ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2025 року м.Дніпро Справа № 912/1359/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дарміна М.О.(доповідач),

суддів: Чус О.В., Кощеєва І.М.

при секретарі судового засідання Карпенко А.С.

Представники сторін:

від позивача: Джига Віталій Іванович (поза межами приміщення суду) - від КОМУНАЛЬНОЇ УСТАНОВИ "ОДЕСРЕКЛАМА" ОДЕСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ - витяг з ЄДР

представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги Фізичної особи-підприємця Чоботар Володимира Івановича та Комунальної установи "ОДЕСРЕКЛАМА" Одеської міської ради на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 19.08.2024 у справі №912/1359/24 (суддя Коваленко Н.М.)

за позовом: Комунальної установи "ОДЕСРЕКЛАМА" Одеської міської ради (далі - КУ "ОДЕСРЕКЛАМА"), код ЄДР 25830211, вул. Косовська, 2Д, м. Одеса, 65091

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Чоботар Володимира Івановича (далі - ФОП Чоботар В.І.), ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1

про стягнення 1 571 761,05 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції:

До Господарського суду Кіровоградської області надійшла позовна заява КУ "ОДЕСРЕКЛАМА" до ФОП Чоботар В.І. з вимогами:

1. Стягнути з ФІЗИЧНОЇ ОСОБИ-ПІДПРИЄМЦЯ ЧОБОТАР ВОЛОДИМИРА ІВАНОВИЧА (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь КОМУНАЛЬНОЇ УСТАНОВИ "ОДЕСРЕКЛАМА" ОДЕСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ (місцезнаходження: вул. Косовська, 2-Д, м. Одеса, 65022, ) заборгованість за договором на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів у сумі 1 571 761,05 грн. (один мільйон п`ятсот сімдесят одна тисяча сімсот шістдесят одна гривня 05 копійок).

2. Стягнути з ФІЗИЧНОЇ ОСОБИ-ПІДПРИЄМЦЯ ЧОБОТАР ВОЛОДИМИРА ІВАНОВИЧА (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь КОМУНАЛЬНОЇ УСТАНОВИ "ОДЕСРЕКЛАМА" ОДЕСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ (місцезнаходження: вул. Косовська, 2-Д, м. Одеса, 65022, ) судовий збір у сумі 18 861,14 грн. (вісімнадцять тисяч вісімсот шістдесят одна гривня 14 копійок).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем своїх зобов`язань за Договором №413-рд від 16.01.2016 на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів в частині своєчасної оплати платежів.

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 19.08.2024 у справі №912/1359/24 позов задоволено частково.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Чоботар Володимира Івановича ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Комунальної установи "ОДЕСРЕКЛАМА" Одеської міської ради (код ЄДР 25830211, вул. Косовська, 2Д, м. Одеса, 65091) 887 125,22 грн основного боргу, 339 595,02 грн пені, а також 18 795,78 грн судового збору.

В решті позову відмовлено.

Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що між сторонами укладено дійсний договір на право тимчасового користування місцями для розміщення рекламних засобів, умови якого відповідають вимогам чинного законодавства та типового договору, затвердженого рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради; відповідач не сплатив плату за користування у повному обсязі, не довів належним чином правомірність зменшення суми чи звільнення від сплати, а також не надав доказів недійсності положень договору, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення 887 125,22 грн визнано обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Позивач заявив пеню у розмірі 684 635,83 грн за період з 01.01.2020 по 30.04.2024, однак через відсутність додатку до договору суд не зміг перевірити нарахування за період до 28.05.2021. Таким чином, суд здійснив власний розрахунок пені (в межах заявленого позивачем періоду нарахування) за період з 28.05.2021 по 30.04.2024 та дійшов висновку, що обґрунтованим розміром пені, що підлягає стягненню з відповідача є 679 190,03 грн.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, господарський суд зазначив наступне. Враховуючи, запровадження карантину, що діяв з 11.03.2020 до 30.06.2023 та дію на даний час режиму воєнного стану, строки позовної давності не сплили, що виключає його застосування за заявою відповідача.

Крім того, відповідно до ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Відповідно до п. 6.5. Договору позовна давність щодо стягнення плати за цим договором та пені, передбачених п.п. 5.1., 6.1. Договору, встановлюються строком в 4 (чотири) роки.

Щодо застосування наслідків дії непереборної сили відповідно до ст. 218 ГК України у частині нарахування пені, господарський суд зазначив, що відповідач не надав жодних доказів звернення до КУ "ОДЕСРЕКЛАМА" з посиланням на форс-мажор, як це передбачено умовами договору, а також не надав сертифікату Торгово-промислової палати України або уповноваженої нею регіональної палати про наявність таких обставин.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги, що позивач і відповідач є господарюючими суб`єктами і вони несуть відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності; ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань; тривалість невиконання відповідачем своїх зобов`язань; неспіврозмірність суми штрафних санкцій розміру невиконаного відповідачем зобов`язання; відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження наявності збитків, заподіяних позивачу внаслідок невиконання відповідачем умов договору, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені ст. 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) та дотримуючись принципу збалансованості інтересів сторін, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені на 50%, яка підлягає стягненню з відповідача у розмірі 339 595,02 грн.

Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, Фізична особа-підприємць Чоботар Володимир Іванович звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського Суду Кіровоградської області по справі №912/1359/24 за позовом: Комунальної установи "ОДЕСРЕКЛАМА" Одеської міської ради (далі - КУ "ОДЕСРЕКЛАМА"), код ЄДР 25830211, вул. Косовська, 2Д, м. Одеса, 65091 до відповідача: Фізичної особи підприємця Чоботар Володимира Івановича (далі - ФОП Чоботар В.І.), ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 про стягнення 1571761,05 грн. скасувати. Ухвалити нове рішення по справі №912/1359/24, яким стягнути з Фізичної особи підприємця Чоботар Володимира Івановича (далі - ФОП Чоботар В.І.), ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 на користь Комунальної установи "ОДЕСРЕКЛАМА" Одеської міської ради (далі - КУ "ОДЕСРЕКЛАМА"), код ЄДР 25830211, вул. Косовська, 2Д, м. Одеса, 65091 263986,10 (двісті шістдесят три тисячі дев`ятсот вісімдесят шість) гривень (десять) копійок, в іншій частині позову відмовити.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, Комунальна установа"ОДЕСРЕКЛАМА" Одеської міської ради звернулась до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Кіровоградської області від 19 серпня 2024 року у справі № 912/1359/24 змінити, яким позовні вимоги Комунальної установи Одесреклама Одеської міської ради задовольнити у повному обсязі. Поновити строк КУ Одесреклама та залучити до матеріалів справи №912/1359/24 докази: Додаткову угоду від 01.08.2019 р. до Договору №413-рд від 16.01.2016 р., Додаток №11-1 від 01.11.2019 р. до Договору №413-рд від 16.01.2016 р.

Узагальнення доводів апеляційних скарг:

Апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Чоботар Володимир Іванович обґрунтована наступним:

Щодо залишення судом першої інстанції відзиву на позовну заяву без розгляду.

Відповідач стверджує, що намагався подати відзив в електронній формі 16.07.2024 (останній день строку), але це було неможливо через технічні збої в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі (ЄСІТС).

Відзив було сформовано та роздруковано 16.07.2024 у визначений строк, однак у зв`язку із надмірністю обсягу додатку, прошивка посвідчення та опис необхідних екземплярів додатку зайняло додатковий час. Осяг склав понад 4000 (чотири тисячі) сторінок.

Відповідач зазначає, що затримка з поданням відзиву не порушила 60-денний строк підготовчого провадження, а позивач отримав копію відзиву ще до першого підготовчого засідання.

Відповідач наголошує, що відмова суду взяти до уваги відзив є "надмірним формалізмом", який порушує ключові принципи господарського судочинства - змагальність сторін та рівність усіх учасників. Це суперечить практиці Європейського суду з прав людини, яка вимагає ефективного доступу до правосуддя та тлумачення збоїв в роботі електронних систем на користь особи, яка добросовісно намагалася виконати свої обов`язки.

Відповідач вважає, що позовна давність і строк нарахування пені, застосовані позивачем, є неправомірними, оскільки базуються на недійсних положеннях договору, які суперечать рішенню органу місцевого самоврядування та нормам Цивільного і Господарського кодексів України.

Відповідач просить суд зменшити розмір пені з таких підстав:

1. Розмір пені є надмірним, таким що складає 77% основного боргу за помилковим розрахунком позивачем основного боргу (887125.22грн), та 259% фактично існуючого основного боргу підтвердженого розрахунком відповідача (додано до відзиву);

2. Період виникнення боргу припадає на карантин та воєнний стан, які значно вплинули на ринок рекламних послуг та призвели до зменшення надходжень від рекламної діяльності більш ніж на 50% порівняно з попередніми періодами;

3. На ринку відсутні жодні пільги, які могли б полегшити фінансовий стан відповідача;

4. Відсутність збитків у позивача як у кредитора, в матеріалах справи відсутні докази щодо того, що позивач поніс збитки внаслідок порушення відповідачем зобов`язання;

5.Стягнення заявленого розміру пені призведе до банкрутства відповідача.

