ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" вересня 2025 р. Справа№ 920/265/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Сибіги О.М.

Гончарова С.А.

без повідомлення учасників справи

розглянув апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Пересадька Романа Івановича на рішення Господарського суду Сумської області від 28.04.2025 (повне рішення складено та підписано 02.05.2025)

у справі № 920/265/25 (суддя Жерьобкіна Є.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Енергосервіс»

до Фізичної особи-підприємця Пересадька Романа Івановича

про стягнення 50 499,91 грн

В С Т А Н О В И В :

24.02.2025 позивач звернувся до Господарського суду Сумської області з позовною заявою, в якій просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість на загальну суму 50499 грн 91 коп., у тому числі: 13584 грн 52 коп. пеня, 5897 грн 89 коп. 3% річних, 31017 грн 50 коп. інфляційні втрати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що протягом дії договору оренди відповідач, в порушення п. 5.2 договору, несвоєчасно сплачував орендну плату, тому, відповідно до п. 8.1 договору та ст. 625 Цивільного кодексу України у нього виникло право на стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат на загальну суму 50499 грн 91 коп.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 28.04.2025 позов задоволено частково.

Стягнуто з Фізичної особи - підприємця Пересадька Романа Івановича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Енергосервіс» 9 791 грн 99 коп. пені, 5 897 грн 89 коп. 3% річних, 31 017 грн 50 коп. інфляційних втрат, 2 442 грн 40 коп. витрат зі сплати судового збору.

В іншій частині позову - відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, Фізична особа-підприємець Пересадько Роман Іванович звернувся 21.05.2025 до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, сформованою в системі «Електронний суд» 21.05.2025, у якій просив суд скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 28.04.2025 у справі №920/265/25 в частині зменшення розміру пені лише на 20% та відмови у зменшенні 3% річних та інфляційних втрат та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з пеню у розмірі 1 209,19 грн, 3% річних у розмірі 589,79 грн та інфляційні втрати у розмірі 3 101,75 грн, а у задоволенні інших частин позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник вказав, що місцевий господарський суд, не повно та не об`єктивно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а тому, на думку скаржника, рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню.

Так, в своїй апеляційній скарзі відповідач зазначив, що суд першої інстанції встановив відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження понесення Позивачем збитків внаслідок неналежного виконання Відповідачем своїх зобов`язань за договором або погіршення матеріального стану підприємства саме у зв`язку із діями Відповідача.

Разом із тим, суд першої інстанції не врахував співвідношення суми боргу до суми нарахованої пені, 3% річних та інфляційних втрат, які фактично у сукупності становлять майже половину суми орендної плати. Таким чином, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про зменшення пені лише на 20%, фактично відступив від висновку Верховного Суду щодо недопустимості надмірного збагачення кредитора за рахунок штрафних санкцій, які сплачуються боржником.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від справу №920/265/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Кравчук Г.А., Гончаров С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2025 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Пересадька Романа Івановича на рішення Господарського суду Сумської області від 28.04.2025 у справі № 920/265/25 залишено без руху. Надано строк для усунення недоліків для надання доказів, що підтверджують оплату судового збору в сумі 3633,60 грн.

04.06.2025 на виконання ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху до Північного апеляційного господарського суду від представника Фізичної особи-підприємця Пересадька Романа Івановича надійшла заява про усунення недоліків, з доказами сплати судового збору.

У зв`язку з перебуванням судді Кравчука Г.А. у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 09.06.2025 у справі №920/265/25 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Сибіга О.М., Гончаров С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.06.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Пересадька Романа Івановича на рішення Господарського суду Сумської області від 28.04.2025 у справі №920/265/25. Призначено до розгляду зазначену апеляційну скаргу без повідомлення (виклику) учасників справи.

