ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"16" вересня 2025 р.м. Одеса Справа № 916/3759/25
Господарський суд Одеської області у складі судді Гута С.Ф.,

розглянувши зареєстровану 15.09.2025 за вх. № 2-1440/25

заяву Одеської міської ради

про забезпечення позову

у справі № 916/3759/25

за позовом Одеської міської ради (, пл. Біржова, 1, м. Одеса, Одеський р-н, Одеська обл., 65026, електронна пошта: офіційна електронна адреса: http://omr.gov.ua наявний електронний кабінет у підсистемі «Електронний суд» ЄСІКС)

до відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "РУТА НОВА-К ПЛЮС" (, 65091, м. Одеса, вул. Колонтаївська, буд. 71, тел.: , електронна пошта: ІНФОРМАЦІЯ_1 наявний електронний кабінет у підсистемі «Електронний)

про стягнення 2 169 449,89 грн заборгованості,

встановив:

Одеська міська рада (- позивач) звернулась до Господарського суду Одеської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рута Нова-К Плюс» (далі - ТОВ «Рута Нова-К Плюс», відповідач) про стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :17:002:0026, загальною площею 0,2763 га, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, 131-А, за період з 01.03.2019 р. по 31.07.2025 р. у розмірі 2 169 449,89 грн.

Так, підставою для пред`явлення вказаного позову стала недоплата ТОВ «Рута Нова-К Плюс» коштів за користування вищевказаною земельною ділянкою як власником нежитлових будівель та споруд загальною площею 12,3 кв.м, що розташовані на останній, у зв`язку з неврахуванням фактичного виду цільового призначення земельної ділянки « 12.11 - для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу» за період з 01.03.2019 р. по 31.07.2025 р.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Господарського суду Одеської області від 15.09.2025 позовній заяві присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 916/3759/25 та визначено суддю Гута С.Ф. для її розгляду.

Одночасно із позовною заявою Одеською міською радою представлено до Господарського суду Одеської області заяву про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт на грошові кошти, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Рута Нова-К Плюс» (65091, м. Одеса, вул. Колонтаївська, буд. 71, ідентифікаційний код юридичної особи: 42556421), як в національній валюті (гривня), так і в іноземній валюті, що містяться на відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на грошові кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову та належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Рута Нова-К Плюс», у межах розміру позовних вимог на загальну суму 2 169 449,89 грн.

Накласти арешт на нерухоме майно, яке належить Товариства з обмеженою відповідальністю «Рута Нова-К Плюс» (65091, м. Одеса, вул. Колонтаївська, буд. 71, ідентифікаційний код юридичної особи: 42556421), у межах розміру позовних вимог 2 169 449,89 грн лише в межах різниці між сумою ціни позову та арештованих грошових коштів у разі їх недостатності.

Обґрунтовуючи підстави звернення із заявою про забезпечення позову Одеська міська рада зазначає, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ТОВ «Рута Нова-К Плюс», починаючи з 28.11.2018 р., є власником будівлі АЗС загальною площею 12,3 кв.м, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, 131-А (РНОНМ: 01).

Право власності на вказане нерухоме майно, яке розташоване на земельній ділянці площею 0,2763 га, зареєстровано за ТОВ «Рута Нова-К Плюс» на підставі договору купівлі-продажу від 28.11.2018 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калгановою М.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 253.

Зазначене нерухоме майно розташоване на земельній ділянці площею 0,2763 га, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, 131-А, кадастровий номер :17:002:0026, яка належить на праві комунальної власності територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 18.08.2025 р. № НВ-025 вказану земельну ділянку сформовано та зареєстровано 18.08.2015 р.

01.03.2019 р. між Одеською міською радою та ТОВ «Рута Нова-К Плюс» укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки загальною площею 0,2763 га, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, 131-А (далі - Договір оренди від 01.03.2019 р.).

Згідно з п. 2.1 розділу 2 Договору оренди від 01.03.2019 р. в оренду передається земельна ділянка, загальною площею 0,2763 га, у тому числі по угіддях:

- капітальна одноповерхова - 0,0016 га;

- під проїздами, проходами та площадками - 0,1327 га;

- інші - 0,1420 га.

З п. 5.2 розділу 5 Договору оренди від 01.03.2019 р. вбачається, що орендована земельна ділянка за категорією земель за основним цільовим призначенням була віднесена до земель житлової та громадської забудови, вид цільового призначення згідно з Класифікацією видів цільового призначення земель - «В.03.15» - для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови.