Відповідач заперечує проти застосування наданого відповідачем розрахунку основного боргу, як такого який є помилковим та містить чисельні неврахування розміщення відповідачем соціальної реклами, що повинно мати наслідком звільнення від сплати орендної плати за відповідні місця розміщення.

Обставини, що підлягають встановленню наведені у відзиві на позовну заяву, який залишено судом першої інстанції без розгляду.

Відповідач заявляє клопотання про розстрочення виконання судового рішення строком на 1 (один) рік та встановлення графіку щомісячних виплат стягненої суми, рівними частками у зв`язку зі скрутним фінансовим становищем відповідача та значним зменшенням фінансових надходжень від господарської діяльності у період воєнного стану.

Апеляційна скарга Комунальної установи "ОДЕСРЕКЛАМА" Одеської міської ради обґрунтована наступним:

Суд першої інстанції необґрунтовано зменшив розмір пені, порушив норми процесуального права ч. 5, ч. 6. ст. 236 ГПК України та неправильно застосував норми матеріального права ч. 1 ст. 233 ГК України, висновки суду щодо підстав зменшення розміру пені викладені в рішенні суду не відповідають обставинам справи.

Позивач стверджує, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив частину позову про стягнення пені за період з січня 2020 по травень 2021 року, посилаючись на відсутність додатку до договору.

Позивач надав суду повний розрахунок пені та акт звірки, які відповідач не оспорив. Тому позивач вважає, що правильність нарахування пені була належним чином підтверджена, і суд мав задовольнити позов у повному обсязі, навіть без згаданого додатку. Позивач також зазначає, що якби суд вважав цей додаток необхідним, він мав вимагати його надання при відкритті провадження, чого зроблено не було.

Суд першої інстанції надав невірну оцінку співвідношенню розміру заявлених штрафних санкцій з розміром збитків заявлених до стягнення в судовому порядку.

Очевидно, що розмір пені не перевищує розмір збитків та не є надмірно великим та не перевищує розмір збитків.

Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами наявність форс-мажорних обставин та підстав для зменшення розміру пені.

У той же час, відповідач усвідомлюючи ризики несвоєчасної оплати за договором та відповідальність пов`язану з цим, протягом останніх 2 років не вживав заходів для розірвання договору або зменшення кількостей рекламних конструкцій аби оптимізувати витрати та не збільшувати існуючу заборгованість. Підписуючи Договір відповідач усвідомлював відповідальність, був обізнаний про розмір пені, строки нарахування пені та строки позовної давності.

При вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але врахувати інтереси обох сторін, що не було здійснено судом першої інстанції в даній справі.

Враховуючи ч. 2 ст. 218 ГК України і ст. 617 ЦК України, якими передбачено, що відсутність у боржника необхідних коштів, скрутне фінансове становище відповідача, наявність у нього кредиторської заборгованості перед позивачем є результатом господарської діяльності відповідача як самостійного суб`єкта господарювання, а тому вказані обставини не є безумовними самостійними та достатніми підставами для відстрочення або зменшення розміру пені.

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі:

У відзиві позивач заперечує щодо змісту та вимог апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Чоботар Володимир Іванович, вважає її безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, позиція відповідача необґрунтована, не підтверджена належними доказами та спростовується обставинами справи і наступними поясненнями.

Щодо залишення Судом першої інстанції відзиву на позовну заяву без розгляду. Строк на подання відзиву відповідачу було продовжено за його клопотанням. У строк визначений судом відповідач відзив не надав. Не подання відзиву у строк є наслідком суб' єктивної поведінки відповідача. 23.07.2024 відповідачем було надано до суду заяви про застосування строків позовної давності та про розстрочення виконання рішення. За змістом зазначені заяви є ідентичними змісту відзиву. Відповідач усвідомлюючи, що ним не було подано відзив у строк визначений судом, фактично до суду подав свої заперечення на позовні вимоги по суті справі у формі заяв.

Щодо висновків Суду стосовно нарахування штрафних санкцій та стягнення пені. Позивач заперечує проти доводів відповідача про недійсність пунктів 6.4 і 6.5 договору. Він наполягає, що сторони мали право за домовленістю збільшувати строк позовної давності, що передбачено статтею 259 ЦК України.

Розмір пені (684,635.83 грн) не є «надмірно великим» порівняно з розміром основного боргу (887,125.22 грн), і суд не мав достатніх підстав для його зменшення.

При вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але врахувати інтереси обох сторін, що не було здійснено судом першої інстанції в даній справі.

Позивач вказує, що відповідач намагається надати нові докази на стадії апеляційного розгляду, не обґрунтувавши поважність причин, чому вони не були подані до суду першої інстанції. Таким чином, відповідно до статті 269 ГПК України, ці докази не можуть бути прийняті.

Відповідач представництво у жодне судове засідання не забезпечив, хоча суд визнав явку відповідача обов`язковою, причин цього суду не повідомив, відзив на позовну заяву у строк визначені судом та заяву про розгляд справи за його відсутності не надав.

У відзиві на апеляційну скаргу КУ «Одесреклама» Фізична особа-підприємець Чоботар Володимир Іванович заперечує проти змісту і вимог апеляційної скарги в повному обсязі.

Відповідач вважає, що суд першої інстанції правомірно скористався своїм дискреційним повноваженням для зменшення розміру пені.

Позивач помилково розрахував пеню, яка становить 77% основного боргу, тоді як за розрахунками відповідача, вона становить 259% від фактичної заборгованості. Відповідач стверджує, що такий розмір пені є невиправданим і може призвести до його банкрутства, що суперечить стимулюючій, а не каральній, суті штрафних санкцій.

Фінансові труднощі відповідача були спричинені об`єктивними обставинами, зокрема періодом карантину (COVID-19) та воєнного стану, які призвели до значного (більш ніж на 50%) зменшення надходжень від рекламної діяльності.

У матеріалах справи немає доказів, які б підтверджували, що позивач поніс значні збитки внаслідок несвоєчасної оплати. Суд має враховувати інтереси обох сторін, а не лише кредитора, і запобігати його необґрунтованому збагаченню за рахунок боржника.

Відповідач наводить нові обставини, які не існували на момент подання відзиву в суді першої інстанції.

У період з серпня по жовтень 2024 року відповідач здійснив платежі на суму понад 653 тис. грн, що підтверджується банківськими виписками. Ця обставина демонструє його добросовісність та намір виконати зобов`язання.

Відповідач стверджує, що позивач не врахував розміщення соціальної реклами на суму понад 2,4 млн грн. Це прямо впливає на розмір основного боргу, який, за розрахунками відповідача, становить лише 263 986,10 грн.

Відповідач повідомив, що 25.10.2024 він направив позивачу претензію з вимогою перерахувати заборгованість з урахуванням вартості соціальної реклами та підтвердженням погашення фактичної заборгованості. Ця претензія є новим доказом, що стосується предмета спору.

Відповідач просить суд апеляційної інстанції дослідити ці нові обставини та докази, мотивуючи їх важливістю для об`єктивного розгляду справи.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді:

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.09.2024 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Дармін М.О. (доповідач), судді Кощеєв І.М., Чус О.В.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.09.2024 відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження до Центрального апеляційного господарського суду матеріалів справи №912/1359/24. Доручено Господарському суду Дніпропетровської області надіслати до Центрального апеляційного господарського суду матеріали справи №912/1359/24.

27.09.2024 матеріали даної справи надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 17.10.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Чоботар Володимира Івановича на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 19.08.2024 у справі №912/1359/24. Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 11.03.2025 об 10:30 годин.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 17.10.2024 у справі № 912/1359/24 апеляційну скаргу Комунальної установи "ОДЕСРЕКЛАМА" Одеської міської ради на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 19.08.2024 у справі №912/1359/24 залишено без руху, надавши апелянту строк 10 днів, з дня отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків, а саме, для надання суду доказів сплати судового збору, у розмірі 6210,73 грн.

25.10.2024 на адресу Центрального апеляційного господарського суду через систему «Електронний суд» від Комунальної установи "ОДЕСРЕКЛАМА" Одеської міської ради надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 04.11.2024 відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунальної установи "ОДЕСРЕКЛАМА" Одеської міської ради на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 19.08.2024 у справі №912/1359/24. Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 11.03.2025 об 10:30 годин.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 13.03.2025 розгляд апеляційних скарг Фізичної особи-підприємця Чоботар Володимира Івановича та Комунальної установи "ОДЕСРЕКЛАМА" Одеської міської ради на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 19.08.2024 у справі №912/1359/24 призначено в судове засідання на 24.04.2025 о 10:00 год.

