ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

09.09.2025 Справа №905/408/25

Господарський суд Донецької області у складі судді Чернової О.В., за участю секретаря судового засідання Рикова А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго», м.Київ

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля», м.Краматорськ Донецької області

про стягнення 2106118,77грн, з яких 3% річних 398880,67грн, інфляційні втрати 1707238,10грн,

за участю уповноважених представників сторін:

від позивача: Курбанов А.В.;

від відповідача: Гребенар О.В.;

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго», м.Київ звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля», м.Краматорськ Донецької області про стягнення 2106118,77грн, з яких 3% річних 398880,67грн, інфляційні втрати 1707238,10грн (з урахуванням заяви про зміну предмета позову).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на не оплату відповідачем заборгованості, яка виникла у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору №0525-03041 від 03.06.2019 про надання послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління та яка підтверджена рішеннями Господарського суду Дніпропетровської області від 28.11.2023 у справі №904/4569/23 та від 29.04.2024 у справі №904/391/24, внаслідок чого позивачем нараховані 3% річних та інфляційні втрати.

На підтвердження вказаних обставин позивач долучив до матеріалів справи такі документи: договір про надання послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління від 03.06.2019 №0525-03041 (в редакції додаткової угоди №3 від 17.09.2021), рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.11.2023 у справі №904/4569/23, наказ Господарського суду Дніпропетровської області про примусове виконання від 11.01.2024 у справі №904/4569/23, постанову від 29.04.2024 про відкриття виконавчого провадження №74867579, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.04.2024 у справі №904/391/24, наказ Господарського суду Дніпропетровської області про примусове виконання від 27.05.2024 у справі №904/391/24, постанову від 21.06.2024 про відкриття виконавчого провадження №7536548.

Нормативно свої позовні вимоги позивач обґрунтовує посиланням на статті 525, 526, 530, 625, 629 Цивільного кодексу України.

З дотриманням приписів ст.6 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, для розгляду справи №905/408/25 визначено суддю Чернову О.В.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 28.04.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №905/408/25. Справу №905/408/25 постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 13.05.2025 о 13:55 год.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 13.05.2025 відкладено підготовче засідання на 09.06.2025 о 12:00 год.

05.06.2025 від відповідача надійшло клопотання, за змістом якого останній просить закрити провадження у справі на суми 3% річних у розмірі 104127,28 та інфляційних втрат у розмірі 123378,03грн, нарахованих за період з 27.07.2023 по 19.01.2024, зобов`язати позивача надати належним чином оформлений розрахунок заборгованості без урахування періоду з 27.07.2023 по 19.01.2024.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 09.06.2025 продовжено строк підготовчого провадження у справі №905/408/25 на тридцять днів та відкладено підготовче засідання на 23.06.2025 о 13:00 год.

19.06.2025 від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог.

20.06.2025 від відповідача надійшли додаткові пояснення по суті спору, за змістом яких останній вказує, що у справах №904/4569/23 від №904/391/24 відповідач заперечував щодо обсягів наданих послуг, які ніби то надав позивач, та не визнавав заборгованість, тому право вимоги позивача не наступило до набрання законної сили рішеннями. За позицією відповідача, на заборгованість, яка встановлена у рішенні суду по справі №904/4569/23, період для розрахунку 3% річних та інфляційних втрат можливий тільки з 20.01.2024, а на заборгованість, яка встановлена рішенням суду по справі №904/391/24, - з 21.05.2024. Також відповідач вказує на те, що за період з 20.01.2024 по 08.06.2025 позивач визначив кількість днів прострочення 507, але відповідно до арифметичного вирахування 506 днів. Відповідач навів контррозрахунок, з урахуванням 506 днів прострочення та беручи до уваги дату набрання законної сили рішення суду у справі №904/391/24, згідно з яким розмір 3% річних становить 373788,49грн, розмір інфляційних втрат становить 1661897,56грн. Також відповідач вказує про те, що заявлені 3% річних та інфляційні втрати є додатковими сумами до суми основного боргу, тобто, є певною мірою цивільної відповідальності за несвоєчасну сплату заборгованості за основним боргом та є для позивача відповідним додатковим доходом, який він отримує за несвоєчасне виконання основного зобов`язання.