Так, серед іншого, вказаний Договір оренди від 01.03.2019 р. оскаржувався в межах справи № 916/2243/23 за позовом зас`гупника керівника Малиновської окружної прокуратури міста Одеси (далі - прокурор) в інтересах держави до Одеської міської ради, ТОВ «Рута Нова-К» та ТОВ «Рута Нова-К Плюс», відповідно до якого прокурор просив, зокрема, визнати недійсним договір оренди земельної ділянки (кадастровий номер :17:002:0026) площею 0,2763 га, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, 131-А, укладений 01.03.2019 р. між Одеською міською радою і ТОВ «Рута Нова-К Плюс», посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калгановою М.В. та зареєстрований в реєстрі за № 139.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що, зокрема, спірне рішення Одеської міської ради від 12.12.2018 р. № 4166-УП (яким вирішено надати відповідачу земельну ділянку в оренду) прийняте з порушенням вимог частини другої статті 124, статей 134, 135 Земельного кодексу України, тому є незаконним та підлягає скасуванню.

Як наслідок, на переконання прокурора, договір оренди від 01.03.2019 р. № 139 мав бути визнаний недійсними згідно зі ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, а спірна земельна ділянка повернута територіальній громаді міста Одеса.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 27.12.2023 р. у справі № 916/2243/23 у задоволенні позовних вимог прокурора відмовлено в повному обсязі.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 27.12.2023 р. у справі № 916/2243/23 у задоволенні позовних вимог прокурора відмовлено в повному обсязі, а додатковими рішеннями від 15.01.2024 р., 24.01.2024 р. вирішено питання стягнення з прокуратури судових витрат на користь ТОВ «Рута Нова-К», ТОВ «Рута Нова-К Плюс».

Втім, прокурором та ТОВ «Рута Нова-К» подано апеляційні скарги на згадані рішення місцевого господарського суду у справі № 916/2243/23, які постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.01.2025 р. залишено без задоволення.

Прокурор та ТОВ «Рута Нова-К» не погодилися з такими судовими рішеннями та скористалися правом їх касаційного оскарження.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.06.2025 р. касаційні скарги прокурора та ТОВ «Рута Нова-К» задоволено частково:

- постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.01.2025 р., рішення Господарського суду Одеської області від 27.12.2023 р. скасовано в частині відмови у задоволенні позову заступника керівника Малиновської окружної прокуратури міста Одеси про визнання незаконним рішення Одеської міської ради від 10.09.2015 р. № 7048-VI «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2763 га, за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, 131-А, та надання її товариству з обмеженою відповідальністю «Рута Нова-К» в оренду для реконструкції, експлуатації та обслуговування автозаправної станції» та про визнання незаконним та скасування пункту 2 рішення Одеської міської ради від 12.12.2018 р. № 4166-УП «Про припинення договору оренди землі, укладеного між Одеською міською радою та товариством з обмеженою відповідальністю «Рута Нова- К», та надання товариству з обмеженою відповідальністю «Рута Нова-К Плюс» в оренду земельної ділянки площею 0,2763 га, за адресою: місто Одеса, вулиця Балківська, 131-А, в частині надання товариству з обмеженою відповідальністю «Рута Нова-К Плюс» в оренду цієї земельної ділянки (цільове призначення: «В.03.15» - для будівництва та обслуговування будівель громадської забудови) до 25.02.2041 р.

У цій частині прийнято нове рішення, яким:

- визнано незаконним рішення Одеської міської ради від 10.09.2015 р. № 7048-УІ «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2763 га, за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, 131-А, та надання її товариству з обмеженою відповідальністю «Рута Нова-К» в оренду для реконструкції, експлуатації та обслуговування автозаправної станції»;

- визнано незаконним та скасовано пункт 2 рішення Одеської міської ради від 12.12.2018 р. № 4166-УП «Про припинення договору оренди землі, укладеного між Одеською міською радою та товариством з обмеженою відповідальністю «Рута Нова- К», та надання товариству з обмеженою відповідальністю «Рута Нова-К Плюс» в оренду земельної ділянки площею 0,2763 га, за адресою: місто Одеса, вулиця Балківська, 131-А, в частині надання товариству з обмеженою відповідальністю «Рута Нова-К Плюс» в оренду земельної ділянки (кадастровий номер :17:002:0026), площею 0,2763 га (категорія земель - землі житлової та громадської забудови), за адресою: місто Одеса, вулиця Балківська, 131-А, для реконструкції, експлуатації та обслуговування автозаправної станції (цільове призначення: «В.03.15» - для будівництва та обслуговування будівель громадської забудови) до 25.02.2041 р.

В іншій частині постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.01.2025 р. та рішення Господарського суду Одеської області від 27.12.2023 р. у справі № 916/2243/23, а саме щодо визнання недійсними договорів оренди земельної ділянки та зобов`язання її повернути територіальній громаді, залишено без змін з урахуванням мотивів постанови Верховного Суду.

Ухвалюючи таке рішення, Верховний Суд, серед іншого, зауважив, що спірна земельна ділянка, на якій розміщена автозаправна станція, має цільове призначення не земель автомобільного транспорту, а земель житлової та громадської забудови, що не відповідає вимогам законодавства та порушує інтереси держави.

Окрім того, Верховний Суд виснував, що земельна ділянка, яка за цільовим призначенням відноситься до земель житлової та громадської забудови, не може використовуватися для експлуатації автозаправної станції.

Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду також постановлено окрему ухвалу від 18.06.2025 р. у справі № 916/2243/23, відповідно до якої колегія суддів зазначила про необхідність розглянути питання щодо вжиття Одеською міською радою як представницьким органом власника земельної ділянки (територіальної громади) заходів щодо стягнення із землекористувача до міського бюджету орендної плати у належному розмірі, а також приведення договору оренди земельної ділянки у відповідність до вимог законодавства, зазначених у постанові Верховного Суду та цій окремій ухвалі.

Отже, з урахуванням зазначеного у період з 01.03.2019 р. по 31.07.2025 р. ТОВ «Рута Нова-К Плюс» як власник об`єкта нерухомого майна - нежитлової будівлі АЗС загальною площею 12,3 кв.м, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, 131-А, здійснювало користування земельною ділянкою за вказаною адресою, сплачуючи орендну плату у розмірі, який не відповідає розміру орендної плати за користування земельними ділянками з видом цільового призначення « 12.11 - для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу», що є неприпустимим.

Таким чином, ТОВ «Рута Нова-К Плюс» без достатньої правової підстави за рахунок власника земельної ділянки - Одеської міської ради зберегло у себе кошти, які мало сплатити за користування земельною ділянкою за фактичним видом цільового призначення « 12.11 - для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу» та які зобов`язане повернути власнику земельної ділянки.

Враховуючи вищевикладене, територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради як єдиний та законний власник земель комунальної власності для захисту власних порушених прав та інтересів звернулась до Господарського суду Одеської області з позовом.

Дослідивши зміст заяви про забезпечення позову, господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви Одеської міської ради про забезпечення позову, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 2 ГПК України встановлено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно із частиною 1 статті 11 ГПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Статтею 136 ГПК України передбачено, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Пунктом 2 частини 1 статті 138 ГПК України встановлено, що заява про забезпечення позову подається одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Отже, законодавець дозволяє суду забезпечити існуючий позов не тільки з мотивів неможливості чи ускладнення виконання рішення суду, але й у зв`язку з неможливістю чи ускладненням ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В силу приписів частини 1 статті 137 ГПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

По своїй природі забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи. Воно полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судового рішення, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Заходи щодо забезпечення позову обов`язково повинні застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову. При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 та постановах Верховного Суду від 21.03.2024 у справі № 910/15328/23, від 14.08.2023 у справі № 904/1329/23, від 11.07.2023 у справі № 917/322/23, від 28.07.2023 у справі № 911/2797/22.

За змістом статті 136 ГПК України у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між певним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову чи забезпечити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду, імовірності ускладнення чи непоновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Таким чином, необхідною умовою вжиття заходів для забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду. Безпосередньою метою вжиття заходів є саме забезпечення виконання рішення суду. Інститут забезпечення позову в господарському процесі існує виключно з метою забезпечення гарантії виконання майбутнього судового рішення.

Адекватність заходу для забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, у кожному конкретному випадку розглядаючи заяву про забезпечення позову суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.04.2018 у справі № 922/2928/17 та у постанові Верховного Суду від 05.08.2019 у справі № 922/599/19).

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу (Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, у постанові Верховного суду від 19.07.2024 у справі № 917/1862/21).

Поряд із наведеним, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22 зауважено, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

В свою чергу, інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.09.2020 у справі № 753/22860/17 виснувала, що гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

У постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22, зроблено висновок, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін (аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 09.04.2024 у справі № 917/1610/23).

