номер провадження справи 15/96/25
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.09.2025 Справа № 908/1791/25

м. Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі судді Горохова Ігоря Сергійовича, за участі секретаря судового засідання Бойко Н.А., розглянувши матеріали

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма Вишнювате, 70331, Запорізька область, Пологівський район, с. Вишнювате, вул. Центральна, буд. 42

до відповідача Російської федерації в особі генеральної прокуратури Російської федерації, 125993, Російська федерація, м. Москва, вул. Велика Дмитрівка, буд. 15-а

про стягнення коштів

за участю представників сторін та учасників процесу:

від позивача Гамей В.В., адвокат, ордер серії АВ № 1202981 від 14.05.2025 (в режимі відеоконференції);

від відповідача: не з`явився;

установив

12.06.2025 Господарським судом Запорізької області через підсистему Електронний суд отримана сформована у підсистемі 11.06.2025 позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма Вишнювате до відповідача російської федерації в особі генеральної прокуратури російської федерації про стягнення завданих збитків в розмірі 21 129 000 доларів США (що в еквіваленті становить 876 403 500,00 грн).

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу від 12.06.2025 здійснено автоматизований розподіл зазначеної позовної заяви між суддями, присвоєно їй єдиний унікальний номер судової справи 908/1791/25 та визначено до розгляду судді Горохову І.С.

Ухвалою суду від 13.06.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/1791/25, присвоєно справі номер провадження № 15/96/25, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання суду призначено на 14.07.2025 об 11:40 год.

27.06.2025 супровідним листом від 24.06.2025 позивачем надано суду копію позовної заяви і доданих до неї матеріалів у паперовому вигляді.

Ухвалою суду від 01.07.2025 задоволено заяву представника позивача - адвоката Гамей В.В. участь у судових засіданнях з розгляду справи № 908/1791/25 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою суду від 01.07.2025 задоволено заяву представника позивача - адвоката Буйного А.О. участь у судових засіданнях з розгляду справи № 908/1791/25 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

11.07.2025 через підсистему Електронний суд від позивача отримано клопотання про долучення доказів, в якому позивач просить суд поновити строк для надання доказів та долучити докази до справи (офіційний переклад ухвали суду від 13.06.2025 з доказами направлення відповідачу електронною поштою).

Ухвалою суду від 14.07.2025, окрім іншого, продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів; підготовче засідання відкладено на 14.08.2025 об 11:30 год.

Ухвалою суду від 14.08.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу № 908/1791/25 до судового розгляду по суті в засіданні на 05.09.2025 о 10:00 год.

Ухвалою суду від 25.08.2025 розгляд справи було перенесено на 09.09.2025 о 10:00 год.

У судовому засіданні 09.09.2025 відбувалася технічна фіксація за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку: vkz.court.gov.ua.

Судом перевірені повноваження присутнього в засіданні представника позивача. Відводів складу суду не заявлено.