В судове засідання з`явився представник позивача, а представник відповідача у судове засідання 24.04.2025 не з`явився, не скористався своїм правом участі в судовому засіданні, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що апеляційним судом не визнавалася явка учасників справи в судове засідання обов`язковою, а їх неявка не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу по суті у відсутності представника відповідача.

24.04.2025 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови Центрального апеляційного господарського суду.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, підтверджено матеріалами справи і не оспорюється сторонами спору:

КУ "ОДЕСРЕКЛАМА" відповідно до Статуту створена шляхом перетворення Комунального підприємства "Одесреклама" Одеської міської ради відповідно до чинного законодавства України.

З 11.05.2018 КУ "ОДЕСРЕКЛАМА" є правонаступником прав та обов`язків КП "Одесреклама".

У відповідності до п. 1.5. Правил розміщення зовнішньої реклами в місті Одесі, затверджених рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради №434 від 22.04.2008 (із змінами і доповненнями, в редакції чинній на момент укладання спірного договору) (далі - Правила №434, знаходяться у загальному доступі на сайті Одеської міської ради за посиланнями https://omr.gov.ua/ru/acts/committee/13987/ та https://omr.gov.ua/ua/city/offices/reklama/)

Відповідно п. 1.5. Правил №434 у діючій редакції, КУ "ОДЕСРЕКЛАМА" - Комунальна установа "Одесреклама" Одеської міської ради, створена для реалізації господарської компетенції органів місцевого самоврядування у сфері зовнішньої реклами, виконання інших завдань та функцій, визначених цими Правилами, іншими актами органів місцевого самоврядування та міського голови. Комунальна установа "Одесреклама" Одеської міської ради є уповноваженою особою власника місць розміщення рекламних засобів комунальної власності територіальної громади м. Одеси у сфері укладання договорів на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів.

Згідно п. 4.1. Правил № 434 (у редакції, чинній на момент укладання спірного договору) КП "Одесреклама" було наділено завданнями із забезпечення економічно ефективного використання місць, що перебувають у комунальній власності, для розміщення зовнішньої реклами; забезпечення повноти надходжень до бюджету міста Одеси плати за користування вказаними місцями; укладання договорів з розповсюджувачами зовнішньої реклами на право тимчасового користування місцями для розміщення рекламних засобів у випадках, передбачених цими Правилами.

Чинною редакцією п. 4.1. Правил №434 передбачено, що КУ "Одесреклама" на виконання своїх завдань і функцій, зокрема, забезпечує повноту надходжень до бюджету міста Одеси плати за тимчасове користування місцями для розміщення рекламних засобів, що перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Одеси; укладає договори з розповсюджувачами зовнішньої реклами на право тимчасового користування місцями для розміщення рекламних засобів у випадках, передбачених цими Правилами.

Статутом КУ "Одесреклама" передбачено, що основною метою установи є задоволення міських, суспільних потреб шляхом реалізації господарської компетенції органів місцевого самоврядування в галузі формування сучасного міського дизайну, у тому числі у сфері зовнішньої реклами.

У відповідності до п. 2.2. Статуту КУ "Одесреклама" завданнями установи є, зокрема: забезпечення економічно ефективного використання місць, що перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Одеси, для розміщення засобів зовнішньої реклами, а також повноти надходжень до бюджету міста плати за користування вказаними місцями (пп. 2.2.1.); укладання договорів з розповсюджувачами зовнішньої реклами на право тимчасового користування місцями для розміщення рекламних засобів, які перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Одеси, для внесення плати суб`єктами господарювання за вказаними договорами відповідно до визначеного порядку (пп. 2.2.6.).

ФОП Чоботар В.І. та КП "Одесреклама" укладено Договір на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів №413-рд від 16.01.2016 (далі - Договір), відповідно до п. 2.1. якого Підприємство надає Користувачу право за плату тимчасово використовувати для розташування рекламних засобів місця на територіях, будівлях, спорудах, що є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси, або інших об`єктах, що перебувають на утриманні органів, підприємств, установ та/або організації Одеської міської ради та не передані у власність іншим особам.

Згідно з п. 2.2.-2.3. Договору місця для розташування рекламних засобів та розрахунок плати за їх використання визначаються у відповідних додатках до цього Договору. Користувач використовує надані йому місця виключно за цільовим призначенням з дня укладання Сторонами цього Договору та відповідного додатку до нього, сплачує вартість користування цими місцями в порядку та на умовах, визначених цим Договором.

Відповідно до 4.2.4., 4.2.7. Договору користувач зобов`язаний: Своєчасно та в повному обсязі сплачувати кошти за цим Договором; за зверненням робочого органу розповсюджувати соціальну рекламу та/або інформацію соціальної спрямованості.

Пунктом 5.1. Договору передбачено, що плата за цим Договором визначається на підставі тарифів та коригуючих коефіцієнтів до них, встановлених виконавчим комітетом Одеської міської ради та чинних на момент укладання цього Договору.

Відповідно до п. 5.2.-5.3. Договору користувач вносить плату за цим Договором щомісячно не пізніше 27 числа місяця, за який вноситься плата, шляхом перерахунку відповідних коштів до бюджету міста Одеси на відповідний рахунок, відкритий в органах Державної казначейської служби України, зазначений в цьому Договорі. У випадку розповсюдження Користувачем на місцях, визначених цим Договором, протягом місця, за який вноситься плата, соціальної реклами та/або інформації соціальної спрямованості, плата за користування таким місцями не нараховується.

Користувач, що протягом місця, за який вноситься плата, розповсюджував соціальну рекламу та/або інформацію соціальної спрямованості, на місцях, визначених цим Договором, зобов`язаний не пізніше 20 числа такого місця надати Підприємству відповідну адресну програму за встановленою Підприємством формою. У разі нерозміщення рекламного засобу через зміну містобудівної ситуації, здійснення реконструкції, ремонту, будівництва на місці розташування конструкції, плата не нараховується, про що Користувач завчасно повідомляє Підприємство. При цьому витрати, пов`язані з демонтажем/монтажем рекламного засобу, здійснюються за рахунок Користувача. (п. 5.4.-5.5. Договору)

Згідно з п. 5.6.-5.7. Договору розповсюдження соціальної реклами та інформації соціальної спрямованості здійснюється відповідно до встановленого порядку розміщення зовнішньої реклами. У разі не розміщення Користувачем рекламного засобу, якщо це пов`язано зі зверненням до робочого органу із заявою про анулювання дозволу на розміщення зовнішньої реклами, плата за наступні календарні місяці за надане право користування відповідним місцем для розташування даного рекламного засобу не нараховується. Нарахування плати за право користування місцем для розташування даного рекламного засобу призупиняється з наступного календарного місяця від дати отримання Підприємством письмової заяви Користувача, до якої обов`язково додається копія заяви про анулювання дозволу на розміщення зовнішньої реклами із відбитком штампу робочого органу про її отримання. Після призупинення нарахування плати за умовами даного Договору Користувач зобов`язується не розміщувати відповідний рекламоносій. Якщо Підприємством буде встановлено, що Користувач продовжує розміщувати рекламний засіб після подання відповідної заяви, плата за тимчасове користування місцем для розташування рекламного засобу нараховується відповідно до пп. 5.1 Договору.

Відповідно до п. 6.1. Договору за невиконання або неналежне виконання обов`язків за цим Договором винна Сторона відшкодовує іншій стороні завдані збитки відповідно до чинного законодавства. Відшкодування збитків не звільняє винну сторону від виконання умов договору.

Згідно з п. 6.2. Договору у випадку прострочення платежів, передбачених пп. 5.1., 5.2. цього Договору Користувач сплачує на користь Підприємства пеню від суми простроченого платежу за кожен день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до п. 6.4. Договору нарахування штрафних санкцій та пені не припиняється через шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з п. 6.5. Договору позовна давність щодо стягнення плати за цим договором та пені, передбачених пп. 5.1, 6.1 Договору, встановлюється строком в 4 (чотири) роки.

Сторони погодилися, що у випадку виникнення форс-мажорних обставин (дія непереборної сили, що не залежить від волі Сторін), що роблять неможливим виконання Сторонами передбачених даним договором зобов`язань, а також пожеж, повеней, іншого стихійного лиха чи сезонних природних явищ, Сторони звільняються від відповідальності за несвоєчасне, повне або часткове невиконання своїх зобов`язань на час дії зазначених обставин та приймають зобов`язання виконати свої зобов`язання після подолання перешкод у строк, який продовжується на період вказаних обставин. Обставинами непереборної сили вважаються: війна чи воєнні дії, повстання, мобілізація, блокади, ембарго, інших міжнародних санкцій, валютних обмежень, епідемії, пожежі, вибухи, дорожні та природні катастрофи, а також інші події, котрі визнані такими, компетентними державними органами. (п. 7.1.-7.2. Договору)

Відповідно до п. 7.3.-7.4. Договору сторона, яка не в змозі виконати свої зобов`язання за Договором в силу причин, зазначених пп. 7.1 цього Договору, протягом 20 (двадцяти) діб інформує іншу Сторону про наявність, виникнення і припинення дії форс-мажорних обставин з обов`язковим офіційним підтвердженням, виданим Торгово-промисловою палатою України або іншим уповноваженим на це державним органом. У випадку, якщо дія зазначених обставин триває більше 2 (двох) календарних місяців, кожна зі Сторін має право на розірвання даного договору і не несе відповідальності за таке розірвання за умови, що вона сповістить про це іншу Сторону не пізніше, ніж за 20 (двадцять) днів до розірвання.