Так, виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів. Адекватність такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на грошові кошти відповідача у межах ціни позову полягає у тому, що такі дії забезпечать реальне виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Також у зазначеній постанові від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 Об`єднана палата суддів Касаційного господарського суду вказала, що за умови неможливості встановити достатність чи недостатність грошових коштів, що належать відповідачу і знаходяться на всіх його рахунках в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, для задоволення вимог про стягнення суми позову доцільно накласти арешт на майно відповідача саме у межах суми, яка була б достатньою для такого стягнення у випадку недостатності арештованих грошових коштів, тобто лише в межах різниці між сумами ціни позову та арештованих грошових коштів.

До того ж, за обставин звернення з позовом про стягнення грошових коштів саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач. Крім того, заходи забезпечення позову є тимчасовими на період вирішення спору по суті, з метою зупинення можливого вчинення під час розгляду справи дій, які матимуть відповідні юридичні наслідки, що можуть призвести до ускладнення чи унеможливлення виконання судового рішення у випадку задоволення позову.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.07.2021 у справі № 910/4669/21, від 06.10.2022 у справі № 905/446/22.

Згідно із частиною 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 6 вказаної Конвенції передбачено, зокрема, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" (п.43, Заява № 60750/00) наголосив, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду" (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" від 19.03.97, Reports of Judgments and Decisions 1997-II, с. 510, п. 40).

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" (п.77, Заява № 11901/02) зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності.

ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що пункт 1 статті 6 Конвенції забезпечує всім "право на суд", яке охоплює право на виконання остаточного рішення, ухваленого будь-яким судом. ЄСПЛ в контексті права на виконання остаточного рішення зауважує, що метою заходу забезпечення є підтримання status quo, поки суд не визначиться щодо виправданості цього заходу. Крім того, тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою. ЄСПЛ також звернув увагу на те, що тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору (рішення ЄСПЛ від 13.01.2011 у справі "Кюблер проти Німеччини").

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

"Ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Він є запобіганням тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Суд також враховує правову позицію, викладену у Рішенні Конституційного Суду України від 31 травня 2011 року № 4-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 376 у взаємозв`язку зі статтями 151, 152, 153 Цивільного процесуального кодексу України, "з метою гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог у процесуальних законах України передбачено інститут забезпечення позову" (абзац 5 пункту 4 мотивувальної частини).

Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Він віднесений до механізму захисту прав і свобод людини, зокрема в судовому порядку, і є гарантією їх захисту та відновлення, а отже, елементом правосуддя. Забезпечення позову стосується всіх стадій судового провадження (підготовка, призначення, розгляд справи, виконання рішення) і є складовою комплексу заходів, спрямованих на охорону публічно-правового та матеріально-правового інтересу в господарському судочинстві, а також однією з гарантій реального виконання можливого позитивного для людини рішення, оскільки надає можливість суду до ухвалення рішення в господарській справі вжити заходів до забезпечення реалізації позовних вимог.

Предметом позову в даній справі є вимога про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Рута Нова-К Плюс» (65091, м. Одеса, вул. Колонтаївська, буд. 71, ідентифікаційний код юридичної особи: 42556421) безпідставно збережені кошти за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :17:002:0026, загальною площею 0,2763 га, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, 131-А, за період з 01.03.2019 р. по 31.07.2025 р. у розмірі 2 169 449,89 грн.

Таким чином, виконання в майбутньому судового рішення у цій справі, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме Відповідач, до якого заявлені вимоги майнового характеру, необхідну суму грошових коштів для виконання рішення у разі задоволення позову.

Суд звертає увагу, що навіть у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість Відповідача в будь-який момент розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, та його майном є беззаперечною, що в майбутньому може утруднити виконання судового рішення, за умови якщо таке буде ухвалене на користь Позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Крім того, оскільки в силу положень статті 192 ЦК України гроші є платіжним засобом, то Відповідач може в будь-який момент розрахуватись коштами і доведення Позивачем доказами такого його права і, відповідно, можливості не вимагається.

Така правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 та у постановах Верховного Суду від 07.04.2023 у справі № 910/8671/22, від 20.04.2023 у справі № 914/3316/22, від 27.04.2023 у справі № 916/3686/22, від 09.06.2023 у справі № 37з-23.

Матеріали справи не містять інформації стосовно достатності чи недостатності грошових коштів, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Рута Нова-К Плюс» та знаходяться обліковуються на всіх його рахунках в усіх банківських установах.

За умови неможливості встановити обставину достатності чи недостатності грошових коштів, що належать відповідачу та знаходяться/обліковуються на всіх його рахунках в усіх банківських установах, з метою забезпечення позову про стягнення суми позову є необхідність вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту як на грошові кошти відповідача, так і на його майно в межах суми, яка була б достатньою для такого стягнення у випадку недостатності арештованих грошових коштів, тобто в межах різниці між сумами позову та арештованих грошових коштів (аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 07.04.2025 у справі № 915/1386/24).