Крім того, відповідач просить зменшити суму 3% річних та інфляційних втрат посилаючись на такі обставини: відповідач є юридичною особою, діяльність якого спрямована на забезпечення населення, установ охорони здоров`я, інших підприємств та організацій на території Донецької області, об`єкти відповідача є частково зруйновані та пошкоджені, а їх швидке відновлення має важливе соціальне значення для населення та відновлення енергетичної інфраструктури, частина об`єктів відповідача знаходиться на окупованій території, значно занижена дисципліна споживачів відповідача у зв`язку з частковою окупацією окремих районів Донецької області та проведенням бойових дій; період розрахунку 3% річних та інфляційних втрат охоплює період військової агресії РФ проти України та введення воєнного стану; зменшення 3% річних та інфляційних втрат не завдасть позивачеві збитків та фінансових втрат, у свою чергу таке зменшення дасть можливість відповідачу стабілізувати свою господарську діяльність під час воєнного стану. До пояснень відповідачем долучені постанова НКРЕКП №1666 від 07.12.2018 та довідка про дебіторську заборгованість станом на 01.01.2025.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 23.06.2025 відкладено підготовче засідання на 14.07.2025 о 14:40 год.

08.07.2025 від позивача надійшла заява про зменшення та збільшення позовних вимог.

10.07.2025 від позивача надійшли заперечення на додаткові пояснення відповідача, за змістом яких позивач також вказав, що підприємство позивача належить до державного сектору економіки та забезпечує роботу об`єктів критичної інфраструктури, також зазнало ракетних атак на енергетичні об`єкти магістральних мереж, тому відновлення стабільної роботи електроспроможності держави потребує великих втрат. Позивач вказує, що так само перебуває у скрутному фінансовому становищі та несе великі збитки внаслідок збройної агресії. Позивач також наполягає на тому, що нарахування індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу, є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити свої майнові інтереси. Також, з посиланням на позицію Верховного Суду, викладену у постанові 04.03.2025 у справі №915/303/23

11.07.2025 від відповідача надійшли додаткові пояснення по справі.

Ухвалами господарського суду від 14.07.2025 закрито провадження у справі №905/408/25 в частині позовних вимог про стягнення 3% річних у розмірі 104116,20грн та інфляційних втрат у розмірі 85074,56грн, нарахованих на заборгованість у розмірі 7159624,65грн за період прострочення з 27.07.2023 по 19.01.2024. Заяву Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» про збільшення позовних вимог прийнято до розгляду у якості заяви про зміну предмета позову. Відкладено підготовче засідання на 11.08.2025 о 14:00 год.

05.08.2025 та 06.08.2025 від позивача надійшли доповнення до заперечень, за змістом яких заперечує проти задоволення клопотання про зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат, вважаючи, що таке зменшення порушує його право на захист майнового права та інтересу на відшкодування матеріальних втрат. Також, посилаючись на судову практику, позивач зазначає, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення та наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України сум. Окрім цього, позивач зазначає, що судовою практикою встановлено, що 3% річних є мінімально встановленим розміром для стягнення судом, тому зазначена позивачем сума не підлягає зменшенню. Також, позивачем наведено судову практику з правовою позицією, що інфляційні втрати не є штрафними санкціями та є способом захисту майнового права та інтересу позивача, а тому не підлягають зменшенню судом.

Ухвалою господарського суду від 11.08.2025 закрито підготовче провадження та призначено судове засідання з розгляду справи по суті на 09.09.2025 об 11:20год.

08.09.2025 від відповідача до суду надійшла заява про відстрочення виконання судового рішення, за змістом якої останній просить відстрочити виконання рішення господарського суду у справі №905/408/25 на 12 місяців.

У судовому засіданні 09.09.2025 суд заслухав вступне слово представників сторін, дослідив докази та з`ясував фактичні обставини справи, провів судові дебати.

Заслухавши учасників справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в порядку статті 210 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Господарським судом Дніпропетровської області розглядалась справа №904/4569/23 за позовом Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго», м.Київ до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля», м.Краматорськ Донецької області про стягнення 8113458,87грн.