Договір набирає чинності з моменту його укладання. Договір є укладеним з моменту його підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення їх печатками. (п. 8.1.-8.2. Договору)

Відповідно до п. 8.3. Договір укладений з 16.01.2016 по 27.04.2019. Продовжено з 28.04.2019 по 27.04.2021. Продовжено з 28.04.2021 по 02.09.2025.

Усі зміни, доповнення та додатки до цього Договору мають однакову з ним юридичну силу, якщо вони підписані Сторонами або їхніми уповноваженими представниками, і є невід`ємною частиною Договору. (п. 9.4. Договору)

Договір підписано сторонами та скріплено печатками.

Додатком №12 від 01.05.2021 до Договору Сторони узгодили "Перелік рекламних засобів, їх кількість та місця розташування" та "Бухгалтерський розрахунок плати за право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів". У відповідності до бухгалтерського розрахунку розмір щомісячної плати за тимчасове користування складав 141 156,00 грн.

Додатком №13 від 01.08.2023 до Договору Сторони узгодили "Перелік рекламних засобів, їх кількість та місця розташування" та "Бухгалтерський розрахунок плати за право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів". У відповідності до бухгалтерського розрахунку розмір щомісячної плати за тимчасове користування складав 140 832,00 грн.

Додатком №14 від 01.09.2023 до Договору Сторони узгодили "Перелік рекламних засобів, їх кількість та місця розташування" та "Бухгалтерський розрахунок плати за право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів". У відповідності до бухгалтерського розрахунку розмір щомісячної плати за тимчасове користування складав 140 400,00 грн.

Додатки підписані сторонами та скріплені печатками.

Позивач вказує, що згідно із п. 14.10. Правил №434, при визначенні розміру плати враховуються коригуючі коефіцієнти шляхом їх множення на відповідні тарифи, затверджені виконавчим комітетом Одеської міської ради. Згідно із п. 14.12. Правил №434, до незаповненого сюжетом рекламного засобу незалежно від типу (пуста площина) застосовується коригуючий коефіцієнт - 2. Коефіцієнт - 2 є нормативно встановленим коригуючим коефіцієнтом, який застосовується при розрахунку плати за відповідних умов, а саме при наявності незаповнених сюжетом рекламних засобів (коли на рекламній площині відсутній повністю або частково рекламний сюжет) та не є штрафною санкцією за порушення Договору. За незаповнені рекламними сюжетами рекламні конструкції нараховується плата в подвійному розмірі. Тобто до оплати яка підлягає відповідно до погодженого тарифу додається також сума з урахуванням кількості сторін незаповненого рекламного засобу яка відображається в рахунку-фактурі.

Згідно п.п.14.2, 14.3. Правил №434, з дати прийняття виконавчим органом рішення про надання дозволу на розміщення зовнішньої реклами розмір плати за тимчасове користування місцем, що перебуває у комунальній власності, становить 100 відсотків, згідно із затвердженими базовими платами, та справляється з розповсюджувача зовнішньої реклами у встановленому порядку. Підставою для нарахування та внесення розповсюджувачем реклами відповідної плати є договір на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів, що укладається відповідно до порядку, встановленого підпунктом 7.5 цих Правил. За наявності дозволу розповсюджувач зовнішньої реклами не звільняється від плати за право тимчасового користування місцем для розміщення зовнішньої реклами, що перебуває у комунальній власності, незалежно від факту нерозміщення рекламного засобу у визначеному дозволом місці.

За твердженням позивача в порушення умов Договору відповідачем не були сплачені своєчасно та у повному обсязі кошти за тимчасове користування місцями для розташування рекламних засобів, внаслідок чого у ФОП Чоботар В.І. перед КУ "Одесреклама", як уповноваженою особою власника місць розміщення рекламних засобів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, а в кінцевому рахунку перед бюджетом міста Одеси, виник борг у розмірі 887 125,22 грн.

КУ "ОДЕСРЕКЛАМА" направляла на адресу ФОП Чоботар В.І. претензію №1136/01-27 від 14.12.2023, яка була отримана відповідачем, однак позивач відповіді на претензію не отримав.

Крім того позивач нарахував 684 635,83 грн пені за прострочення строків оплати коштів за тимчасове користування місцями для розташування рекламних засобів.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом.

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції та оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників провадження у справі і висновків суду першої інстанції:

Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню в силу наступного:

Щодо залишення судом першої інстанції відзиву на позовну заяву без розгляду.

Згідно із ст. 129 Конституції України однією з засад судочинства є змагальність.

Статтею 13 ГПК України встановлений такий принцип господарського судочинства як змагальність сторін, згідно з яким судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Тобто, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. (Рішення ЄСПЛ у справі «Надточий проти України» від 15.05.2008).

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 42 ГПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

За приписами ст. 113 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Статтею 118 ГПК України унормовано, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 8 ст. 165 ГПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

У спрощеному позовному провадженні відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. (ч. 1 ст. 251 ГПК України)

Відповідно до ч. 2 ст. 119 ГПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу. (ч. 6 ст. 119 ГПК України)

Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

За положеннями ч. 2 ст. 9 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд створює такі умови, за яких кожному учаснику судового процесу гарантується рівність у реалізації наданих процесуальних прав та у виконанні процесуальних обов`язків, визначених процесуальним законом.

Ухвалою від 04.06.2024 Господарський суд Кіровоградської області прийняв позовну заяву КУ "ОДЕСРЕКЛАМА" до ФОП Чоботар В.І. до розгляду та відкрив провадження у справі №912/1359/24, підготовче засідання призначив на 04.07.2024 - 12:00, встановив сторонам строки для подання заяв по суті справи.

03.07.2024 до Господарського суду Кіровоградської області через систему "Електронний суд" від відповідача надійшла заява № б/н від 02.07.2024 з проханням надати строк для подання відзиву на позовну заяву Комунальної установи "ОДЕСРЕКЛАМА" до 16.07.2024 року та відкласти підготовче засідання у справі № 912/1359/24, призначене на 04.07.2024 о 12:00, на строк, необхідний для подання відзиву, але не раніше ніж 17.07.2024.

З урахуванням обставини, ознайомлення відповідачем ФОП Чоботар В.І. з ухвалою про відкриття провадження у справі №912/1359/24 від 04.06.2024 та безпосередньо з текстом позовної заяви в ЄСТІС 01.07.2024, у місцевого господарського суду були відсутні підстави для продовження строку для подання відповідачем відзиву, оскільки початок перебігу такого строку розпочався саме 01.07.2024 і закінчився, відповідно, 16.07.2024.

16.07.2024 на електронну адресу суду (без КЕП) після закінчення робочого часу (о 23:48) від відповідача надійшов відзив на позовну заяву №б/н від 16.07.2024 (вх. 4928/24 від 17.07.2024).

23.07.2024 до Господарського суду Кіровоградської області через систему "Електронний суд" від відповідача надійшов відзив на позовну заяву №б/н від 23.07.2024 без зазначених додатків, а також вказаний відзив надійшов до суду 25.07.2024 засобами поштового зв`язку з доданими до нього додатками.

Доводи відповідача в частині того, що: «…Строк для подання відзиву на позовну заяву встановлено до 19.06.2024 року включно, на підставі Ухвали Господарського суду Кіровоградської області «Про відкриття провадження у справі» від 04.06.2024 року №912/1359/24.

З урахуванням обставини, ознайомлення відповідачем ФОП Чоботар В.І. з ухвалою про відкриття провадження у справі №912/1359/24 від 04.06.2024 та безпосередньо з текстом позовної заяви в ЄСТІС 01.07.2024, у господарського суду були відсутні підстави для продовження строку для подання відповідачем відзиву, оскільки початок перебігу такого строку розпочався саме 01.07.2024 і закінчився, відповідно, 16.07.2024.

Протягом дня 16.07.2024 року в роботі ЄСТІС спостерігалось порушення (брак обладнання, недоліки програми) у вигляді помилки під час заповнення форми відзиву на позовну заяву на першому кроці заповнення форми /Атрибути/ а саме: «Сталася помилка. Спробуйте пізніше.». Це підтверджено відповідним викопіюванням (принт¬скрин) з кабінету ФОП Чоботар В.І. яке додано до відзиву на позовну заяву.

Як відповідач я зробив все, що від мене залежало, для належного виконання своїх обов`язків. Для перевірки якості роботи ЄСТІС я просив юриста підприємства (рекламної компанії) Заярну О.І. перевірити можливість заповнення форм в ЄСТІС протягом дня 16.07.2024 року, збої в роботі ЄСТІС було підтверджено. Я зафіксував та підтвердив збої в роботі ЄСТІС принтскрином та викопіюванням, додавши їх до відзиву у паперовій формі. Залишившись без електропостачання та доступу до мережі інтернет, я просив юриста підприємства (рекламної агенції) здійснити відправку відзиву на електронну пошту суду. Юрист ФОП Чоботар В.І. - Заярна О.І. мала право на здійснення дій з відстеження стану електронного кабінету від імені та за КЕПом Чоботар В.І. та на відправку вихидних документів ФОП Чоботар В.І. на підставі Довіреності ФОП Чоботар В.І. від 03.06.2024 року. Так відзив на позовну заяву в електронній формі було подано у межах строку єдиним можливим на той час засобом.

Відзив на позовну заяву подано 22.07.2024 року засобами зв`язку АТ «УкрПошта» ВПЗ Одеса-1, за адресою вул. Садова, 10, м. Одеса, 65001; це підтверджує:

1. Поштова накладна АТ УКРПОШТА №295 від 22.07.2024 року (додано до відзиву);

2. Фіскальний чек АТ УКРПОШТА №295 від 22.07.2024 року (додано до відзиву);

3. Опис вкладення до листа з оголошеною цінністю АТ УКРПОШТА №295 від 22.07.2024 року (додано до відзиву);

4. Поштова накладна АТ УКРПОШТА №309 від 22.07.2024 року (додано до відзиву);

5. Фіскальний чек АТ УКРПОШТА №309 від 22.07.2024 року (додано до відзиву);

6. Опис вкладення до листа з оголошеною цінністю АТ УКРПОШТА №776 від 22.07.2024 року (додано до відзиву).

Поштове відправлення АТ УКРПОШТА №295 від 22.07.2024 року отримано позивачем Комунальною установою «Одесреклама» Одеської міської ради 29.07.2024 року. Це підтверджує Трекінг АТ «УкрПошта» 295 (УКРАЇНА Odesa - UKRAINE Odesa) https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html

Поштове відправлення АТ УКРПОШТА №309 від 22.07.2024 року отримано Господарським судом Кіровоградської області 25.07.2024 року. Це підтверджує Трекінг АТ «УкрПошта» 309 (УКРАЇНА Odesa - UKRAINE Odesa) https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html

Відзив було сформовано та роздруковано 16.07.2024 року у визначений строк, однак у зв`язку із надмірністю обсягу додатку, прошивка посвідчення та опис необхідних екземплярів додатку зайняло додатковий час. Осяг склав понад 4000 (чотири тисячі) сторінок.

У зв`язку з наведеним, вважаємо за можливе просити Суд визначити зазначений обсяг додатку до відзиву як надмірний, а зазначений випадок пропуску строку, з наведених причин, як винятковий.

Так подання відзиву в електронній формі 16.07.2024 року а в паперовій формі 22.07.2024 року не порушує вимог ст. 177 ГПК України, щодо 60 денного строку для проведення підготовчого провадження, який спливає 03.08.2024 року та може бути продовжений з ініціативи суду до 02.09.2024 року.

Для подання відзиву у паперовій формі робота з урахуванням роздруківки систематизації та формування відзиву проводилась щоденно, але для обробки понад 4000 (чотири тисячі) сторінок документу цього строку виявилось фактично недостатньо, тому відзив у паперовій формі було подано 22.07.2024 року.

Відзив отримано відповідачем 29.07.2024 року, що відповідає вимогам ст. 165 ГПК України про отримання відзиву не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Відповідно до ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін.

Невзяття Судом до уваги відзиву на позовну заяву, призвело до порушення основного принципу господарського судочинства - змагальності сторін.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу положень статті 2 Закону України "Про судоустрій" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією та законами України прав і законних інтересів юридичних осіб, у тому числі забезпечення права реалізації учасникам справи процесуальних прав. Рівні можливості щодо здійснення своїх процесуальних прав і обов`язків є ключовим елементом змагальності сторін як одного із принципів господарського судочинства.

Беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини при застосуванні положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує кожному право на звернення до суду, акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16.12.1992).

Надмірний формалізм підходів судів до процесуальних обов`язків сторін процесу при порушеннях роботи ЄСТІС визначено позиціями ЄСПЛ щодо забезпечення права на доступ при зверненні до суду з використанням інформаційних технологій.

Відмова судів через брак обладнання у прийнятті позовних заяв в електронній формі порушує право на доступ до суду. Lawyer Partners A. S. V. Slovakia. no. 54252/07, 3274/08, 3377/08/3505/08, 3526/08, 3741/08, 3786/08, 3807/08, 3824/08, 15055/08, 29548/08, 29551/08, 29552/08, 29555/08 and 29557/08, 16 June 2009.

Відмова судів прийняти до розгляду апеляційну скаргу, подану в паперовій формі, замість електронної через неможливість її належним чином заповнити внаслідок недоліків програми, що використовується для заповнення формуляра, становить надмірний формалізм та підриває справедливість судового розгляду. Xavier Lucas v. France, no. 15567/2, 09 June 2022.

Будь-які перебої в роботі електронної системи документообігу, внаслідок чого заяви та додані до них додатки не змогли надійти до суду, повинні тлумачитися на користь особи, яка зробила все, що від неї залежало, для належного виконання своїх обов`язків. Tence v. Slovenia, no. 37242/14, 31 May 2016.

На підставі наведеного, з метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду справи, дотримання принципів змагальності, вважаємо за необхідне просити Суд надати можливість реалізувати відповідачу свої процесуальні права, дії Суду першої інстанції визначити як надмірно формальні та такі що порушують рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін…» колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Відповідач стверджує, що надіслав відзив на електронну пошту суду, але це було зроблено без КЕП (кваліфікованого електронного підпису) та після закінчення робочого часу суду (о 23:48). Як вірно зазначив суд першої інстанції, таке відправлення не відповідає вимогам процесуального законодавства України щодо подання електронних документів до суду, оскільки не гарантує їх автентичності.

Колегія суддів звертає увагу на ч. 7 ст. 116 ГПК України, відповідно до якої строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Відповідач надіслав паперовий відзив поштою лише 22.07.2024, тобто через шість днів після закінчення встановленого судом строку (16.07.2024).

Доводи відповідача про «надмірний обсяг додатків» (понад 4000 сторінок) та необхідність додаткового часу на їх обробку не є поважною причиною для пропуску процесуального строку. Відповідач мав можливість самостійно оцінити обсяг документів, що додаються до відзиву, та завчасно розпочати їх оформлення. Відповідальність за дотримання процесуальних строків лежить на стороні. Суд не може брати до уваги відсутність належної організації роботи відповідачем.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 269 ГПК України).

Наведені положення визначають обов`язкову сукупність умов для вирішення питання про прийняття доказів апеляційним судом, а саме: (1) винятковість випадку та (2) причини неподання доказів у першій інстанції, що об`єктивно не залежать від учасника справи, а також (3) покладення тягаря доведення цих обставин на учасника справи, який ці докази подає (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 13.04.2021 у справі № 909/722/14, від 01.07.2021 у справі № 46/603).

Верховний Суд сформулював усталений правовий висновок про те, що єдиний винятковий випадок, коли можливе прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (подібні за змістом висновки щодо застосування статті 269 ГПК України викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17, від 13.01.2021 у справі № 10/Б-921/1442/2013).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обгрунтованим рішення місцевого господарського суду щодо залишення відзиву ФОП Чоботар Володимира Івановича на позовну заяву без розгляду оскільки жодного доказу у підтвердження поважності та об`єктивності причин з яких відзив на позовну заяву не поданий у строк встановлений судом відповідачем у відзиві на позовну заяву не наведено.

В апеляційній скарзі Комунальної установи «Одесреклама» Одеської міської ради на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 19.08.2024 у справі №912/1359/24 позивач посить поновити строк та залучити до матеріалів справи №912/1359/24 Додаткову угоду від 01.08.2019 до Договору №413-рд від 16.01.2016 та Додаток №11-1 від 01.11.2019 р. до Договору №413-рд від 16.01.2016, обгрунтовуючи вказане наступним: «…Позивачем суду було надано обґрунтований розрахунок пені із зазначенням сум заборгованості та сум і дат здійснених оплат відповідачем, а також акт звіряння у якому вказана повна інформація про взаєморозрахунки з відповідачем. Враховуючи відсутність будь-яких заперечень з приводу невірності інформації зазначеної в розрахунку пені та акті звіряння з січня 2020 року по травень 2021 року, з боку відповідача та не надання відповідачем жодних доказів на спростування вказаних обставин щодо несвоєчасної оплати та оплати у неповному обсязі, стороною позивача додатково не надавалися додатки до договору яким передбачено суму нарахування у вказаному періоді оскільки він не оспорювався.

Вважаємо, що позивачем належним чином підтверджено, а відповідачем не спростовано підстави та правильність нарахування пені за період з січня 2020 року по травень 2021 року.

Навіть без додатку на відсутність якого посилається суд І інстанції, були всі підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач вказував, що до Договору сторони вносили зміни, які оформлені додатками та додатковими угодами. Разом з тим, судом І інстанції при відкриті провадження не вимагалося від позивача надати інші докази, додаток до договору, що передбачено п. 2.2. Договору на підтвердження позовних вимог за період з січня 2020 року по травень 2021 року аби господарський суд не був позбавлений можливості перевірити правильність нарахування пені.

Підстав для сумнівів у наданих розрахунках у суду І інстанції не було.

За змістом частин 1-3 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вважає, що судом апеляційної інстанції належить приєднати до матеріалів справи подані ним додані документи, які не були подані суду першої інстанції з підстав зазначених вище, їх дослідити та надати правову оцінку, так, як останні мають значення для справи та додаткового підтвердження обставин вказаних у апеляційній скарзі та позовних вимог. (додаються)…».

Згідно з частиною другою статті 80 ГПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу; у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (частини четверта, п`ята цієї статті).

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 269 ГПК України).

Усі докази, які підтверджують заявлені вимоги, мають бути подані позивачем одночасно з позовною заявою, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем до суду та належним чином обґрунтована.

Системний аналіз статей 80, 269 ГПК України свідчить про те, що докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на позивача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою.

Відсутність доказів на момент розгляду справи судом першої інстанції взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України не залежно від причин неподання позивачем таких доказів.

Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність, відповідний правовий висновок викладено в постанові КГС ВС 28.07.2020 у справі № 904/2104/19.

Наведені положення передбачаються наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи», і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою) (правовий висновок, наведений в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.04.2021 у справі № 909/722/14).

Так, відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (рішення ЄСПЛ від 03.04.2008 у справі «Пономаренко проти України»).

Згідно ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Як передбачено п. 2 ч. 1 ст. 42 ГПК України учасники справи мають право, зокрема: подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

При цьому учасники справи зобов`язані: подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (п. 4 ч. 2 ст. 42 ГПК України).

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі "DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS").

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст. 80 ГПК України).

Апеляційний суд зауважує, що виходячи з принципу змагальності сторін, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції в суді першої інстанції. В той же час, процесуальне законодавство допускає випадки подачі на стадії апеляційного розгляду нових доказів для підтвердження обставин, на які посилається сторона. Однак, є неприйнятною ситуація, коли сторона просить долучити до матеріалів справи нові докази лише з підстав її необізнаності щодо необхідності подання усіх наявних в неї доказів чи її суб`єктивної позиції щодо недоречності їх подання. Тим більше не може вважатися поважною причиною те, що суд не вимагав подання певних доказів, оскільки господарський процес побудований на принципах диспозитивності та змагальності сторін, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а тому останні повинні добросовісно користуватися процесуальними правами та надавати суду усі наявні у них докази, якими обґрунтовуються їх вимоги та заперечення, разом із першими заявами по суті справи.

Колегія суддів зважає, що прийняття судом до розгляду несвоєчасно поданих доказів без поважних на те причин, а лише через неналежну підготовку сторони щодо судового розгляду справи, порушує імперативні норми Господарського процесуального кодексу України та унеможливлює дотримання принципу рівності учасників справи і неупередженості суду.

До того ж, як передбачено ч. 2 ст. 2 ГПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, (яким відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів), яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.01.2019 у справі № 925/2028/15 та від 14.01.2020 у справі № 925/1082/18).

Згідно ч. 8 ст. 80 ГПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до правового висновку щодо застосування ст. ст. 80, 269 ГПК України, викладеного Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному випадку - відповідача).

Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен письмово обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає (правова позиція Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, наведена у постанові від 16.06.2021 у справі № 915/2222/19).

За сукупністю вказаних обставин, відсутні правові та фактичні підстави для задоволення клопотання про долучення до матеріалів справи згаданих додаткових доказів при здійсненні апеляційного провадження за апеляційною скаргою.

Щодо нарахування штрафних санкцій та стягнення пені.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, Договір №413-рд від 16.01.2016 р. є цивільно-правовим договором, що укладений у письмовій формі між сторонами, які є юридичними особами - суб`єктами господарювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, крім випадків, коли зміст правочину прямо встановлений законом. Таке положення підтверджується також ст. 627 ЦК України.

Договір укладений між позивачем та відповідачем є типовим договором (додаток 3 до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 22.04.2008 №434 у редакції рішення виконавчого комітету Одеської міської ради 24.03.2011 №120), зміст якого визначено та затверджено виконавчим комітетом Одеської міської ради.

Правила розміщення зовнішньої реклами в місті Одесі затвердженими Рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 22.04.2008 р. №434, знаходяться у загальному доступі на сайті Одеської міської ради за посиланнями https://omr.gov.ua/ru/acts/committee/13987/ та https://omr.gov.ua/ua/city/offices/reklama/)

Обґрунтовуючи свої заперечення на позовні вимоги відповідач посилається на редакцію Правил №434, що втратили чинність у 2011 році.

Відповідно до чинної редакції додатку Додаток 3 до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №434 від 22.04.2008 у редакції рішення виконавчого комітету Одеської міської ради 24.03.2011 №120, зміст розділу 6 "Відповідальність сторін" укладеного Договору між сторонами відповідає Правилам №434.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Договір №413-рд підписаний обома сторонами, при цьому на момент його укладення жодна зі сторін не висловлювала заперечень щодо відповідності його умов вимогам чинного законодавства чи актам місцевого самоврядування. Крім того, жоден із пунктів договору, зокрема й ті, що оскаржуються апелянтом, не були оспорені в судовому порядку, а отже, вважаються чинними та такими, що мають юридичну силу.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 6.4. Договору нарахування штрафних санкцій та пені не припиняється через шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано.

Так як сторони в договорі встановили інший (більший), ніж передбачено ч. 6 ст. 232 ГК України період нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов`язань (п. 6.4. Договору), то нарахування пені за період, який перевищує шість місяців є правомірним.

Частиною 1 ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Відповідно до п. 6.5. Договору позовна давність щодо стягнення плати за цим договором та пені, передбачених п.п. 5.1., 6.1. Договору, встановлюються строком в 4 (чотири) роки.

З урахуванням вищевикладеного доводи відповідача стосовно того, що: «…Висновок Суду першої інстанції про відповідність Розділу 6 «Відповідальність сторін» Договору на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів №413-рд від 16.01.2016р.. (Термін дії Договору продовжений до 02.09.2025 р.) розділу 5 Додатку 3 до Рішення ВК ОМР № 434 від 22.04.2008р. правила розміщення зовнішньої реклами в місті Одесі є невірним, таким який прямо порушує норми матеріального права.

У зв`язку із цим і застосування Судом ч. 3 ст. 215 ЦК України щодо оспорюваності правочину є невірним, за умови що недійсність правочину у частині застосування договірних строків позовної давності щодо нарахування пені (п. 6.4., 6.5 Договору) прямо встановлена Законом, відповідно до ст. 204 ЦК України, а саме: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом.

Відповідно до п.п. 5.1., 5.2., 5.3. розділу 5 «Відповідальність сторін» Додатку 3 Рішення ВК ОМР № 434 від 22.04.2008р., при невиконанні зобов`язань за Договором винна Сторона відшкодовує іншій Стороні заподіяну шкоду відповідно до чинного законодавства. У випадку прострочення платежів, передбачених у п.4.2. цього Договору «Користувач» сплачує на користь Бюро пеню від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діятиме в період за який нараховується пеня. У випадку самовільного встановлення рекламних засобів, не своєчасного демонтажу конструкції по закінченні терміну дії дозволу або цього договору «Користувач» сплачує Бюро штраф у розмірі 50 гривень за кожен день самовільного встановлення і відшкодовує вартість демонтажних робіт зазначених рекламоносіїв здійснених Бюро.

Так розділ 5 «Відповідальність сторін» Додатку 3 Рішення ВК ОМР № 434 від 22.04.2008р. (зі змінами) (у чинній та попередніх редакціях) містить три пункти. Розділ 6 «Відповідальність сторін» Договору на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів №413-рд від 16.01.2016р. (Термін дії Договору продовжений до 02.09.2025 р.) містить п`ять пунктів, з яких два останні (п. 6.4., 6.5. Договору №413-рд від 16.01.2016р.) містить встановлення договірних строків позовної давності та договірних строків нарахування пені в супереч Додатку 3 Рішення ВК ОМР № 434 від 22.04.2008р. (зі змінами).

Таким чином, посилання позивача на п.п. 6.4., 6.5. Договору не створює правових наслідків у вигляді застосування договірних строків позовної давності чи договірних строків нарахування пені, у зв`язку з недійсністю п.п. 6.4., 6.5. Договору як таких, які не відповідають акту органу місцевого самоврядування, на підставі якого Договір був укладений, обов`язкового для сторін (сторони) Договору (п.п. 5.1., 5.2., 5.3. розділу 5 «Відповідальність сторін» Додатку 3 Рішення ВК ОМР № 434 від 22.04.2008р. (зі змінами)), та таких, що протиречать п. 4 ст. 203, п. 1 ст. 639, п. 1 ст. 648 ЦК України. В іншій частині вважаю Договір на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів №413-рд від 16.01.2016р. чинним.

Таким чином строк для нарахування пені повинен бути встановлений з початку грудня 2023 року по 29.05.2024 року (день формування позовної заяви в ЄСТІС), за загальними вимогами закону, а саме ч. 1 ст.258 ЦК України (позовна давність нарахування пені 1 рік), п. 6 ст. 232 ГК України (припинення нарахування пені через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано) ...» відхиляються колегією суддів як такі, що спростовуються матеріалами справи.

Разм з тим, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду першої інстанції щодо часткової необґрунтованості нарахування пені позивачем у заявленому розмірі.

Так, позивачем заявлено до стягнення пеню у розмірі 684?635,83 грн за період з 01.01.2020 по 30.04.2024. Разом з тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження розміру плати за користування місцями для розміщення рекламних засобів у період з січня 2020 року по травень 2021 року, зокрема відсутній відповідний додаток до договору, який передбачений пунктом 2.2. Договору. За таких обставин місцевий господарський суд обґрунтовано дійшов висновку про неможливість перевірки правильності нарахування пені за вказаний період, що унеможливлює її стягнення в цій частині.

Крім того, здійснюючи перевірку розрахунку пені за період з 28.05.2021 по 30.04.2024, суд першої інстанції обґрунтовано встановив наявність методологічних помилок, допущених позивачем, зокрема щодо неврахування положень частини п`ятої статті 254 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що у разі, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Також не було враховано, що день фактичної сплати суми заборгованості не підлягає включенню до періоду, за який здійснюється нарахування пені.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правомірно та обґрунтовано здійснив власний розрахунок пені за період з 28.05.2021 по 30.04.2024 в межах заявленого позивачем періоду, за результатами чого дійшов вмотивованого висновку про підлягання стягненню з відповідача пені в сумі 679?190,03 грн.

Колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про про нарахування пені за період з 28.05.2021 по 30.04.2024 у сумі 679?190,03 грн, як такої, що підтверджується матеріалами справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Щодо зменшення пені

Суд першої інстанції, дослідивши докази у справі, врахував, що сторони є господарюючими суб`єктами та несуть відповідний ризик у підприємницькій діяльності, оцінив ступінь та тривалість невиконання зобов`язань відповідачем, а також відсутність доказів збитків у позивача. З урахуванням принципів справедливості, добросовісності, розумності та збалансованості інтересів сторін (ст. 3 ЦК України), суд першої інстанції дійшов висновку про доцільність зменшення розміру пені на 50% - до 339 595,02 грн.

В обгрунтування клопотання про зменшення розміру пені в апеляційній інстанції відповідач зазначив: «…Вважаємо за можливе просити Суд зменшити розмір пені з таких підстав:

1. Розмір пені є надмірним, таким що складає 77% основного боргу за помилковим розрахунком позивачем основного боргу (887125.22грн), та 259% фактично існуючого основного боргу підтвердженого розрахунком відповідача (додано до відзиву);

2. Період виникнення боргу припадає на карантин та воєнний стан, які значно вплинули на ринок рекламних послуг та призвели до зменшення надходжень від рекламної діяльності більш ніж на 50% порівняно з попередніми періодами;

3. На ринку відсутні жодні пільги, які могли б полегшити фінансовий стан відповідача;

4. Відсутність збитків у позивача як у кредитора, в матеріалах справи відсутні докази щодо того, що позивач поніс збитки внаслідок порушення відповідачем зобов`язання, порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин;

5. Стягнення заявленого розміру пені призведе до банкрутства відповідача.

Просимо Суд, при зменшенні розміру пені, взяти до уваги інтереси сторін, що заслуговують на увагу, і оцінити співвідношення розміру заявленої до стягнення пені, зокрема, із розміром збитків позивача. Якщо порушення зобов`язання відповідачем не потягло за собою значні збитки для інших господарюючих суб`єктів, то суд може з урахуванням інтересів сторін зменшити розмір належної до сплати пені.

Водночас, за своєю правовою природою штрафні санкції виконують стимулюючу функцію, спонукаючи боржника до належного виконання своїх зобов`язань під загрозою застосування до нього цього виду відповідальності та стягується в разі порушення такого зобов`язання.

При цьому, наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин прошу суд врахувати висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, зокрема висновки з цього приводу об`єднаної палати КГС у складі ВС, викладені у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22.

Так, у цій постанові ВС виснував, зокрема, таке: для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити; застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості; якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення; він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним; зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки; категорії "значно" та "надмірно", які використовуються в статті 551 ЦК України та в статті 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником; законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду; індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для зменшення розміру пені у цій справі, просимо суд врахувати: ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором; період виникнення у відповідача боргу за договором та, відповідно, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання (період спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS- CoV-2, період воєнного стану та збройної агресії рф); відсутність в матеріалах справи доказів завдання позивачу або іншим особам збитків у зв`язку із простроченням відповідачем сплати платежів по договору; збитковий стан господарської діяльності відповідача у двох попередніх роках (2022-2023р.р.); надмірний розмір заявленої до стягнення з відповідача пені у порівнянні з відсутністю підтверджених доказами збитків позивача у спірних правовідносинах та у порівнянні з розміром заявленої до стягнення суми несплачених платежів по договору, що не відповідає стимулюючій суті неустойки та може призвести до банкрутства відповідача.

Просимо суд врахувати, зацікавленість позивача у здійсненні відповідачем господарської діяльності, як передумови отримання від останнього усіх присуджених судом до стягнення у цій справі сум, надмірне стягнення буде мати наслідком банкрутство відповідача та неможливість здійснення ним господарської діяльності…».

Заперечуючи проти заявленої до стягнення розміру пені позивач в поданній ним апеляційній скарзі зазначає наступне: «…Суд першої інстанції надав невірну оцінку співвідношенню розміру заявлених штрафних санкцій з розміром збитків заявлених до стягнення в судовому порядку. Суд дійшов до помилкових висновків : «Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги, що позивач і відповідач є господарюючими суб`єктами і вони несуть відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності; ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань; тривалість невиконання відповідачем своїх зобов`язань; неспіврозмірність суми штрафних санкцій розміру невиконаного відповідачем зобов`язання; відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження наявності збитків, заподіяних позивачу внаслідок невиконання відповідачем умов договору, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені ст. 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) та дотримуючись принципу збалансованості інтересів сторін, суд доходить до висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені на 50%, яка підлягає стягненню з відповідача у розмірі 339 595,02 грн..»….

….Заборгованість за договором № 413-рд від 16.01.2016 р. на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів від складає 887 125,22 грн., а пеня складає 684 635,83 грн.

Очевидно, що розмір пені не перевищує розмір збитків та не є надмірно великим та не перевищує розмір збитків…

…Як вбачається з п. 6.2. договору, у випадку прострочення платежів, передбачених пп. 5.1., 5.2. цього договору, користувач сплачує на користь підприємства пеню від суми простроченого платежу за кожен день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки національного банку України.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Як встановлено судом, за умовами п. 6.4. договору нарахування пені не припиняється через шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано.

Згідно із п. 6.5 договору, позовна давність щодо стягнення плати за цим договором та пені, передбачених пп. 5.1, 6.1 договору, встановлюється строком в 4 (чотири) роки.

За правилами частини першої статті 259 ЦК України сторонам дозволено за домовленістю збільшувати встановлену законом як загальну, так і спеціальну позовну давність.

Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами наявність форс-мажорних обставин та підстав для зменшення розміру пені.

У той же час, відповідач усвідомлюючи ризики несвоєчасної оплати за договором та відповідальність пов`язану з цим, протягом останніх 2 років не вживав заходів для розірвання договору або зменшення кількостей рекламних конструкцій аби оптимізувати витрати та не збільшувати існуючу заборгованість.

Звертаємо увагу суду, що підписуючи Договір відповідач усвідомлював відповідальність, був обізнаний про розмір пені, строки нарахування пені та строки позовної давності.

Сторони погодили відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов Договору…

…Враховуючи зазначене вище, вважаємо, що суд першої інстанції необґрунтовано зменшив розмір пені, рішення Господарського суду Кіровоградської області від 19 серпня 2024 року у справі № 912/1359/24 підлягає скасуванню, а позовні вимоги КУ «Одесреклама» задоволенню в повному обсязі, відповідачем у встановленому законом порядку позовні вимоги позивача не спростовано, та фактично визнано, у зв`язку із чим, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми пені, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню…».

Судова колегія зазначає, що у спірних правовідносинах суд першої інстанції скористався своїм правом зменшення штрафних санкцій за результатами здійсненої оцінки наданих сторонами доказів та обставин справи у їх сукупності, вирішив питання про наявність підстав, за яких можливе зменшення пені на 50%.

