ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" серпня 2025 р. Справа№ 910/12320/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

при секретарі судового засідання Линник А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Організації орендарів «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7»

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2025

у справі № 910/12320/24 (суддя Джарти В.В.)

за позовом Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

до Організації орендарів «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління №7»

про розірвання договору та виселення з орендованого приміщення,

за участю представників сторін згідно з протоколом судового засідання, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі також - Департамент) звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до Організації орендарів «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7» (далі також - Організація) про:

- розірвання договору від 20.10.1993, укладеного між Управлінням комунального майна у м. Києві Київської міської державної адміністрації (правонаступником якого є Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Організацією орендарів «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7»;

- виселення Організації орендарів «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7» з цілісного майнового комплексу Спеціалізованого ремонтно-налагоджувального управління № 7, в тому числі з нежитлових будівель на вулиці Деревлянській (стара назва - Якіра), 16/18 та на проспекті Академіка Палладіна, 9 в місті Києві, які входять до його складу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.03.2025 у справі №910/12320/24 позов задоволено повністю. Розірвано договір оренди державного майна від 20.10.1993, укладений між Управлінням комунального майна у м. Києві Київської міської державної адміністрації (правонаступником якого є Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Організацією орендарів «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7». Виселено Організацію орендарів «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7» з цілісного майнового комплексу Спеціалізованого ремонтно-налагоджувального управління № 7, в тому числі з нежитлових будівель на вулиці Деревлянській (стара назва -Якіра), 16/18 та на проспекті Академіка Палладіна, 9 в місті Києві, які входять до його складу. Стягнуто з Організації орендарів "Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7" на користь Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 6 056,00 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано нормами статті 58 Конституції України, статей 6, 11, 13, 15, 525, 526, 530, 610, 627, 651, 653, 759, пунктів 4, 10 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (далі також ЦК України), статей 10, 17, 26, 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та встановленими судом обставинами існування між сторонами договірних орендних правовідносин, що виникли на підставі договору оренди від 20.10.1993, неналежного виконання Організацією умов щодо сплати орендної плати у період з 2015 року і до дати звернення з позовом, наявністю у зв`язку з цим підстав для розірвання договору оренди у судовому порядку та як наслідок виселення Організації із орендованих приміщень внаслідок припинення дії договору оренду.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Організація орендарів «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи вимоги за апеляційною скаргою Організація вказує на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, оскільки судом не з`ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Скаржник не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність у Департаменту права на звернення до суду із відповідним позовом.

За доводами апелянта, зазначення у тексті договору слова «державний» безумовно вказує на те, що в оренду у 1993 році передавалось майно саме державної, а не комунальної власності. Зазначене, за доводами Організації, також підтверджується обставинами, встановленими у рішенні Господарського суду міста Києва у справі №910/24315/16, що набрало законної сили. Зокрема, у цьому судовому рішенні суд дійшов висновку, що «посилання позивача на договір оренди державного майна від 20.10.1993, у якості доказу перебування спірного майна в комунальній власності є необґрунтованим, оскільки предметом цього договору була передача в оренду державного, а не комунального майна..». Отже, неспростовною залишається та обставина, що належних і допустимих доказів передачі у комунальну власність спірного майна, як до, так і після 20.10.1993, матеріали справи не містять.

Також, судом першої інстанції безпідставно проігноровані преюдиційні обставини, що встановлені судовим рішенням, яке набуло законної сили у справі №910/24315/16. За доводами Організації, саме у цьому рішенні суд повно та всебічно дослідивши обставини і докази, встановив відсутність права територіальної громади міста Києва на спірне майно.

Судом не враховано правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах 27.02.2018 у справі №916/2066/15, від 27.06.2018 у справі 904/8186/17, від 20.05.2020 у справі №911/1902/19, зокрема щодо необхідності надання правовстановлюючих документів на майно, що є предметом спору.

Скаржник зауважує, що Довідка про нарахування і надходження орендної плати за договором оренди від 20.10.1993 за період з 01.01.2015 по 30.11.2023 (надалі Довідка), надана Департаментом на підтвердження наявності заборгованості Організації з орендної плати не є належним, допустимим і достовірним доказом, оскільки підписана особою, що не має на це відповідних повноважень. Також, не підтверджуються належними доказами висновки суду першої інстанції про розмір заборгованості з орендної плати за період з 01.01.2015 по 23.02.2022.