Предметом спору у справі №904/4569/23 було неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором про надання послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління №0525-03041 від 03.06.2019 (в редакції додаткової угоди №3 від 17.09.2021) в частині оплати послуг у період з жовтня 2021 року по червень 2023 року.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28.11.2023 у справі №904/4569/23 позовні вимоги задоволено повністю. Вирішено стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля», м.Краматорськ Донецької області на користь Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго», м.Київ заборгованість 7159624,65грн, 3% річних 181798,08грн, інфляційні втрати 772035,30грн та судовий збір 121701,87грн.

На виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.11.2023 у справі №904/4569/23 видано відповідний наказ від 11.01.2024.

29.04.2024 відкрито виконавче провадження №74867579 з примусового виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області №904/4569/23 від 11.01.2024.

Господарським судом Дніпропетровської області розглядалась справа №904/391/24 за позовом Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго», м.Київ до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля», м.Краматорськ Донецької області про стягнення 2674972,56грн.

Предметом спору у справі №904/391/24 було неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором про надання послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління №0525-03041 від 03.06.2019 (в редакції додаткової угоди №3 від 17.09.2021) в частині оплати послуг у період з липня 2023 року по грудень 2023 року.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 29.04.2024 у справі №904/391/24 позов задоволено в повному обсязі. Вирішено стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля», м.Краматорськ Донецької області на користь Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго», м.Київ 2674972,56грн, а саме: 2430395,68грн основний борг, 124530,02грн 3% річних, 120046,86грн- інфляційні втрати, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 40124,59грн.

На виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.04.2024 у справі №904/391/24 видано відповідний наказ від 27.05.2024.

21.06.2024 відкрито виконавче провадження №75365489 з примусового виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області №904/391/24 від 27.05.2024.

Ухвалені рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.11.2023 у справі №904/4569/23 та №904/391/24 від 29.04.2024 набрали законної сили та є чинними.

У зв`язку з невиконанням відповідачем рішень Господарського суду Дніпропетровської області від 28.11.2023 у справі №904/4569/23 та від 29.04.2024 у справі №904/391/24, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на суми боргу, що підтверджені рішеннями суду.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об`єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає вимоги позивача такими, що підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Положенням ст.129 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно з ч.1 ст.18 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно з ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акту.

Отже, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.11.2023 по справі №904/4569/23, яке набрало законної сили 26.12.2023, в частині встановлення фактів укладання між сторонами договору про надання послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління №0525-03041 від 03.06.2019, наявності заборгованості відповідача перед позивачем за договором про надання послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління №0525-03041 від 03.06.2019 у розмірі 7159624,65грн, стягнення на користь позивача інфляційних витрат та 3% річних до 26.07.2023 (включно) та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.04.2024 по справі №904/391/24, яке набрало законної сили 21.05.2024, в частині наявності заборгованості відповідача перед позивачем за договором про надання послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління №0525-03041 від 03.06.2019 у розмірі 2430395,68грн, стягнення на користь позивача інфляційних витрат та 3% річних на суму заборгованості 2430395,68грн до 19.01.2024 (включно), а також донарахування інфляційних витрат та 3% річних на суму заборгованості 7159624,65грн, що визнана рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28.11.2023 по справі №904/4569/23, до 19.01.2024 (включно) мають преюдиційний характер для цієї справи, з огляду на що означені факти не підлягають доведенню відповідно до ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Пунктом 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін вказаного договору то зазначене не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі №902/330/17).

Отже, наявність судового рішення не свідчить про припинення зобов`язання, а тому наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права отримати передбачені частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України суми. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, сума 3% річних у загальному розмірі становить 398880,67грн, з яких нараховані на борг 7159624,65грн за період прострочення з 20.01.2024 по 08.06.2025 та на борг 2430395,68грн за період прострочення з 20.01.2024 по 08.06.2025, а також інфляційні втрати у загальному розмірі 1707238,10грн, що нараховані на борг 7159624,65грн за період прострочення з лютого 2024 року по травень 2025 року та на борг 2430395,68грн за період прострочення з лютого 2024 року по травень 2025 року.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд встановив, що він є арифметично та методологічно правильним, тому позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню у розмірі 1707238,10грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних за визначеними ним періодами, суд встановив, що розрахунок в частині нарахування 3% річних є арифметично та методологічно неправильним, оскільки позивачем було визначено невірну кількість днів заборгованості. Позивач нарахував 3% річних 507 днів, тоді як період з 20.01.2024 (включно) по 08.06.2025 (включно) складає 506 днів.