Представник позивача підтримав заявлені вимоги просить їх задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає наступне. З 2016 року позивач функціонував як єдиний майновий комплекс у сфері сільськогосподарського виробництва, входив до міжнародної групи компаній БКВ (BKW GROUP LTD, Cyprus). Основний вид діяльності позивача «Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур» (код КВЕД 01.11), а основні культури, зерно яких він вирощував: пшениця, соняшник, ячмінь. Вирощений врожай позивач експортував за межі України, як правило, через Бердянський морський торговий порт. Для здійснення основного виду діяльності позивач використовував на правах оренди землі сільськогосподарського призначення на території Запорізької області. На момент початку повномасштабного вторгнення збройних сил російської федерації в Україну 24.02.2022, єдиний майновий комплекс позивача знаходився на території Пологівського району Запорізької області, а саме - с. Вишнювате. Станом на 03.03.2022 в оренді у позивача перебувало 546 земельних ділянок загальною площею 3320,8912 га (земельний банк), в Розівській селищній територіальній громаді Пологівського району Запорізької області. Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376, території Пологівського району Запорізької області, а саме с. Вишнювате з 03.03.2022 є тимчасово окупованими територіями та на момент звернення позивача до суду продовжують перебувати під контролем РФ. Таким чином, з 03.03.2022 позивач втратив контроль над своїм єдиним майновим комплексом. Захопленням активів сільськогосподарських товаровиробників зайнялося створене самопроголошеними окупаційними органами влади у місті Мелітополі Державне унітарне підприємство «Державний зерновий оператор», НЗУ . Як повідомлялося у численних публікаціях в засобах масової інформації, вказане підприємство захопило більшість угідь, зернових комплексів та сільськогосподарської техніки на окупованій частині Запорізької області, основним призначенням якого було «віджимання» зерна у фермерів. У жовтні 2022 року вказані вище території (де знаходився єдиний майновий комплекс позивача) були оголошені територією російської федерації. Внесення змін до конституції російської федерації щодо визнання Запорізької області як нового суб`єкта рф було здійснене шляхом ухвалення Федерального конституційного закону від 04.10.2022 року № 7-ФКЗ. Позивач не мав можливості убезпечити майно шляхом його транспортування на території, підконтрольні Україні, тим більше у такій кількості. Такі активи позивача, як права оренди земельних ділянок площею понад 3 тис. га, посіви с/г культур на них під врожай 2022 року та об`єкти нерухомого майна не могли бути переміщені фізично в силу своїх природних властивостей. Окрім цього, усі активи позивача поєднані в єдиний виробничий цикл і роз`єднання рухомого та нерухомого майна матиме невідворотним наслідком припинення господарської діяльності позивача як такої. Починаючи з 24.02.2022 діяльність позивача була фактично паралізована, у зв`язку з тим, що працівники перестали виходити на роботу, більшість з них виїхала з території Запорізької області, тікаючи від бойових дій та загрози їх здоров`ю та життю. Вищеописані обставини свідчать про завдання позивачеві збитків у вигляді втрати єдиного майнового комплексу, а їх розмір станом на 31.03.2025 склав 21 129 000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 31.03.2025 становило 876 403 500,00 грн, що визначено у Звіті про незалежну оцінку з визначення розміру реальних збитків від втрати єдиного майнового комплексу (бізнесу) ТОВ «Агрофірма Вишнювате» (ідентифікаційний код 40921623), заподіяних внаслідок його фактичного привласнення після початку військової агресії російської федерації, складеного ТОВ «Нексія ДК. Оцінювальні послуги» від 23.04.2025. Представник позивача просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути з відповідач суму завданих збитків.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Відзив на позов та документи в обґрунтування відзиву не надав.

До повномасштабної військової агресії російської федерації проти України порядок передачі судових та позасудових документів для вручення на території російської федерації регулювався Угодою про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, до якої Україна приєдналася 19.12.1992, прийнявши відповідний нормативний акт - постанову Верховної Ради України Про ратифікацію Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 19.12.1992 шляхом направлення доручення компетентному суду або іншому органу Російської Федерації.

У зв`язку з Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 Про введення воєнного стану в Україні, за зверненням Мін`юсту, Міністерство закордонних справ України повідомило депозитаріїв конвенцій Ради Європи, Гаазької конференції з міжнародного приватного права та ООН, а також сторони двосторонніх міжнародних договорів України про повномасштабну триваючу збройну агресією Росії проти України та неможливість у зв`язку з цим гарантувати у повному обсязі виконання українською стороною зобов`язань за відповідними міжнародними договорами та конвенціями на весь період воєнного стану.

Згідно з листом Міністерства юстиції України № 25814/12.1.1/32-22 від 21.03.2022 Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування, що стосується співробітництва з установами російської федерації на підставі міжнародних договорів України з питань міжнародно-правових відносин та правового співробітництва у цивільних справах та у галузі міжнародного приватного права.

У зв`язку з агресією з боку Росії та введенням воєнного стану АТ Укрпошта з 24.02.2022 припинила обмін міжнародними поштовими відправленнями та поштовими переказами з російською федерацією.