Судом залишено поза увагою, що Департамент діє недобросовісно у розумінні доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), оскільки звертаючись із позовом, який є предметом розгляду в цій справі, Позивач приховав від суду ту обставину, що судами, за позовом, поданим Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) вже розглядалась справа №910/23415/16 про виселення із займаних приміщень цілісного майнового комплексу Організації орендарів «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління №7, де позивач обґрунтовував свої вимоги тими ж самими обставинами та доказами, що і у справі №910/12320/24.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.06.2025 апеляційну скаргу Організації орендарів «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7» передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Тищенко А.І., Михальської Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.06.2025 апеляційну скаргу Організації орендарів «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2025 у справі № 910/12320/24 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.

17.06.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від представника скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.06.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Організації орендарів «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2025 у справі № 910/12320/24 та призначено розгляд скарги на 17.07.2025. Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 10.07.2025. Ухвалою суду також витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/12320/24.

09.07.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому Департамент просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін. Департамент вважає рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2025 у справі №910/12320/24 законним та обґрунтованим, таким, у якому повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні, рішення прийнято з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції. Незважаючи на те, що предметом позову є розірвання спірного договору оренди та виселення орендаря, а не спір про право власності, суд першої інстанції достеменно дослідив всі питання, на яких будувалися заперечення відповідача проти позову, в тому числі приналежність цілісного майнового комплексу до комунальної власності територіальної громади міста Києва, надавши оцінку наданим позивачем доказам.

Позивач наголосив, що справи №910/24315/16 та №910/12320/24 не є тотожними, оскільки в них відмінні підстави позову та доказова база. На спростування доводів апелянта про те, що у розрахунку заборгованості з орендної плати вказано розмір оренди, який не відповідає умовам договору, Департамент зазначає, що протягом дії Договору оренди розмір орендної плати не змінювався, а коригувався на індекс інфляції, який щомісячно визначається Державним органом статистики.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.07.2025 у розгляді апеляційної скарги оголошено перерву до 28.08.2025.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник позивача висловив заперечення проти апеляційної скарги, вказуючи на безпідставність її доводів та вимог, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

28.08.2025 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Обговоривши доводи апеляційної скарги Організації орендарів «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7», відзиву на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази наявні у справі, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 20.10.1993 між Управлінням комунального майна у м. Києві Київської міської державної адміністрації (правонаступником якого є Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Організацією орендарів «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7» був укладений договір оренди державного майна (далі - договір), за умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає в користування майно спеціалізованого ремонтно-налагоджувального управління № 7 у складі: основних засобів виробництва по відновній вартості на суму 3 718 700 крб, у т.ч. будівлі та споруди на суму 2 808 000 крб, згідно Додатку № 2, 3. Обігові кошти на суму 5 195 500 крб., у т.ч. запаси та витрати на суму 5 165 400 крб.

За господарське використання майна та обігових коштів, наданих в оренду, орендар сплачує орендодавцю орендну плату згідно з розрахунком орендної плати. Орендна плата є фіксованою платою і сплачується щомісячно в розмірі 1/12 частини річної суми не пізніше 20 числа наступного місяця (згідно з розрахунком орендної плати) (пункт 1.2 договору).

Згідно з пунктами 2.1, 2.2 договору передача майна в оренду не припиняє права власності на нього. Створене орендарем підприємство стає правонаступником прав та обов`язків, пов`язаних з діяльністю державного підприємства, на базі якого створена організація орендарів. Орендарю переходять права та зобов`язання цього підприємства по участі в соціально-економічному розвитку відповідного району.

Відповідно до пункту 6.2 договору він припиняється внаслідок: закінчення строку дії Договору, викупу об`єкту оренди, загибелі об`єкту оренди.

За умовами пункту 6.5 Договору при відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміни Договору до закінчення строку він вважається продовженим на той же строк на тих же умовах.

Відповідно до пункту 7.1 договору, договір вступає в дію з часу його підписання і діє протягом 3-х років. Так, договір було укладено на строк з 20.10.1993 по 20.10.1996 і в подальшому він продовжувався в результаті пролонгації на тих самих умовах по 20.10.2023, відповідно до пункту 6.5 договору у зв`язку із відсутністю заяви однієї із сторін про припинення або зміни договору. У 2023 році до строку договору застосовуються положення пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану», згідно з яким строк дії договору продовжено на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану.