19.06.2025 до Північного апеляційного господарського суду через систему «Електронний суд» надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу відповідача, в якому позивач заперечив проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а рішення господарського суду першої інстанції без змін.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14.03.2022 №133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 №2119-ІХ, зі змінами, внесеними Указом Президента України від 18.04.2022 №259/2022, затвердженим Законом України від 21.04.2022 №2212-ІХ, Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022, затвердженим Законом України від 22.05.2022 №2263-ІХ, Указом Президента України від 12.08.2022 №573/2022, затвердженим Законом України від 15.08.2022 №2500-ІХ, Указом Президента України від 07.11.2022 №757/2022, затвердженим Законом України від 16.11.2022 №2738-ІХ, Указом Президента України від 06.02.2023 №58/2023, затвердженим Законом України від 07.02.2023 №2915-IX, Указом Президента України від 01.05.2023 №254/2023, затвердженим Законом України від 02.05.2023 №3057-IX, Указом Президента України від 26.07.2023 №451/2023, затвердженим Законом України від 27.07.2023 №3275-IX, Указом Президента України від 06.11.2023 №734/2023, затвердженим Законом України від 08.11.2023 №3429-IX, Указом Президента України від 05.02.2024 №49/2024, затвердженим Законом України від 06.02.2024 №3564-ІХ, Указом Президента України від 06.05.2024 №271/2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 08.05.2024 №3684-IX, Указом Президента України від 23.07.2024 №469/2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України №3891-IX, Указом Президента України від 28.10.2024 №740/2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України №4024-IX, Указом Президента України від 14.01.2025 №26/2025 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України №4220-IX від 15.01.2025, Указом Президента України від 15.04.2025 №235/2025 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 16.04.2025 № 4356-IX, Указом Президента України від 14.07.2025 №478/2025 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 15.07.2025 № 4524-IX продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 07 серпня 2025 року строком на 90 діб, тобто до 05 листопада 2025 року.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд справи у розумний строк, застосувавши ст. ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст.ст. 2, 11 ГПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Згідно з ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. При цьому, частиною 7 вказаної статті визначено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Колегією суддів враховано, що ціна поданого позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2025.

Частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Частиною 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Отже, справа №920/265/25 призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у справі.

У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги на рішення суду, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга третьої особи не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи 30.09.2020 між позивачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Енергосервіс» (орендодавець) та відповідачем фізичною особою підприємцем Пересадьком Романом Івановичем (орендар) укладений договір № 54 оренди нежитлового приміщення, відповідно до умов якого позивач передає, а відповідач приймає у строкове платне володіння і користування без права викупу нежитлові приміщення кімнати № 80, 106, 107, 117, 118, 119, 120 згідно загального плану БТІ, які розташовані на другому поверсі, та кімнати № 146, 148, 149, 154, 155, 165 згідно загального плану БТІ, які розташовані на третьому поверсі будівлі, що знаходиться за адресою: Сумська область, м. Охтирка, вул. Армійська, будинок під номером 1. Загальна площа орендованих приміщень складала 299 кв. м.

Відповідно до п. 4.1 договору, договір вступає в силу з моменту підписання акту приймання-передачі майна в оренду і діє до 31.08.2021 включно.

Відповідно до п. 5.1, 5.2 договору, орендна плата складає 5000 грн 00 коп. без ПДВ на місяць. Орендна плата сплачується орендарем орендодавцю один раз на місяць не пізніше 20 числа поточного місяця.

Відповідно до п. 8.1 договору, за прострочення внесення орендної плати та інших платежів, передбачених даним договором, орендар сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу, а також проценти за користування коштами орендодавця в розмірі 10% за місяць від суми належного платежу.

Згідно акту приймання-передачі майна в оренду від 01.10.2020 року, об`єкт оренди було передано відповідачу.

Відповідно до п. 9.7 договору, будь-які зміни та доповнення до договору мають юридичну силу тільки в тому випадку, якщо вони викладені в письмовій формі, підписані обома сторонами та мають печатки.

31.08.2021 між сторонами укладено додаткову угоду № 1 про зміну договору оренди нежитлового приміщення №54 від 30.09.2020, згідно якої сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору оренди нежитлового приміщення № 54 від 30 вересня 2020 року до 31 серпня 2022 року включно. Всі інші умови договору, не змінені цією угодою, залишаються чинними у попередній редакції і сторони підтверджують їх обов`язковість щодо себе.

31.08.2022 договір № 54 оренди нежитлового приміщення від 30.09.2020 припинив дію, у зв`язку із закінченням терміну, на який його було укладено.

Факт надання позивачем послуг за договором оренди у період жовтень 2020 року серпень 2022 року на загальну суму 104000 грн 00 коп. підтверджується рахунками-фактури, актами прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг): № 680/1 від 31.10.2020, № 721/1 від 30.11.2020, № 744 від 31.12.2020, № 41 від 31.01.2021, № 41 від 28.02.2021, № 101 від 31.03.2021, № 140 від 30.04.2021, № 185 від 31.05.2021, № 231 від 30.06.2021, № 269 від 31.07.2021, № 320 від 31.08.2021, № 358 від 30.09.2021, № 402 від 31.10.2021, № 448 від 30.11.2021, № 494 від 31.12.2021, № 18 від 31.01.2022, № 62 від 28.02.2022, № 130 від 30.04.2022, № 152 від 31.05.2022, № 181 від 30.06.2022, № 215 від 31.07.2022, № 254 від 31.08.2022. Акти підписані сторонами без зауважень.