Зробивши власний розрахунок 3% річних, суд встановив, що належний розмір складає 398092,45грн, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню.

Доказів сплати 3% річних та інфляційних втрат відповідачем до матеріалів справи не надано.

Щодо заперечень відповідача щодо необхідності нарахування 3% річних та інфляційних втрат з моменту набрання рішеннями законної сили, то суд вважає такі заперечення помилковими та необґрунтованими, оскільки відповідно до статей 11, 509 Цивільного кодексу України у спірному випадку зобов`язання з оплати послуг виникло на підставі договору про надання послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління №0525-03041 від 03.06.2019, який визначав строки оплати послуг, та які порушені відповідачем, що підтверджено рішеннями Господарського суду Дніпропетровської області від 28.11.2023 у справі №904/4569/23 та від 29.04.2024 у справі №904/391/24.

Наявність заперечень щодо обсягів наданих послуг не спростовують фактів прострочення відповідачем в частині оплати послуг.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру 3% річних, суд зазначає наступне.

За змістом норми статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 у справі №902/417/18, від 07.02.2024 у справі №910/3831/22.

Інфляційні втрати та проценти річних є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання і входять до складу такого зобов`язання (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18, на яку посилається відповідач, дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Разом з цим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 у справі №903/602/24 зазначила, що у справі №902/417/18 зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, тоді як підстави для такого зменшення процентів річних суд повинен установлювати в кожному конкретному випадку.

Так, чинне законодавство не містить переліку підстав для зменшення процентів річних. Такими підставами можуть бути, зокрема, дії боржника, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь вини боржника, міра виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, інші інтереси сторін, дії чи бездіяльність кредитора, очевидна неспівмірність заявленої суми процентів річних порівняно із сумою боргу, а також інші підстави, підтверджені конкретними обставинами справи.

У постанові від 05.06.2024 у справі №910/14524/22 Велика Палата Верховного Суду зазначала, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів.

З огляду на зазначені правові висновки Верховного Суду, враховуючи правову природу процентів річних як визначеної законом плати боржника за користування грошовими коштами кредитора, їх розмір може бути зменшено.

При цьому, суд при визначенні розміру, до якого можна зменшити проценти річних, обмежений нормою частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) від простроченої суми.

Отже, саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних.

Відтак, розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.

Аналогічні висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі №903/602/24 та постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.08.2025 у справі №915/778/24.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру інфляційних втрат зазначає таке.

Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (Методологічні положення щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14.11.2006 № 519).

Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, вони об`єктивно виникають унаслідок знецінення грошових коштів, а їх стягнення є компенсацією за понесені втрати.

Компенсація кредитору інфляційних втрат згідно з положеннями частини другої статті 625 ЦК України є мінімальною гарантією захисту його інтересів, яка забезпечує збереження цінності грошових коштів протягом прострочення оплати боржником відповідних товарів, робіт чи послуг.

Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони, як уже зазначалося, входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат.

Верховний Суд у своїй практиці послідовно дотримується правової позиції щодо неможливості зменшення розміру інфляційних втрат - висновки про це викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.10.2023 у справі №904/4334/22, від 24.01.2024 у справі №917/991/22, від 01.10.2024 у справі №910/18091/23 та від 05.11.2024 у справі №902/43/24, а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.03.2024 у справі №712/4975/22.

Отже, виходячи з вищенаведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат.

Щодо заяви відповідача про відстрочення виконання рішення строком на 12 місяців, суд зазначає таке.

Статтею 129 Конституції України унормовано, що обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства.

У відповідності до ст. 129-1 Конституції України держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку, а контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Європейський суд наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно, виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати.