У додатку № 2 до договору сторонами погоджено об`єкти, які передаються в оренду, а саме: будівлі на вул. Якіра (нова назва - Деревлянська), буд. 16/18 та на вул. Палладіна, буд. 9 у місті Києві.

Після укладення договору оренди, ОО «СРНУ № 7» було створено Орендне підприємство «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7», яке здійснює господарську діяльність, використовуючи орендоване майно, яке передано останньому в оперативне управління. Орендне підприємство підзвітне організації орендарів.

Рішенням Київської міської ради від 27.12.2001 № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва» затверджено перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва згідно з позицією Додатком №1, до якого включено, зокрема, нежилий будинок на просп. Академіка Палладіна, 9, літ. А площею 1790,50 кв. м (додаток № 4).

Рішенням Київської міської ради від 24.06.2004 № 322/1532 «Про затвердження переліку об`єктів реконструкції, реставрації, незавершеного будівництва, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва» затверджено перелік об`єктів, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва, згідно з Додатком, до якого включено, зокрема, об`єкт по вул. Якіра, 16/18, площею 240,0 кв. м, балансоутримувачем об`єкта є ОП «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7».

Департамент стверджує, що Організація договірні зобов`язання в частині здійснення платежів з орендної плати не виконує з 2015 року.

Період несплати орендної плати за договором складає 106 місяців поспіль, що підтверджується довідкою про нарахування і надходження орендної плати за договором оренди від 20.10.1993 за період з 01.01.2015 по 30.11.2023. Загальна сума несплати за вказаний період складає 484 645,69 грн.

У пункті 6.1 договору зазначено, що одностороння відмова від договору оренди не допускається.

Згідно з пунктом 6.4 договору на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов`язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.

Предметом спору у справі, що переглядається, є вимога Департаменту про розірвання договору оренди у зв`язку з тим, що відповідач систематично порушує умови договору, не сплачуючи орендну плату, а також про виселення як похідна вимога від розірвання договору.

Організація не визнає позовних вимог та зауважує, що Департаментом не надано жодних належних доказів, які б відповідно до приписів нормативних актів чинних на дату прийняття розпорядчих рішень Київської міської ради: рішення Київської міської ради від 27.12.2001 №208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів м. Києва» щодо нерухомого майна за адресою м. Київ, вул. Палладіна, 9; рішення Київської міської ради м. Києва від 24.06.2004 № 322/1532 «Про затвердження переліку об`єктів реконструкції, реставрації, незавершеного будівництва, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва», засвідчували наявність у позивача матеріально-правових підстав заявляти позов, який є предметом розгляду у цій справі. Також на підтвердження своїх заперечень проти позову Організація посилалась на судові рішення у справі № 910/24315/16.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, з чим погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, ним досліджено усі обставини справи, що мають значення для вирішення спору по суті та застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини сторін, зокрема, статтю 58 Конституції України, статті 6, 11, 13, 15, 525, 526, 530, 610, 627, 651, 653, 759, пункти 4, 10 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, статті 10, 17, 26, 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Так, ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, у тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, правовідносини між сторонами виникли у 1993 році внаслідок укладення договору оренди.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно з п. 10 Прикінцевих та перехідних положень правила Цивільного Кодексу України про відповідальність за порушення договору застосовується в тих випадках, коли відповідні порушення були допущені після набрання чинності цим Кодексом.

Згідно зі ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 626 Цивільного кодексу України).

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статей 13, 525, 526 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків, які мають виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як встановлено судом першої інстанції та підтвердилось під час апеляційного перегляду спору, укладений 20.10.1993 між Управлінням комунального майна у м. Києві Київської міської державної адміністрації та Організацією орендарів «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7» договір за своєю правовою природою є договором оренди.

Статтею 759 ЦК України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Особливості найму (оренди) державного і комунального майна встановлюються Законом України «Про оренду державного та комунального майна».

Відповідно до статті 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань, якщо їх нарахування передбачено законодавством; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов`язань; забезпечення виконання зобов`язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об`єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов`язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

За найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за найм (оренду) майна. Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає (стаття 762 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч.1 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендна плата встановлюється у грошовій формі і вноситься у строки, визначені договором. Орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків провадження господарської діяльності (частина 4 вказаної статті).