Ухвали суду від 13.06.2025, 14.07.2025, 14.08.2025 та 25.08.2025 були опубліковані на офіційному сайті суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Після судових дебатів в засіданні 09.09.2025 суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. Судом проголошено скорочене (вступну та резолютивну) частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, суд щодо спору зазначає наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма Вишнювате зареєстровано в Єдиному державного реєстрі юридичних осіб підприємців та громадських формувань 28.10.2016 за адресою: 70331, Запорізька область, Розівський район, с. Вишнювате, вул. Центральна, буд. 42. Основним видом діяльності товариство згідно з КВЕД, визначено 01.11 вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур. Розмір статутного капіталу на момент створення товариства складав 1 132 650,00 грн.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України № 807-IX від 17.07.2020 «Про утворення та ліквідацію районів», у Запорізькій області, зокрема, було ліквідовано Бердянський, Більмацький, Василівський, Великобілозерський, Веселівський, Вільнянський, Гуляйпільський, Запорізький, Кам`янсько-Дніпровський, Мелітопольський, Михайлівський, Новомиколаївський, Оріхівський, Пологівський, Приазовський, Приморський, Розівський, Токмацький, Чернігівський, Якимівський райони (п. 3 постанови).

Вирішено утворити на території Запорізької області Пологівський район (з адміністративним центром у місті Пологи) у складі територій Більмацької селищної, Воздвижівської сільської, Воскресенської сільської, Гуляйпільської міської, Комиш-Зорянської селищної, Малинівської сільської, Малотокмачанської сільської, Молочанської міської, Оріхівської міської, Пологівської міської, Преображенської сільської, Розівської селищної, Смирновської сільської, Токмацької міської, Федорівської сільської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України (п. 2 постанови).

Як свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 299311184 від 14.02.2022, у позивача на правах оренди перебувало 546 земельних ділянок загальною площею 3 320,8912 га (земельний банк), в Розівській селищній територіальній громаді Пологівського району Запорізької області.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 421882347 від 09.04.2025, позивачу на праві власності належить наступне нерухоме майно:

1) Їдальня, загальною площею 121,9 кв. м., за адресою: Запорізька область, Розівський район, с. Вишнювате, вулиця Центральна, будинок 30а /реєстраційний номер 249/;

2) Комплекс, загальною площею 617,9 кв.м., за адресою: Запорізька область, Розівський район, с. Вишнювате, вулиця Комарова, будинок 84 /реєстраційний номер 249/;

3) Продовольчий склад, загальною площею 586,8 кв.м., за адресою: Запорізька область, Розівський район, с. Вишнювате, вулиця Комарова, будинок 80а /реєстраційний номер 249/;

4) Автомобільний парк, загальною площею 1536.4 кв.м., за адресою: Запорізька область, Розівський район, с. Вишнювате, вулиця Комарова, будинок 80б /реєстраційний номер 249/;

5) Будівля контори, загальною площею 471,5 кв.м., за адресою: Запорізька область, Розівський район, с. Вишнювате, вулиця Центральна, будинок 42 кв.м. /реєстраційний номер 249/;

6) Гуртожиток, загальною площею 86.5 кв.м., за адресою: Запорізька область, Розівський район, с. Вишнювате, вулиця Комарова, будинок 86 /реєстраційний номер 249/;

7) Механізована майстерня, загальною площею 421.1 кв.м., за адресою: Запорізька область, Розівський район, с. Вишнювате, вулиця Комарова, будинок 82 /реєстраційний номер 49/;

8) Комплекс току, загальною площею 4677.3 кв.м., за адресою: Запорізька область, Розівський район, с. Вишнювате, вулиця Комарова, будинок 80 /реєстраційний номер 49/.

Технічні паспорти на об`єкти нерухомості, свідоцтва про право власності, акти приймання-передачі нерухомого майна та інш. технічна документація долучена до матеріалів справи.

Позивачу належить 93 транспортні засоби, у т.ч. сільськогосподарського призначення, про що свідчить перелік рухомого майна та копій свідоцтво про реєстрацію транспортних засобів, що долучені до матеріалів справи.

Згідно з відомостями фінансового звіту підприємства за 2021 рік, фінансові показники за вказаний рік були на рівні 1 932 т.грн. чистого прибутку.