Конституційним Судом України у п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 №18-рп/2012 зазначено, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Частиною 4 вказаної статті передбачено, що вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Частиною 5 статті 331 Господарського процесуального кодексу України розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Відстрочка виконання рішення суду може бути надана у виняткових випадках, що обумовлюють об`єктивні ускладнення при виконанні судового рішення наявність яких робить його виконання неможливим, які суд визначає, виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення.

Відстрочка виконання рішення суду - це відтермінування у часі належного строку виконання рішення суду в цілому. Надання відстрочки судом полягає у визначенні нової конкретної, більш пізньої ніж первинна, дати, з настанням якої й після завершення строку відстрочки рішення має бути виконано повністю. При розгляді заяв щодо відстрочки виконання рішення необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання саме таких строків відтермінування виконання рішення в цілому; наявність підстави для відтермінування має бути доведена боржником. Строки такого відтермінування знаходяться у прямій залежності від обставин, що викликають необхідність надання додаткового строку до повного виконання рішення суду. Надання відстрочки виконання рішення суду не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника.

Суд зауважує, що відстрочка або розстрочка виконання рішення допускається у виняткових випадках і залежно від обставин справи, при чому, такі обставини мають свідчити про неможливість або реальне ускладнення виконання рішення.

Тобто законодавець у будь-якому випадку пов`язує відстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об`єктивними, непереборними, винятковими обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

Винятковість обставин, які мають бути встановлені судом щодо надання відстрочки виконання судового рішення, повинні бути підтверджені відповідними засобами доказування.

При цьому, положення Господарського процесуального кодексу України не містять визначеного переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання, з огляду на що, суд повинен оцінити докази, які підтверджують зазначені обставини, за правилами статті 86 цього Кодексу, відповідно до якої суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Підставою для відстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Проте, вирішуючи питання про відстрочку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Необхідною умовою задоволення заяви про надання відстрочки виконання рішення суду є з`ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, оцінки доводів боржника та заперечень кредитора, зокрема, й щодо його фінансового стану. При цьому, суд повинен врахувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але, перш за все, повинен врахувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення.

Подібна за своїм змістом правова позиція викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.01.2020 у справі №910/1180/19 та від 03.09.2020 у справі №905/30/16.

На державу покладено позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як у теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі «Чижов проти України», заява №6962/02). За практикою Європейського суду з прав людини в окремих справах проти України було встановлено, що короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції («Корнілов та інші проти України», заява №36575/02, ухвала від 07.10.2003). І навіть строк у два роки та сім місяців не був визнаний надмірним і не вважався таким, що суперечить вимозі стосовно його розумної тривалості, передбаченої у статті 6 Конвенції (ухвала від 17.09.2002 у справі «Крапівницький та інші проти України», заява №60858/00).

Подібний висновок наведено в постанові Верховного Суду від 21.01.2020 у справі №910/1180/19.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка та розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру», а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути оправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.

Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки та розстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер.

Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого виконання.

Із підстав, умов та меж надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання відстрочки та розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Отже, питання про відстрочення виконання рішення суду має вирішувати із дотриманням балансу інтересів сторін. Необхідною умовою задоволення заяви про відстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, суд повинен дослідити та оцінити доводи та заперечення як позивача, так і відповідача, а також дотримуватися розумного строку відстрочення.

Суд зауважує, що відстрочка виконання рішення є правом суду.

У заяві про відстрочення виконання рішення відповідач посилається на те, що ПрАТ «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля» є підприємством критичної інфраструктури, без стабільної роботи якого фактично неможливим є робота інших підприємств критичної інфраструктури: водопостачання та водовідведення, централізованого опалення, газопостачання та інших.

Через військову агресію Російської Федерації проти України та постійні ворожі обстріли практично всіх районів Донецької області, частина мереж ПрАТ «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля» безповоротно втрачена, а інша зазнала значних ушкоджень та потребує постійного відновлення, у зв`язку із чим, всі кошти підприємства, в першу чергу, направляються на відновлення роботи мереж з метою забезпечення безперебійного постачання електричної енергії для життєдіяльності Донецького регіону.