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Приписами ст. 610 ЦК України унормовано, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Як встановлено судом першої інстанції на підставі довідки про нарахування і надходження орендної плати за договором оренди від 20.10.1993 за період з 01.01.2015 по 30.11.2023, Організація (орендар) не здійснює виконання свого обов`язку орендаря та не сплачує орендну плату. Так, дата останнього надходження коштів - 16.01.2015.

Статтею 651 ЦК України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Також, ч. 3 ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» закріплено, що договір оренди може бути розірвано за погодженням сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов`язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.

У пункті 6.1 договору зазначено, що одностороння відмова від договору оренди не допускається. Водночас, на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов`язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України (пункт 6.4 договору).

Оскільки матеріалами справи підтверджується істотне порушення відповідачем умов договору, що полягає у невиконанні зобов`язань щодо погашення сум заборгованості за користування орендованим приміщенням, а також враховуючи те, що відповідач в установленому законом порядку не спростував встановлених обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність фактичних та правових підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо вимоги про виселення Організації орендарів «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7» із займаного приміщення, колегія суддів керується таким.

Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

За змістом ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Пунктом 6.7 договору передбачено, що при розірванні договору Орендар повертає Орендодавцю основні та оборотні засоби, передані йому в оренду з урахуванням нормального зносу майна.

Оскільки під час судового розгляду суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення основної вимоги про розірвання договору оренди, то, відповідно, і похідна вимога про виселення Організації з орендованого нею майна також підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи усі фактичні обставини справи, встановлені місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, а також доводи апеляційної скарги Організації орендарів «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7», колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2025 відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Колегія суддів відхиляє усі доводи відповідача, що ґрунтуються на його переконанні про відсутність у позивача повноважень на звернення із даним позовом з підстав недоведеності факту приналежності спірного майна до комунальної власності, оскільки по-перше, ці доводи були ґрунтовно розглянуті судом першої інстанції та правомірно відхилені з мотивів, викладених в оскаржуваному судовому рішенні. По-друге, характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), обставини, якими Департамент обґрунтовує позовні вимоги та надані ним докази виключають висновок про те, що спір у справі, що переглядається, є спором про право власності.

Предметом позову у даній справі є вимога Департаменту розірвати договір та виселити орендаря з приміщень у зв`язку з припиненням орендних правовідносин.

Отже, спір у даній справі пов`язаний з орендними правовідносинами, що виникли на підставі укладеного між позивачем та відповідачем Договору оренди від 20.10.1993. Договір є чинним, у встановленому законом недійсним не визнавався, тому, з огляду на ст. ст. 11, 204 ЦК України є достатнім та належним підтвердженням наявності у Департаменту права на звернення до суту з вимогами, які ґрунтуються на укладеному між сторонами договорі.

Також безпідставними є доводи Організації про неврахування судом першої інстанції правових позицій Верховного Суду, викладених у постановах 27.02.2018 у справі №916/2066/15, від 27.06.2018 у справі №904/8186/17, від 20.05.2020 у справі №911/1902/19, зокрема щодо необхідності надання правовстановлюючих документів на майно, що є предметом спору, оскільки справи, на які посилається заявник не є тотожними, відповідна, згадана судова практика не є релевантною. Так, предметом спору у справі №916/2066/15 є визнання незаконним рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна, предметом спору у справі №904/8186/17 є визнання права власності на будівлю та скасування в реєстрі прав власності на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно, а справи №911/1902/19 - скасування державної реєстрації права власності.

Безпідставними є доводи Організації про те, що Довідка про нарахування і надходження орендної плати за договором оренди від 20.10.1993 за період з 01.01.2015 по 30.11.2023, надана Департаментом на підтвердження наявності заборгованості Організації з орендної плати не є належним, допустимим і достовірним доказом, оскільки підписана особою, що не має на це повноважень.

Так, за нормою ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 77 ГПК України встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

А, згідно зі ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Надана Департаментом довідка підписана його працівником, а не сторонньою або невстановленою особою. Підписуючи довідку, працівник виконав свої посадові обов`язки, а не здійснив представництво роботодавця у суді, а тому доводи апелянта ґрунтуються на помилковому розумінні ним норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи норми ст. ст. 76-78 ГПК України, колегія суддів відхиляє доводи відповідача про те, що Довідка про нарахування і надходження орендної плати за договором оренди від 20.10.1993 за період з 01.01.2015 по 30.11.2023 не є належним, допустимим і достовірним доказом як неаргументовані.