Наказом № 55 від 04.04.2022 «Про нарахування орендної плати в період дії режиму військового стану» позивач вирішив скасувати нарахування орендної плати за березень 2022 року; на період квітень-травень 2022 року нарахування орендної плати здійснювати в наступному розмірі: квітень 2022 року 30% від розміру орендної плати, встановленого договором оренди, травень 2022 року 50 % від розміру орендної пати, встановленого договором.

Заборгованість з орендних платежів за договором в сумі 104000 грн 00 коп. сплачена відповідачем, що підтверджується заключними виписками по рахунку: 14.04.2023 в сумі 10000 грн 00 коп., 16.05.2023 в сумі 10000 грн 00 коп., 13.06.2023 в сумі 10000 грн 00 коп., 12.07.2023 в сумі 10000 грн 00 коп., 21.08.2023 в сумі 64000 грн 00 коп..

Отже, станом на дату звернення позивача з вищевказаним позовом у відповідача була відсутня заборгованість з орендної плати, що підтверджується сторонами. Разом з тим, в зв`язку з виконанням зобов`язання з боку відповідача з оплати орендної плати з порушенням строків, позивач нарахував відповідачу 13584 грн 52 коп. пені, 5897 грн 89 коп. 3% річних, 31017 грн 50 коп. інфляційних втрат та просив їх стягнути.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення зобов`язань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони, відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України, є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять пункти (умови), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Отже, усі умови договору навіть ті, що не є обов`язковими для того чи іншого виду договору, проте погоджені сторонами та містяться у договорі, є обов`язковими для виконання сторонами за договором.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Під виконанням зобов`язань слід розуміти здійснення кредитором і боржником дій щодо реалізації прав та обов`язків, що випливають з договору.

Як вірно зазначено судом та підтверджується матеріалами справи, що сторони не заперечують факт укладення 30.09.2020 договору оренди нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: Сумська область, м. Охтирка, вул. Армійська, будинок під номером 1; факт користування відповідачем приміщенням за договором оренди протягом жовтня 2020 року - серпня 2022 року; факт здійснення орендних платежів відповідачем з порушенням строків оплати, установлених п. 5.2 договору оренди; факт повного погашення відповідачем заборгованості з орендних платежів станом на серпень 2023 року.

Внаслідок порушення строків виконання зобов`язань з оплати оренди нежитлового приміщення позивач просив стягнути з відповідача 13584,57 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 4 статті 231 Цивільного кодексу України визначено, що розмір штрафних санкцій встановлюється законом. У разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договорі розмірі.

Частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України визначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. Однак, саме зобов`язання зі сплати пені має визначатися згідно з укладеним сторонами договором, інакше буде порушуватись принцип свободи договору, оскільки сторони мають право і не встановлювати жодних санкцій за порушення строків розрахунку.

Пунктом 8.1 договору сторони погодили, що за прострочення внесення орендної плати та інших платежів, передбачених даним договором, сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу, а також проценти за користування коштами орендодавця в розмірі 10% за місяць від суми належного платежу.

За загальним правилом, визначеним частиною шостою статі 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Однак, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16.10.2024 у справі 911/952/22 таке правило застосовується до правовідносин, лише у разі, якщо інше не встановлено законом або договором, адже словосполучення "якщо інше не встановлено законом або договором" допускає існування іншої норми закону, що регулює відповідні правовідносини, або іншого положення договору, який регулює конкретні договірні відносини сторін, що виконує функцію спеціальної норми по відношенню до загальної норми (див., для прикладу як інше встановлене законом правило нарахування пені, частину першу статті 17 Закону України "Про державні резерви", яка визначає, що у разі прострочення поставки матеріальних цінностей до державних резервів постачальник сплачує пеню за кожний день прострочення поставки до фактичного виконання зобов`язання).

Тож положення частини шостої статті 232 ГК України є диспозитивними, оскільки законом або договором може бути встановлений інший порядок, в тому числі і строк нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені).