Відповідно звіту про реалізацію продукції сільськогосподарського господарства за 2021 рік, загальна вартість реалізованої позивачем протягом звітного періоду продукції (без дотацій та ПДВ) становить 55 947 730 грн.

24.02.2022 Російська Федерація розпочала повномасштабний напад на Україну.

24.02.2022 Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, в Україні введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та наразі триває.

Згідно з наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих РФ» від 22.12.2022 № 309, Розівська селищна територіальна громада Пологівського району Запорізької області, на території якої знаходиться с. Вишнювате, віднесена до територій, які тимчасово окуповані РФ з 03.03.2022.

Тобто територія здійснення господарської діяльності позивача - Розівська селищна територіальна громада Пологівського району Запорізької області включно із с. Вишнювате віднесена до тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України з 03.03.2022.

Згідно чинного наразі Наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376, с. Вишнювате Пологівського району (до 17.07.2020 Розівський район) Запорізької області з 03.03.2022 є тимчасово окупованими територіями російською федерацією, і залишаються такими наразі.

Позивач вимушено перервав діяльність свого єдиного майнового комплексу наразі немає доступу до своєї власності, не може нею розпоряджатися чи користуватися, тобто втратив можливість вести діяльність по вирощуванню сільськогосподарських культур на орендованих ним земельних ділянках загальною площею 3320,8912 га, з використанням належних Позивачу на праві власності матеріально-технічних ресурсів, розпоряджатися сільськогосподарською продукцією та отримувати доходи від такої діяльності протягом усього строку оренди земельних ділянок.

З метою визначення вартості реальних збитків, заподіяних Товариству з обмеженою відповідальністю Агрофірма Вишнювате через втрату матеріальних активів, на виконання постанови Кабінету Міністрів України № 326 від 20.03.2022 Про затвердження Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації, замовлено та отримано від Товариства з обмеженою відповідальністю Нексія ДК. Оцінювальні послуги Звіт про незалежну оцінку з визначення розміру реальних збитків від втрати єдиного майнового комплексу (бізнесу) ТОВ «Агрофірма Вишнювате» (ідентифікаційний код 40921623), заподіяних внаслідок його фактичного привласнення після початку військової агресії Російської Федерації від 23.04.2025 (надалі - Звіт).

Згідно вказаного Звіту, загальна сума збитків, що спричинені позивачу від втрати єдиного майнового комплексу з вирощування сільськогосподарських культур, розташованого в Розівській територіальній громаді Пологівського району Запорізької області, станом на 31.03.2025 склав 21 129 000 (двадцять один мільйон сто двадцять дев`ять тисяч) доларів США, що за курсом НБУ станом на 31.03.2025 становило 876 403 500,00 (вісімсот сімдесят шість мільйонів чотириста три тисячі п`ятсот гривень 00 копійок).

Заперечення та спростування результатів оцінки збитків, у тому числі рецензування звіту про оцінку збитків, докази виникнення спорів, пов`язаних із результатами оцінки збитків (визначеного розміру збитків) в матеріалах справи відсутні.

З огляду на викладене, суд приймає поданий позивачем Звіт про оцінку вартості реальних збитків як належний доказ у справі.

З урахуванням обставин справи та наданих доказів, норм чинного законодавства, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

До способів захисту прав та інтересів віднесено, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Частинами 1, 2 ст. 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, в тому числі: втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 75 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд зазначає, що при вирішенні спорів про відшкодування шкоди доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

Відповідно до ч. ч. 2, 4, 9, 11 ст. 11 ГПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію 1950 р. і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Якщо спірні відносини, в тому числі за участю іноземної особи, не врегульовані законодавством, суд застосовує звичаї, які є вживаними у діловому обороті. Забороняється відмова у правосудді з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55 Конституції).

У ст. 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції 1950 р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Загальновідомо, що Російська Федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні.

Загальновідомість цих фактів, а також неможливість захисту прав Позивача у судах Російської Федерації, визнана Верховним Судом в постановах від 18.05.2022 у справах № 428/11673/19 та 760/17232/20-ц.

Таким чином, звернення позивача до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало би позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.

В зазначених постановах від 18.05.2022 Верховний Суд дійшов висновків, що, у зв`язку з тим, що наразі відсутні будь-які механізми або інші міждержавні домовленості між Україною та Російською Федерацією щодо відшкодування збитків фізичним та юридичним особам, завданих внаслідок дій військової агресії Російської Федерації на території України, звернення до українського суду є єдиним ефективним засобом судового захисту порушених прав та законних інтересів позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16.05.1972, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02.12.2004.

Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці.

Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.

Відповідно до загальноприйнятої та усталеної практики міжнародних судових органів, держава може бути пов`язана положеннями міжнародного договору, навіть якщо вона не ратифікувала такий договір, якщо положення такого договору відображають звичаєве міжнародне право (Рішення Міжнародного Суду ООН у справі North Sea Continental Shelf (ФРН проти Нідерландів) від 20 лютого 1969 року, § 71; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 23 березня 2010 року, § 66).

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі Oleynikov v. Russia, якщо національні суди підтримують юрисдикційний імунітет держави без будь-якого аналізу застосовних принципів звичаєвого міжнародного права, такі суди порушують право заявника на доступ до суду навіть у тих випадках, коли юрисдикційний імунітет підлягає застосуванню (Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § § 71-73).

У справах Cudak v. Lithuania та Oleynikov v. Russia ЄСПЛ вказав, що: «застосування абсолютного державного імунітету явно розмивалося протягом багатьох років, зокрема, у зв`язку із прийняттям Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй Конвенції про юрисдикційні імунітети держав та їх власності у 2004 році» (Cudak v. Lithuania (скарга N 15869/0256), рішення від 23 березня 2010 року, § 64; Sabeh El Leil v. France (скарга N 34869/05), рішення від 29 червня 2011 року, § 53; Oleynikov v. Russia (скарга N 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 61). Таким чином, концепція судового імунітету держави зазнала обмежень з огляду на динамічний розвиток звичаєвого міжнародного права.

Більше того, у рішенні ЄСПЛ у справі Oleynikov v Russia, ЄСПЛ підтвердив вищевказану позицію. ЄСПЛ встановив, що Російська Федерація не ратифікувала Конвенцію ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), але й не заперечила їй, підписавши конвенцію 01 грудня 2006 року. З огляду на вказане, вирішуючи питання порушення права заявника на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 р., ЄСПЛ застосував положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004) на основі звичаєвого міжнародного права (Oleynikov v. Russia (скарга N 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 68).

Вказану правову позицію підтвердив Верховний Суд у пункті 75 постанови від 25.01.2019 у справі № 796/165/18 (провадження N 61-44159ав18) про визнання та надання дозволу на виконання арбітражного рішення про стягнення сум компенсації з Російської Федерації.

Відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду.

Стаття 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004) відображає підставу для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну, так званий «деліктний виняток» («tort exception»).

Умовами, необхідними для застосування «деліктного винятку», є: 1) принцип територіальності: місце дії/бездіяльності має бути на території держави суду; 2) присутність автора дії/бездіяльності на території держави суду в момент вчинення дії/бездіяльності (агента чи посадової особи іноземної держави); 3) дія/бездіяльність ймовірно може бути привласнена державі; 4) відповідальність за дії/бездіяльність передбачена положеннями законодавства держави суду; 5) завдання смерті, фізичної шкоди особі, збитків майну чи його втрата; 6) причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю і завданням смерті, фізичної шкоди особі або збитків майну чи його втратою.

Незастосування судом юрисдикційного імунітету іноземної держави щодо невиплати відшкодування за серйозні порушення прав людини під час збройного конфлікту, допущені відповідальною державою, особливо за відсутності інших засобів відшкодування збитків, не є порушенням суверенних прав іншої держави (Окрема думка Судді Юсуфа до рішення Міжнародного Суду ООН (ICJ) у справі Jurisdictional Immunities of the State (ФРН проти Італії) від 03 лютого 2012 року, § 50). Навпаки, це сприяє кристалізації винятку з судового імунітету держав, заснованого на принципах, які покладені в основу прав людини і гуманітарного права, включаючи право на ефективний спосіб захисту порушеного права. З врахуванням викладеного вище, судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню у цій справі з огляду на завдання Російською Федерацією збитків Позивачу, що є винятком з правила про застосування судового імунітету держави відповідно до звичаєвого міжнародного права.

Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції». Подібні висновки викладено Верховним Судом у постанові від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21).

Таким чином, концепція судового імунітету держави базується на міжнародно-правовому принципі суверенної рівності держав.

Верховний Суд також звертає увагу на те, що судові імунітети держав виникли в той час, коли індивідуальних прав людини практично не існувало і коли це було потрібно державам для більшого захисту від можливих переслідувань через судові зловживання. Натомість, доктрина судового імунітету держави в наш час підлягає дедалі більшій кількості обмежень, адже існує тенденція зменшити її застосування з огляду на розвиток прав людини, які зміцнюють позиції особи як суб`єкта правових відносин.

У сучасному демократичному суспільстві абсолютний імунітет держави від судового розгляду є анахронічною доктриною, несумісною з вимогами справедливості та верховенства права (рішення ЄСПЛ у справі McElhinney v. Ireland (скарга N 31253/96), рішення від 21 листопада 2002 року, Окрема думка Судді L. Лукейдіса).

У своїй постанові від 14.04.2022 у наведеній вище справі № 308/9708/19 Верховний Суд дійшов висновку, що на Російську Федерацію не поширюється судовий імунітет, оскільки «вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено в Статуті ООН». Зокрема, Верховний Суд встановив, що «такими діями Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, та грубо порушила гарантоване нормами міжнародного права право власності позивача». Статті про відповідальність держав за міжнародно-протиправні діяння 2001 року містять норми, відповідно до яких поведінка будь-якого державного органу вважається актом цієї держави згідно з міжнародним правом, незалежно від того, чи виконує цей орган законодавчі, виконавчі, судові чи будь-які інші функції, яку б позицію він не займав в організації держави, і незалежно від його характеру як орган центрального уряду або територіальної одиниці держави. Орган включає будь-яку фізичну чи юридичну особу, яка має такий статус відповідно до внутрішнього законодавства держави (ч. 1,2, ст. 4). Крім того, стаття 5 згаданого документу говорить: «поведінка фізичної чи юридичної особи, яка не є органом держави згідно зі статтею 4 , але яка уповноважена законом цієї держави виконувати елементи державної влади, вважається діянням держави згідно з міжнародним правом, за умови, що особа або суб`єкт виступає в цій якості в конкретному випадку».

У п. 4 ч. 1 ст. 2 Статуту ООН закріплений принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія Російської Федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України. Аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16 березня 2022 року у справі щодо звинувачень в геноциді за конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти Російської Федерації) зобов`язав Російську Федерацію припинити військову агресію проти України.

Станом на час подання цього позову, Російська Федерація не виконала приписів (вимог) ні Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року, ні наказу Міжнародного суду ООН від 16 березня 2022 року, та продовжує військову агресію проти України та військові злочини проти цивільного населення та цивільних об`єктів у порушення норм міжнародного права, зокрема Статуту ООН, Женевських Конвенцій 1949 року та Додаткового протоколу I 1977 року до них. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року № 2188-ІХ «Про Заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» дії збройних сил, політичного і військового керівництва Російської Федерації під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24.02.2022, визнано геноцидом Українського народу. Дії Російської Федерації вийшли за межі її суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права здійснювати збройну агресію проти іншої країни. Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН. Враховуючи вказане, Російська Федерація не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні збитки майну позивача. До таких висновків також дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 у справі № 635/6172/17, провадження №14-167 цс 20, (пункт 49).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 210/4458/15-ц, від 30.01.2020 у справі № 287/167/18-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.08.2017 у справі № 761/9437/15-ц висловлено правову позицію про те, що факт збройної агресії російської федерації проти України встановленню в судовому порядку не потребує.

Преамбулою Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Відповідно до ч. 3 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Отже, протиправність діяння відповідача, як складового елементу факту збройної агресії російської федерації проти України в розумінні ч. 3 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, є загальновідомим фактом, який закріплено державою на законодавчому рівні.

Щодо вини, як складового елемента цивільного правопорушення, законодавством України не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. В контексті зазначеного, саме відповідач повинен доводити відсутність своєї вини у спірних правовідносинах.

Близький за змістом висновок викладений Верховним Судом, зокрема, у постанові від 21.04.2021 у справі № 648/2035/17, постанові від 14.02.2018 у справі № 686/10520/15-ц.

Обов`язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв`язок між вчиненими порушеннями і завданими збитками. Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок вчиненого порушення, тобто наявності прямого причинного-наслідкового зв`язку між діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої.

За результатами дослідження доказів, наявних у матеріалах справи, судом встановлено, що саме внаслідок військової збройної агресії російської федерації проти України позивач фактично втратив можливість користуватись майновим комплексом за адресою: Запорізька область, Розівський район, село Вишнювате, вул. Центральна, буд. 42, та розташованим на його території майном, і здійснювати господарську діяльність за вказаним місцем знаходження виробничих потужностей.

Заявлений позивачем до стягнення з відповідача розмір збитків підтверджено Звітом Товариства з обмеженою відповідальністю Нексія ДК. Оцінювальні послуги про незалежну оцінку з визначення розміру реальних збитків від втрати єдиного майнового комплексу (бізнесу) ТОВ «Агрофірма Вишнювате» (ідентифікаційний код 40921623), заподіяних внаслідок його фактичного привласнення після початку військової агресії Російської Федерації від 23.04.2025.

З огляду на наведене, позов Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма Вишнювате до Російської Федерації в особі генеральної прокуратури підлягає задоволенню у повному обсязі з визначених вище підстав.

Також позивач в позовній заяви просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 234 640,00 грн.

У позові зазначено, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, складається з витрат на правничу допомогу, що мають бути понесені за домовленістю позивача з представником позивача, у розмірі 234 640 грн.

Позивач, керуючись ч. 8 ст. 129 ГПК України заявив, що докази розміру судових витрат будуть надані суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

При цьому суд враховує, що при зверненні з позовом позивач не сплачував судовий збір, оскільки звільнений від його сплати в силу приписів п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір , згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Згідно із ст. 4 Закону України Про судовий збір судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ст. 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2025 рік з 01.01.2025 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 3028,00 грн.

Відтак, беручи до уваги, висновок суду про задоволення позовних вимог, стягненню з відповідача до Державного бюджету України підлягає судовий збір з розрахунку:

- сума збитків 21 129 000,00 дол. США 1 долар США станом на 09.09.2025 = 41,2497 грн;

21 129 000,00 дол. США х 41,2497 грн = 871 564 911,30 грн х 1,5 % = 13 073 473,67 грн (гривневого еквівалента задоволеної суми на дату ухвалення рішення), але враховуючи законодавче обмеження щодо розміру судового збору - не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб судовий збір складає 1 059 800,00 грн.

Керуючись ст. ст. 129, 232, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з держави - Російська федерація в особі Генеральної прокуратури російської федерації (125993, Росія, м. Москва, вул. Велика Дмитрівка, буд. 15-а) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма Вишнювате (70331, Запорізька область, Пологівський район, с. Вишнювате, вул. Центральна, буд. 42; ідентифікаційний код юридичної особи 40921623) суму завданих реальних збитків у розмірі 21 129 000,00 доларів США (двадцять один мільйон сто двадцять дев`ять тисяч доларів США 00 центів). Видати наказ.

Стягнути з держави - Російська федерація в особі генеральної прокуратури російської федерації (125993, Росія, м. Москва, вул. Велика Дмитрівка, буд. 15-а) в дохід Державного бюджету України судовий збір в розмірі 1 059 800,00 грн (один мільйон п`ятдесят дев`ять тисяч вісімсот гривень 00 коп.). Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 16.09.2025.

Суддя І. С. Горохов