Колегія суддів також відхиляє доводи Організації про те, що матеріалами справи не підтверджується розмір заборгованості за договором, оскільки власне розмір заборгованості з орендної плати не входить до предмету доказування у справі, що переглядається. Так, підставою позовних вимог Департамент вказав систематичне неналежне виконання Організацією умов договору щодо сплати орендної плати. Матеріалами справи підтверджується, а Організацією не заперечується, що орендна плата ним не сплачується з 2015 року. Оскільки предметом позову є розірвання договору оренди та виселення з орендованих приміщень, а не, наприклад, стягнення заборгованості, достатнім для розгляду спору по суті є встановлення факту систематичної несплати орендної плати, а не розміру несплаченої орендної плати.

Одночасно, колегія суддів зауважує, що однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу. Так, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Стверджуючи про наявність боргу, Департамент подав відповідну довідку.

Спростовуючи обставину наявності боргу за договором оренди, Організація мала б надати докази сплати нею орендної плати. Натомість, Організація як щодо цього доказу, так і щодо інших, - не спростовує обставини, на які посилається Департамент, а наполягає на тому, що подані позивачем докази не відповідають нормам ГПК України, або доказів треба більше, або докази мають бути інші тощо.

Колегія суддів також звертає увагу апелянта на те, що із введенням у дію у 2017 році чинного Господарського процесуального кодексу України недостатньо та неефективно лише стверджувати про те, що відповідний доказ поданий протилежною стороною не є належним, допустимим і достовірним. Першочерговим є спростування відповідної обставини, а не нівелювання, виключення відповідного доказу у процесуальному сенсі.

Безпідставними та такими, що ґрунтуються на помилковому розумінні Організацією норм матеріального та процесуального права є доводи Організації про те, Департамент діє недобросовісно у розумінні доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), а недобросовісність проявляється у тому, що звертаючись з позовом, який є предметом розгляду в цій справі, Департамент приховав від суду ту обставину, що судами, за позовом, поданим Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) вже розглядалась справа №910/23415/16 про виселення із займаних приміщень цілісного майнового комплексу Організації орендарів «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління №7, де позивач обґрунтовував свої вимоги тими самим обставинами та доказами, що і у справі №910/12320/24.

Колегія суддів звертає увагу відповідача на надане ним же в апеляційній скарзі тлумачення добросовісності у розумінні доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки).

Так, апелянтом зауважено, з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №461/9578/15-ц, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Тобто, згадана доктрина застосовується виключно щодо цивільних прав та обов`язків, які виникли між сторонами відповідного правовідношення. До процесуальних прав, як і до передбаченого Конституцією права на судовий захист, така римська максима не можу бути застосована, оскільки право звернення до суду не може бути обмежене навіть договором.

Одночасно, вказуючи про недобросовісність Департаменту, Організація також не у повній мірі надає інформацію щодо справи №910/23415/16, як і бере виключно ті висновки судів, які «підходять», сприяють підсиленню власної позиції у справі, що переглядається. Зокрема, не зовсім відповідає дійсності твердження заявника апеляційної скарги, що позовна вимога про виселення у справі №910/23415/16, а також доводи, якими обґрунтовані позовні вимоги є аналогічними тим, які Департамент виклав у справі №910/12320/24.

Колегія суддів зауважує, що позовні вимоги про виселення з орендованих приміщень у справі №910/23415/16 були заявлені не до Організації, а до Орендного підприємства «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління №7». Організація орендарів «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління №7» була залучена у якості другого відповідача ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.04.2017, однак, відповідні вимоги про виселення не були заявлені і до Організації орендарів «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління №7».

При цьому, обґрунтовуючи позовні вимоги Департамент зазначав, що незважаючи на закінчення строку дії договору оренди від 20.10.1993 цілісний майновий комплекс СРНУ № 7 не повернуто, він утримується без достатніх для цього правових підстав, а тому просив у примусовому порядку виселити відповідача-1 із займаних приміщень. Нормативно-правове обґрунтування зводилось до ст. 391 ЦК України.