За загальним правилом, договір є універсальним регулятором приватноправових відносин, який, як і закон, є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість періоду нарахування штрафних санкцій. Проте його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 910/4164/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 903/962/17, від 07 червня 2019 року у справі № 910/23911/16, від 13 вересня 2019 року у справі № 902/669/18).

При цьому сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України), а й право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати) (див. постанову Верховного Суду України від 21 червня 2017 року в справі № 910/2031/16 (провадження № 3-432гс17) щодо стягнення пені за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 916/804/17, від 07 серпня 2018 року у справі № 917/2013/17, від 10 вересня 2020 року у справі № 916/1777/19, від 27 лютого 2024 року у справі № 911/858/22).

Згідно зі статтею 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі сплином якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Тож хоча укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість строку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені), однак такий строк з урахуванням положень статей 251, 252 ЦК України має бути визначений.

Період, за який нараховується пеня, має визначені часові межі - початок та кінець періоду (граничні строки) її нарахування, який, зазвичай, може бути пов`язаний з певною календарною датою або подією, що неминуче має настати. Наприклад, такий момент може бути визначений шляхом відображення, зазначення (погодження сторонами) в договорі умови про нарахування пені, зокрема, "до повного виконання зобов`язання", "до дати фактичного виконання", "до повної сплати заборгованості / погашення боргу", "протягом року / усього періоду існування заборгованості" тощо.

Тому на практиці необхідно розмежовувати механізм (формулу) обчислення пені, який характеризує таку її ознаку, як нарахування за кожен день прострочення (поденне нарахування), та строк нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені), який регулює частина шоста статті 232 ГК України. Формулювання, яке містить частина третя статті 549 ЦК України та кореспондуючі їй норми інших нормативних актів, в тому числі умови договору (у випадку відображення, зазначення сторонами подібного в договорі), лише вирізняють (ідентифікують) пеню серед неустойки (інших штрафних санкцій) та визначають механізм (формулу) її обчислення, однак жодним чином не стосуються питання щодо граничного строку, за який може бути нарахована пеня.

У кожному конкретному випадку господарські суди повинні належним чином проаналізувати умови укладених між сторонами договорів щодо нарахування штрафних санкцій та встановити, чи містить відповідний пункт договору або певний термін, шляхом вказівки на подію (день сплати заборгованості, день фактичної оплати, фактичний момент оплати), або інший строк, відмінний від визначеного частиною шостою статті 232 ГК України, який є меншим або більшим шести місяців (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 серпня 2021 року у справі № 910/13575/20).

Якщо умовами укладеного договору сторони передбачили більш тривалий, ніж визначений частиною шостою статті 232 ГК України, строк нарахування штрафних санкцій (зазначили про їх нарахування до дня фактичного виконання, протягом усього періоду існування заборгованості тощо), то їх нарахування не припиняється за період прострочення зобов`язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, а застосуванню підлягає саме строк, встановлений договором (див., для прикладу, постанову Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року у справі № 910/6379/14 (провадження № 3-53гс15), в якій умовами договору сторонами було погоджено нарахування пені по день фактичної оплати боргу).

У разі відсутності подібних умов у договорі (використання / зазначення в договорі лише формулювання про нарахування пені "за кожен день прострочення") нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені) припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.

Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду виснувала у своїй постанові від 16.10.2024 у справі №911/952/22, що застосування в тексті господарського договору формулювання "за кожен день прострочення" не можна вважати установленням іншого, ніж визначеного частиною шостою статті 232 ГК України, строку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені). Таке формулювання лише повторює вирізняльну характеристику пені (поденне її нарахування) та характеризує механізм її визначення (розрахунку), однак жодним чином не впливає на можливість зменшення або збільшення строку нарахування пені, визначеного законом чи договором.

Інше тлумачення (розуміння) наведеного формулювання (ототожнення його зі строком нарахування) фактично унеможливлює застосування положень частини шостої статті 232 ГК України щодо шестимісячного строку нарахування штрафних санкцій, оскільки на практиці сторони під час визначення в умовах договору відповідальності у вигляді пені майже завжди використовують формулювання щодо її нарахування "за кожен день прострочення", тим самим відтворюють визначення пені, закріплене в частині третій статті 549 ЦК України.

Подібний висновок до застосування частини шостої статті 232 ГК України та неможливості розцінювати формулювання в договорі (умови договору) про сплату пені за кожний день прострочення як установлення цим договором іншого, ніж передбаченого частиною шостою статті 232 ГК України, строку нарахування штрафних санкцій, викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/15492/17, від 01 липня 2019 року у справі № 910/4377/18, від 08 липня 2019 року у справі № 910/4375/18, від 22 серпня 2019 року у справі № 914/508/17, від 15 листопада 2019 року у справі № 904/1148/19, від 12 грудня 2019 року у справі № 911/634/19, від 19 листопада 2020 року у справі № 910/12765/19, постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 березня 2021 року № 910/17317/17, від 20 серпня 2021 року у справі № 910/13575/20.

У цій справі умови договору не містять будь-яких додаткових застережень (зокрема, "до повного виконання зобов`язання", "до повної сплати заборгованості", "до повного погашення боргу" тощо), які свідчили б про визначення в них іншого строку нарахування штрафних санкцій, ніж визначеного частиною шостою статті 232 ГК України.

Оскільки умови договору не встановлюють періоду чи строку, за який нараховується пеня, а формулювання у п. 8.1 договору оренди щодо нарахування пені за кожен день прострочення лише визначає механізм її розрахунку (обчислення), пеня за прострочення виконання відповідачем як орендарем нежитлового приміщення за договором має нараховуватися за період шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконане

Перевіривши розрахунок пені, наданий позивачем, з урахуванням ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, суд першої інстанції встановив, що він є арифметично неправильним, з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду. Враховуючи встановлений судом факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань щодо своєчасної сплати орендної плати, сума пені, що підлягає стягненню становить 12239,99 грн. Тому нарахування пені у розмірі 1344 грн 53 коп. є необґрунтованим, а отже суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у позові в цій частині.

Також позивач просив стягнути з відповідача 5897,89 грн 3% річних та 31017,50 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання , на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України, суд при ухваленні рішення не може виходити в рішенні за межі позовних вимог.

Враховуючи встановлений судом факт прострочення відповідачем грошового зобов`язання перед позивачем, перевіривши розрахунки позивача щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, не виходячи за межі позовних вимог в цій частині, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення 5897,89 грн 3% річних та 31017,50 грн. інфляційних втрат є правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, з чим погоджується колегія суддів.

Як у своєму відзиві на позовну заяву, так і в апеляційній скарзі, відповідач просив суд зменшити розмір штрафних санкцій на 90%, стягнути з відповідача на користь позивача 1209 грн 19 коп. пені, 589 грн 79 коп. 3% річних та 3101 грн 75 коп. інфляційних втрат.

В обґрунтування своєї заяви відповідач звертав увагу на те, що період дії договору оренди припадає в тому числі на період початку військової агресії російської федерації; об`єкт оренди розташований у місті Охтирка, який у 2022 році потерпав від обстрілів ворожих військ, тому ведення бізнесу там було майже не можливо. У подальшому, відповідач почав сплачувати заборгованість з орендної плати до повного погашення боргу, що свідчить про належну поведінку та бажання вирішити всі питання мирним шляхом.

Відповідач зауважував, що метою пені є саме стимулювання боржника до правомірної поведінки, а не особистого збагачення кредитора. Зазначений принцип не може бути досягнутий за умови відсутності боргових зобов`язань відповідача перед позивачем.

Суд першої інстанції врахував заяву відповідача та зменшив суму пені, що підлягала стягненню з відповідача на користь позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тлумачення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 2 ст. 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до положень ст. 3, ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства, та, водночас, засадами, на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність та справедливість.

На підставі ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені) до її розумного розміру (аналогічний висновок міститься в постановах Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 925/577/21, від 28.06.2022 у справі № 902/653/21).

Суд першої інстанції прийняв до уваги відсутність доказів на підтвердження понесення позивачем збитків внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором або погіршення матеріального стану підприємства саме у зв`язку з діями відповідача, проте і врахував ступінь виконання основного зобов`язання з боку відповідача, та відповідно вважав за доцільне зменшити розмір нарахування пені на 20 %, та стягнути з відповідача на користь позивача пеню в розмірі 9791,99 грн.

Не приймаючи доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові Верховного Суду від 16.10.2024 у справі №911/952/22: « 144. Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

145. Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19 січня 2024 року у справі № 911/2269/22 звертав увагу, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.

146. Категорії "значно" та "надмірно", які використовуються в статті 551 ЦК України та в статті 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (див. висновок, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 916/878/20).

147. Законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати.».