Окрім того, не суперечить усталеній судовій практиці накладення судом арешту на майно відповідача, оскільки, як виснувано у постанові Верховного Суду від 29.02.2024 у справі № 902/611/22, у разі наявності у відповідача нерухомого майна, але за неможливості встановлення достатності чи недостатності його вартості, накладення арешту на грошові кошти та рухоме майно відповідача забезпечить у майбутньому (у разі задоволення позову) задоволення суми позовних вимог у повному обсязі або її різниці у випадку недостатньої вартості арештованого нерухомого майна.

Обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 та постановах Верховного Суду від 28.07.2023 у справі № 903/965/22, від 07.04.2023 у справі № 910/8671/22.

Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог. Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника. Така позиція викладена Верховним Судом у постанові від 07.11.2024 у справі № 915/538/24.

Також суд вказує, що Відповідач не обмежений в праві звернутися до суду із заявою про часткове скасування заходів забезпечення позову у разі, якщо на його рахунках перебуває сума коштів у розмірі, передбаченому в ухвалі про забезпечення позову, або вартість нерухомого майна (його частини) перевищує розмір накладеного арешту у порядку, передбаченому статтею 145 ГПК України.

У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від в справі "Антонюк проти України" (заява № 17022/02) зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні.

Європейський суд з прав людини, у цій справі враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Також відповідно до пунктів 53-54 зазначеного Висновку, будь-який присуд, що міститься в судовому рішенні або виданий на його підставі, повинен бути викладений зрозумілою й недвозначною мовою так, щоб його можна було ввести в дію або, коли йдеться про судовий наказ, виконати чи здійснити встановлену виплату. Згідно з тлумаченням Європейського суду з прав людини право на справедливий суд, закріплене в статті 6 Конвенції, означає не тільки те, що судове рішення повинно бути ухвалено в розумні строки, а й те, що воно повинно бути - коли це доречно - таким, яке можна ефективно виконати на користь сторони, яка виграла справу. Дійсно, Конвенція передбачає не теоретичний захист прав людини, а має на меті гарантувати максимальну практичну ефективність цього захисту.

У відповідності до приписів частини 1 статті 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до частини 8 статті 140 ГПК України ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Згідно із приписами частини 1 статті 144 ГПК України ухвала господарського суду про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Керуючись ст.136,137,140,232-235 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Заяву (зареєстрована 15.09.2025 за вх. № 2-1440/25 Одеської міської ради про забезпечення позову у справі № 916/3759/25 задовольнити.

Вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Рута Нова-К Плюс» (65091, м. Одеса, вул. Колонтаївська, буд. 71, ідентифікаційний код юридичної особи: 42556421), як в національній валюті (гривня), так і в іноземній валюті, що містяться на відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на грошові кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову та належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Рута Нова-К Плюс», у межах розміру позовних вимог на загальну суму 2 169 449,89 грн;

- накласти арешт на нерухоме майно, яке належить Товариства з обмеженою відповідальністю «Рута Нова-К Плюс» (65091, м. Одеса, вул. Колонтаївська, буд. 71, ідентифікаційний код юридичної особи: 42556421), у межах розміру позовних вимог 2 169 449,89 грн лише в межах різниці між сумою ціни позову та арештованих грошових коштів у разі їх недостатності.

Стягувачем за ухвалою є: Одеська міська рада (, пл. Біржова, 1, м. Одеса, Одеський р-н, Одеська обл., 65026, електронна пошта: офіційна електронна адреса: http://omr.gov.ua наявний електронний кабінет у підсистемі «Електронний суд» ЄСІКС).

Боржником за ухвалою є: Товариство з обмеженою відповідальністю "РУТА НОВА-К ПЛЮС" (, 65091, м. Одеса, вул. Колонтаївська, буд. 71, тел.: , електронна пошта: ІНФОРМАЦІЯ_1 наявний електронний кабінет у підсистемі «Електронний).

У відповідності до ч.2 ст.235 ГПК України ухвала набрала законної сили 16 вересня 2025 року та у відповідності до ч.8 ст.140, ч.2 ст.254, п.4 ч.1 ст.255 ГПК України підлягає оскарженню в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її винесення.

Згідно ч.8 ст.140 ГПК України оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала може бути пред`явлена до примусового виконання у строки, визначені ст.12 Закону України „Про виконавче провадження".

Суддя Гут Сергій Федорович