Справа розглядалась судами неодноразово.

За результатами нового розгляду рішенням Господарського суду міста Києва від 27.07.2021 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення мотивовано тим, що позивачем не доведено перебування спірного майна у його власності, що свідчить про відсутність порушеного права, а тому вимога про виселення ОП «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7» (відповідача 1) із займаних нежитлових приміщень є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Поряд з цим, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що термін Договору оренди, укладений з відповідачем 2, не закінчився 13.10.2014.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.01.2022 скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2021 та прийнято нове рішення, яким позов задоволено; виселено ОП «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7» та ОО «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7» із займаних приміщень цілісного майнового комплексу Спеціалізованого ремонтно-налагоджувального управління № 7, розташованого за адресою: м. Київ, пр. Палладіна,9, загальною площею 1 578,00 кв. м, та за адресою: м. Київ, вул. Деревлянська (Якіра), 16/18, загальною площею, 290,10 кв. м; судові витрати покладено на відповідачів.

Постановою Верховного Суду від 16.11.2022 задоволено частково касаційну скаргу відповідача 1, постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.01.2022 у справі № 910/24315/16 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова мотивована тим, що вирішуючи спір у справі, яка розглядається, суд апеляційної інстанції не врахував положень чинного законодавства та висновків Верховного Суду, що містяться у постанові від 02.12.2020 у даній справі, не з`ясував дійсний характер спірних правовідносин, належним чином не обґрунтував свої висновки щодо задоволення позову, з огляду на предмет і підстави заявленого Департаментом комунальної власності позову, а відтак, хоча і вірно вказав на те, що спір у справі виник з приводу неналежного виконання Договору оренди від 20.10.1993, однак, вийшов за межі предмета спору шляхом з`ясування наявності у позивача матеріально-правових підстав для захисту права власності на майно, яке було передано в оренду, що призвело до порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права. Таким чином, суд апеляційної інстанції фактично не здійснив перевірки законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2023 апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2021 у справі №910/24315/16 залишено без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Під час апеляційного перегляду спору, апеляційний суд не підтвердив висновки суду першої інстанції про те, що предметом договору є оренда майна державної власності. Навпаки, апеляційним судом було зауважено, що:

«На момент укладення спірного Договору, 20.10.1993, правовідносини оренди державного майна регулювалися Законом України «Про оренду майна державних підприємств та організацій» від 10.04.1992 №2269-ХІІ (зі змінами).

Відповідно до вимог статей 31, 32 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 №697-ХІІ (у редакції, чинній на момент укладення спірного Договору) до державної власності в Українській РСР належала загальнодержавна (республіканська) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність). Суб`єктом права загальнодержавної (республіканської) власності виступала держава в особі Верховної Ради Української РСР, суб`єктами права комунальної власності визнавалися адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.

Об`єктом оренди за положеннями частини 1 статті 4 Закону України «Про оренду майна державних підприємств та організацій» є:

- цілісні майнові комплекси державних підприємств, організацій або їх структурних підрозділів (філіалів, цехів, дільниць), за винятком тих, що здійснюють діяльність, передбачену частиною першою статті 4 Закону Української РСР «Про підприємництво». Цілісним майновим комплексом є господарський об`єкт з закінченим циклом виробництва продукції (робіт, послуг);

- окреме індивідуально визначене майно державних підприємств, організацій.

Відповідно до приписів статті 5 зазначеного Закону орендодавцями щодо майна, яке перебуває у комунальній власності, є органи, уповноважені місцевими Радами народних депутатів управляти цим майном.

Орендарями за положеннями частини 1 статті 6 цього Закону могли бути, зокрема, організації орендарів, створені членами трудового колективу державного підприємства, організації, їх структурних підрозділів.

Як убачається зі змісту спірного Договору він укладений між орендодавцем - Управлінням комунального майна у м. Києві КМДА (правонаступником якого є позивач) та орендарем - Організацією орендарів «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління №7» (відповідач 2), яке діє на підставі Положення про організацію орендарів, зареєстрованого Київською міською державною адміністрацією від 19.01.1993 №152-1487 0.