Також колегія суддів відхиляє посилання відповідача на початок повномасштабного вторгнення росії на території України та введення воєнного стану.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом № 55 від 04.04.2022 «Про нарахування орендної плати в період дії режиму військового стану» позивач вирішив скасувати нарахування орендної плати за березень 2022 року; на період квітень-травень 2022 року нарахування орендної плати здійснювати в наступному розмірі: квітень 2022 року 30% від розміру орендної плати, встановленого договором оренди, травень 2022 року 50 % від розміру орендної пати, встановленого договором.

Тобто позивачем було враховано обставини, про які зазначає позивач.

Крім того, у пункті 1 частини першої статті 263 Цивільного кодексу України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія, яка повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути.

За змістом частини другої статті 218 Господарського кодексу України підставою для звільнення від відповідальності є тільки непереборна сила, що одночасно має ознаки надзвичайності та невідворотності.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько - правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч.1 ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Розділом 11 Договору оренди нежитлового приміщення сторони встановили порядок дій при настанні форс-мажорних обставин. Так, пунктом 11.3 договору встановлено, що у разі настання обставин непереборної сили сторона, що не може виконати свої зобов`язання за договором, повинна без зволікання письмово сповістити іншу сторону про настання таких обставин, їх характер й можливу тривалість з додаванням необхідних документів в розумний строк. Неповідомлення про настання обставин непереборної сили позбавляє сторону права на звільнення від відповідальності.

Проте, відповідач не скористався своїм правом на звільнення від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань, в порядку визначеному розділом 11 Договору.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини справи та обґрунтовано зменшив суму пені до 9791,99 грн.

Що ж стосується зменшення сум 3% річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції правомірно відмовив відповідачеві, оскільки 3% річних та інфляційні втрати не відносяться до штрафних санкцій, передбачених ст. 230 Господарського кодексу України, ст. 549 Цивільного кодексу України, чинним законодавством не передбачено можливості зменшення їх розміру в порядку, передбаченому ст. 233 Господарського кодексу України та ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Великої палати Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 у справі №903/602/24:

« 108. Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

109. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

110. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що у справі № 902/417/18 зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, тоді як підстави для такого зменшення процентів річних суд повинен установлювати в кожному конкретному випадку.

111. Законодавство не містить переліку підстав для зменшення процентів річних. Такими підставами можуть бути, зокрема, дії боржника, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь вини боржника, міра виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, інші інтереси сторін, дії чи бездіяльність кредитора, очевидна неспівмірність заявленої суми процентів річних порівняно із сумою боргу, а також інші підстави, підтверджені конкретними обставинами справи.

112. Заявляти про наявність підстав для зменшення процентів річних та доводити, що вони підтверджуються конкретними обставинами справи, має саме боржник, а суд з огляду на наявні в матеріалах справи докази має надати оцінку обґрунтованості таких доводів та вирішити питання про можливість зменшення процентів річних.

113. Також при вирішенні питання про зменшення процентів річних суд має враховувати принципи розумності, справедливості, пропорційності та дотримуватись балансу між інтересами боржника і кредитора.

114. До того ж у постанові від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22 (провадження № 12-4гс24) Велика Палата Верховного Суду зазначала, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів.

115. З огляду на зазначені правові висновки Верховного Суду та наведені в цій постанові висновки Великої Палати Верховного Суду, враховуючи правову природу процентів річних як визначеної законом плати боржника за користування грошовими коштами кредитора, їх розмір може бути зменшено.

116. При цьому суд при визначенні розміру, до якого можна зменшити проценти річних, обмежений нормою частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) від простроченої суми.

117. Отже, саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних.

118. Відтак розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.»

Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у клопотанні відповідача про зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат, а позовні вимоги в частині стягнення 5897 грн 89 коп. 3% річних та 31017 грн 50 коп. інфляційних втрат задовольнив в повному обсязі.

Щодо інших аргументів скаржника колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду не спростовують, зводяться до незгоди зі встановленими судом обставинами та до переоцінки доказів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Пересадька Романа Івановича на рішення Господарського суду Сумської області від 28.04.2025 у справі № 920/265/25 слід відмовити, а оскаржуване рішення - залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Пересадька Романа Івановича на рішення Господарського суду Сумської області від 28.04.2025 у справі № 920/265/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 28.04.2025 у справі № 920/265/25 залишити без змін.

3. Судові витрати (судовий збір) за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

4. Матеріали справи №920/265/25 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням приписів п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді О.М. Сибіга

С.А. Гончаров