Окрім цього, відповідач вказує на обставини, що ускладнюють виконання рішення, зокрема, арешт державною виконавчою службою усіх рахунків боржника, у т.ч. рахунку з якого здійснюється оплата усіх обов`язкових платежів, виплата заробітної плати працівникам та усього рухомого і нерухомого майна боржника в межах виконавчих проваджень (постанови відділів ДВС про арешт коштів боржника в межах виконавчих проваджень №74867579, №75365489, №51837078), а також відкриті інші виконавчі провадження про примусові стягнення коштів (постанови відділів ДВС про відкриття виконавчого провадження №58295539, №58295681, №64144329, №74647919, №47897579, №74888900 та інші).

Відповідач вказує, що несвоєчасні розрахунки споживачів за отримання послуги з розподілу електричної енергії також призвели до скрутного фінансового становища відповідача, згідно з довідкою ПрАТ «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля» станом на 01.04.2025 дебіторська заборгованість споживачів та постачальників перед відповідачем становить 451176408,84грн.

Відповідачем долучено до матеріалів справи звіти про фінансові результати за 2023 рік та 2024 рік, з якого вбачається зменшення чистого доходу від реалізації продукції у порівняні за аналогічний період попереднього року.

Суд враховує, що місцезнаходження ПрАТ «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля» - м.Краматорськ Донецької області, яке входить до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженому Наказом Міністерства розвитку громад та територій України 28.02.2025 №376 та підприємство відповідача зазнало збитків внаслідок збройної агресії Російської Федерації.

Одночасно, суд враховує, що не тільки відповідач продовжує працювати в умовах воєнного стану, а й позивач, на господарську діяльність якого також негативно впливають наслідки, пов`язані з військовою агресією, економічна ситуація в країні, що спричинена військовою агресією, носить загальний характер та у повній мірі стосується обох сторін.

При цьому, необхідним є доведення заявником спроможності реального виконання рішення суду за умови надання відстрочення.

Так, у заяві про відстрочення виконання рішення заявник вказує, що потребує додаткового часу для стабілізації роботи підприємства та можливості закладення суми заборгованості у справі у бюджет 2026 року, однак, відповідачем не надані докази можливості реального виконання рішення суду за умови надання відстрочення.

Суд також зазначає, що фінансові звіти та постанови про арешт коштів боржника не є достатніми доказами на підтвердження відсутності у боржника активів (грошових коштів та майна), при цьому, довідки з обслуговуючих банків про відсутність грошових коштів на рахунках, а також довідки про відсутність майна у власності відповідачем не надані.

На підставі викладеного, дослідивши заяву відповідача про відстрочення виконання судового рішення та надані в їх обґрунтування докази, враховуючи правову позицію позивача, який заперечив проти клопотання відповідача, беручи до уваги обставини не доведення відповідачем винятковості випадку, з наявністю якого процесуальний закон пов`язує можливість надання відстрочки виконання рішення суду, а також відсутність доказів на підтвердження спроможності реального виконання судового рішення відповідачем після строку на який він просить відстрочити виконання рішення суду, суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про відстрочення виконання судового рішення по справі №905/408/25 строком на 12 місяців.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Проаналізувавши встановлені у справі обставини, оцінивши досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку за своїм внутрішнім переконанням, господарський суд, враховуючи наведені положення цивільного і господарського законодавства, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 2105330,55грн, з яких 398092,45грн - 3% річних, 1707238,10грн - інфляційні втрати.

Відповідно до приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 7, 13, 42, 86, 123, 129, 210, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго», м.Київ до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля», м.Краматорськ Донецької області про стягнення 2106118,77грн, з яких 3% річних 398880,67грн, інфляційні втрати 1707238,10грн, задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля», м.Краматорськ Донецької області (84302, Донецька обл., Краматорський р-н, місто Краматорськ, вул.Комерційна, будинок 8, ідентифікаційний код 00169845) на користь Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго», м.Київ (01032, місто Київ, вулиця Симона Петлюри, будинок 25, ідентифікаційний код 00100227) 3% річних у розмірі 398092,45грн, інфляційні втрати у розмірі 1707238,10грн та судовий збір у розмірі 25263,97грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено у Східний апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення в порядку, передбаченому розділом ІV Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.В. Чернова

У судовому засіданні 09.09.2025 проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повне рішення було складено та підписано 10.09.2025.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.