В - 1196,6 кв.м.; Нежитлове приміщення 2Д - 15,6 кв.м.; Нежитлове приміщення 2Є - 137 кв.м.; Нежитлове приміщення 2Ж - 78,8 кв.м.; Нежитлове приміщення 2З - 236,7 кв.м.", ідентифікатор за базою ФДМУ № 2489048_01122017_0717-23, складений суб`єктом оціночної діяльності ФОП Клементьєв О.А., дата оцінки - 01.12.2017, дата доопрацювання оцінки - 14.05.2018, за ознаками, встановленими пунктом 67 Національного стандарту № 1 класифікується як звіт, який не повною мірою відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна і має недоліки, що вплинули на достовірність оцінки, але може використовуватися з метою, визначеною у звіті, після виправлення зазначених недоліків.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 09.09.2021 №09/09-21 ринкова вартість об`єктів нерухомого майна на Військовому проїзді, 8 у м. Києві станом на 28.08.2018 становила 33517000,00 грн.

Частина 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України визначають, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 23.02.2021 № 33160/20-42, складеного за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи у кримінальному провадженні № 0000780, звіт про оцінку спірного об`єкта нерухомості класифіковано як такий, що не повною мірою відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, разом із тим, зазначений звіт містить недоліки, які вплинули на достовірність оцінки, однак може використовуватися за умови усунення таких недоліків.

Наведене саме по собі не може бути безумовним підтвердженням очевидної хибності оцінки з метою умисного заниження вартості майна.

З листа МВС України від 16.03.2018 № 3441/05/25-2018 вбачається, що звіт про оцінку спірного об`єкта було направлено на адресу Фонду державного майна України для погодження та отримання дозволу на відчуження державного майна.

Фонд, як уповноважений орган управління, не поставив під сумнів достовірність вказаного звіту та не висловив заперечень щодо його використання у зазначених цілях.

Наведене свідчить, що на час проведення аукціону уповноважений орган визнавав звіт належним документом, що не містив критичних недоліків для прийняття рішення про відчуження. Сам лише факт можливого заниження вартості майна не може бути безумовною та самостійною підставою для визнання недійсними результатів аукціону, укладеного договору та витребування майна від добросовісного набувача, адже такий доказ підлягає оцінці виключно у сукупності з іншими істотними обставинами справи, що можуть свідчити про порушення прав та законних інтересів держави, тоді як у даній справі позивачем не доведено фактів хибності оцінки з метою умисного заниження вартості майна.

Водночас, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

Суд також зважає, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі «Шевельов проти України»).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.05.2023 у справі №924/1351/20(924/214/22).

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статями 13, 73, 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Фонду державного майна України відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 12.09.2025.

СуддяТ.В. Васильченко