Так, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені та штрафу є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу.

У постанові від 16.03.2021 у справі №922/266/20 Верховний Суд зазначає, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її саме компенсаторний характер; заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

У мотивувальній частині рішення від 11.07.2013 у справі №7-рп/2013, Конституційний Суд України вказав, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Відтак, інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 у справі №911/378/17 (№911/2223/20).

При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі №920/1013/18, від 26.03.2020 у справі №904/2847/19).

При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 04.06.2019 у справі №904/3551/18).

Зменшуючи розмір пені суд першої інстанції врахував, що позивач і відповідач є господарюючими суб`єктами і вони несуть відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності; ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань; тривалість невиконання відповідачем своїх зобов`язань; неспіврозмірність суми штрафних санкцій розміру невиконаного відповідачем зобов`язання; відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження наявності збитків, заподіяних позивачу внаслідок невиконання відповідачем умов договору.

Обставини, якими позивач обґрунтовує заперечення проти зменшення розміру пені, зокрема тривале прострочення відповідачем свого зобов`язання та невжиття заходів щодо добровільного виконання - на переконання суду є такими, що не враховують інтереси обох сторін.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на наведене, керуючись загальними засадами цивільного законодавства (справедливості, добросовісності, розумності), суд першої інстанції забезпечив дотримання справедливого балансу прав та інтересів сторін, адекватність обсягу та міри відповідальності відповідача, недопущення стягнення з товариства надмірних штрафних санкцій.

Наведені висновки узгоджуються з нормами закону, які регулюють можливість зменшення розміру штрафних санкцій та є засобом недопущення їх використання ані як інструменту для отримання необґрунтованих доходів, ані як способу уникнути відповідальності. У питанні зменшення розміру неустойки, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, суд щоразу виходить з конкретних обставин.

Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанови від 11.07.2023 у справі №914/3231/16, від 10.08.2023 у справі №910/8725/22, від 26.09.2023 у справі №910/22026/21, від 02.11.2023 у справі №910/13000/22, від 07.11.2023 у справі №924/215/23, від 09.11.2023 у справі №902/919/22).

У зв`язку з викладеним колегія суддів зазначає, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки, а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

З огляду на це колегія суддів дійшла висновку, що право на зменшення розміру пені, надане ч.3 ст.551 ЦК, було обґрунтовано застосоване судом в цій справі. Зважаючи на наведені сторонами доводи, надані докази та обставини справи, обсяг зменшення (50%) відповідає принципам добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності.

Судова колегіяі відхиляє клопотання відповідача щодо подальшого зменшення розміру пені, оскільки суд першої інстанції вже розглянув та зменшив пеню на 50%.

Доводи відповідача про надмірність пені та необхідність її зменшення вже були предметом розгляду і знайшли своє відображення в рішенні суду першої інстанції. Таким чином, додаткові підстави для перегляду розміру пені колегія суддів вважає необґрунтованими.

Щодо клопотання відповідача про розстроченя виконання судового рішення колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 238 Господарського процесуального кодексу України у разі необхідності в резолютивній частині рішення суду вказується також про надання відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні (частина перша статті 239 Господарського процесуального кодексу України).

В ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.06.2025 у справі №908/1721/23 зазначено, що Господарський процесуальний кодексу України не містить заборони щодо включення питання про розстрочення або відстрочення виконання рішення безпосередньо до рішення суду за результатами розгляду справи по суті.

Отже, суд може відстрочити виконання рішення суду як під час його ухвалення, так і після шляхом постановлення ухвали.

Верховний Суд у постанові від 30.05.2025 у справі №916/3015/23 зазначав, що вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Надання розстрочення виконання рішення є заходом, який має застосовуватись лише за наявності поважних причин та при найменшій шкоді кредитору. При цьому, затримка у виконанні рішення не повинна бути надто тривалою та такою, що порушує саму сутність права, яке захищається пунктом 1 статті 6 Конвенції (рішення у справі ЄІммобільяре Саффі проти ІталіїЄ, заява № 22774/93, п. 74, ЄСПЛ 1999-V).

Питання про відстрочення виконання рішення суду судами має вирішуватись із дотриманням балансу інтересів сторін. Необхідною умовою задоволення заяви про відстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати доводи та заперечення як позивача, так і відповідача, а також дотримуватися розумного строку відстрочення (подібний висновок наведено у постанові Верховного Суду від 21.01.2020 у справі № 910/1180/19).

Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

При розгляді заяв щодо відстрочення виконання судового рішення необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання саме таких строків відтермінування виконання рішення в цілому. Наявність підстав для відтермінування має бути доведена боржником. Строки відтермінування знаходяться у прямій залежності від обставин, що викликають необхідність надання додаткового строку для повного виконання рішення суду. Надання такого не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника, натомість повинне базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувачів і боржників.

Оцінюючи доводи заяв про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, суди повинні враховувати, що ці заходи не повинні створювати боржнику можливість ухилятися від виконання судового рішення. До уваги повинні братися не лише реальний майновий стан боржника, але й його наміри, що свідчать про бажання виконати рішення.

Отже, відстрочення виконання рішення суду є таким законодавчо врегульованим механізмом відтермінування поновлення порушеного права стягувача, який ґрунтується на об`єктивних, виняткових обставинах, застосування яких не призводить до шкоди сутності права на суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованою Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012. Конституційного суду України у справі № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012. Конституційного суду України у справі № 11-рп/2012). Аналогічну позицію наведено в рішенні від 26.06.2013. Конституційного Суду України у справі № 17/2013.

У справі, що розглядається, в обґрунтування клопотання про розстрочення виконання рішення суду відповідачем зазначено, що: «…Відповідач заявляє клопотання про розстрочення виконання судового рішення строком на 1 (один) рік та встановлення графіку щомісячних виплат стягненої суми, рівними частками у зв`язку зі скрутним фінансовим становищем відповідача та значним зменшенням фінансових надходжень від господарської діяльності у період воєнного стану.

Також вважаємо за необхідне просити Суд додатково дослідити фінансовий стан відповідача за довідками з фінансових установ та фінансовою звітністю відповідача, для підтвердження доцільності зменшення розміру пені, мотивуючи надмірністю її розміру, фінансовим станом відповідача, періодом виникнення боргу (карантин, воєнний стан), станом ринку рекламних послуг, відсутністю жодних пільг на ринку, відсутністю збитків у позивача та можливим банкрутством відповідача. Так норма рокових надходжень за розміщення реклами складає 6000000.00 (шість мільйонів) гривень, з початку воєнного стану рокові надходження зменшились більш ніж вдвічі до 3000000.00 (трьох мільйонів) гривень. За таких умов більша частина надходжень першочергово використовується на виплату заробітної плати найманим працівникам, обслуговування виробництва та засобів виробництва. Стягнення заявленої позивачем суми ще і без розстрочення виконання рішення, неминуче призведе до неможливості виплати заробітних плат та обслуговування виробництва, та як наслідок неможливості здійснення господарської діяльності…».

Колегія суддів виснує, що відповідачем не надано доказів та не доведено наявність обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення у даній справі, не надано доказів, які підтверджують неможливість своєчасного виконання судового рішення та підтверджують наявність підстав для відстрочення його виконання, в той час, як в основу судового акта про надання розстрочки або відстрочки виконання рішення суду має бути покладений обґрунтований висновок про наявність обставин, що ускладнюють чи роблять неможливим його виконання.

Водночас, скрутне фінансове становище боржника не є безумовними підставами для відстрочення виконання рішення суду.

Доводи відповідача про погіршення фінансового стану внаслідок карантину, воєнного стану, відхиляються колегією суддів оскільки не тільки відповідач продовжує працювати в умовах воєнного стану, а й позивач.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Під час розгляду справи, колегією суддів не встановлено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення та неправильного застосування норм матеріального права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні суду першої інстанції, яке є предметом апеляційного оскарження.

З урахуванням вищевикладеного, рішення Господарського суду Кіровоградської області від 19.08.2024 у справі №912/1359/24 підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарга скарги Фізичної особи-підприємця Чоботар Володимира Івановича та Комунальної установи "ОДЕСРЕКЛАМА" Одеської міської ради на нього, відповідно, підлягають залишенню без задоволення.

Розподіл судових витрат:

У відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційних скарг покладаються на скаржників.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Фізичної особи-підприємця Чоботар Володимира Івановича та Комунальної установи "ОДЕСРЕКЛАМА" Одеської міської ради на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 19.08.2024 у справі №912/1359/24 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 19.08.2024 у справі №912/1359/24 залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційних скарг покласти на скаржників.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку в строки передбачені ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано суддями Дарміним М.О. та Чус О.В. - 09.09.2025, суддею Кощеєвим І.М.- 15.09.2025.

Головуючий суддя М.О. Дармін

Суддя О.В. Чус

Суддя І.М. Кощеєв