При цьому, колегія суддів апеляційного господарського суду бере до уваги, що Організація орендарів «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління №7» (відповідач 2) орендувала майно, в тому числі спірні приміщення, з 1993 року та не заперечувала факт оренди зазначених приміщень та факт укладення цього Договору. Вказаний Договір з підстав неналежного орендодавця, у встановленому законом порядку, недійсним не визнаний.

Укладений між позивачем та відповідачем 2 Договір за своєю правовою природою є договором оренди.

Водночас, зважаючи на те, що орендованим майном за укладеним сторонами Договором є комунальне майно, на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про оренду майна державних підприємств та організацій» від 10.04.1992 № 2269-ХІІ (з 27.12.1997 цей Закон має назву «Про оренду державного та комунального майна» у відповідності до внесених змін на підставі Закону України від 23.12.1997 № 768/97-ВР)».

Колегія суддів також зауважує, що підставою для відмови у позові слугували встановлені апеляційним судом обставини того, що наявними у справі доказами підтверджувалась наявність договірних відносин на підставі спірного Договору між позивачем та відповідачем 2 (Організація орендарів «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління №7») та відсутність таких (договірних відносин) між позивачем та відповідачем 1 (Орендне підприємство «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7»).

У зв`язку з цим, колегія суддів апеляційного господарського суду у постанові від 22.06.2023 у справі №910/24315/16 констатувала, що у відповідача 1 не виникли права та обов`язки за спірним Договором, він не є зобов`язаною за цим Договором особою, зокрема щодо приведення договірних відносин у відповідність до вимог нормативних актів Київської міської ради та повернення орендованого майна після закінчення строку дії Договору.

Отже, по-перше, підстави, предмети, як і відповідачі, до яких заявлено відповідні позовні вимоги у справах №910/12320/24 та № 910/24315/16 є різними. По-друге, текстами судових рішень у справі №910/24315/16, зокрема у рішенні Господарського суду міста Києва від 27.07.2021 та у постанові Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2023 відсутні висновки судів про відсутність права територіальної громади міста Києва на спірне майно.

Колегія суддів також зауважує, що судом першої інстанції дотримано вимог ст. 75 ГПК України та слушно зауважено Організації на тому, що в силу приписів ч. 7 ст. 75 ГПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду, а всі доводи Організації, обґрунтовані посиланням на судові рішення у справі №910/24315/16, стосуються не фактичних обставин, встановлених судами, а наданої судами оцінки цих обставин. Наприклад, фактичною обставиною є укладення між Департаментом та Організацією договору оренди. А те, яке саме майно було предметом договору державне чи комунальне є оцінкою судів, зробленою з посиланням на норми матеріального права, зокрема, Закону України «Про власність».

Оскільки чинне на час укладення договору законодавство під державною власністю об`єднувало і державну і комунальну власність у розумінні норм чинного ЦК України, саме по собі вживання у назві договору слова «державного» не вказує на безумовну приналежність орендованого майна до майна саме державної (республіканської) власності як у розумінні Закону України «Про власність», так і у розумінні норм ЦК України.

Колегія суддів, досліджуючи судові рішення у справі №910/24315/16, не може не зауважити, що апеляційні доводи у справі, що переглядається, за своєю суттю є ідентичними доводам відповідачів у справі №910/24315/16, які також наполягали на тому, що згаданий договір оренди від 20.10.1993 було укладено щодо майна державної власності, а Департамент не підтвердив передачу майна у комунальну власність. Тобто, власне Організацією використовуються одні і ті ж доводи. Водночас, Організація не визнавала недійсним договір оренди з тих підстав, що його укладено неналежним орендодавцем, хоча про це було зауважено у постанові апеляційного суду від 22.06.2023 у справі №910/24315/16.

Отже, доводи апеляційної скарги є безпідставними, необґрунтованими та ґрунтуються на помилковому розумінні Організацією норм матеріального та процесуального права та бажанні Організації продовжувати безоплатно використовувати майно, віднесене до комунальної власності, у зв`язку з чим, колегія суддів їх відхиляє.

Суд апеляційної інстанції враховує доводи відзиву на апеляційну скаргу у тій мірі, у якій вони узгоджуються з висновками суду, зробленими за наслідками апеляційного провадження.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доказів і доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України», очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника Організацію орендарів «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7».

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275 - 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Організації орендарів «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2025 у справі №910/12320/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2025 у справі №910/12320/24 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/12320/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 09.09.2025.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська