ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 р. м. Ужгород Справа № 907/760/25

Суддя Господарського суду Закарпатської області Лучко Р.М.,

Розглянувши матеріали справи

за позовом Іваничівської селищної ради, смт. Іваничі Володимирського району Волинської області

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь НП», с. Сторожниця Ужгородського району Закарпатської області

про зобов`язання виконати умови договору та стягнення 45 582,85 грн штрафних санкцій

секретар судового засідання - Піпар А.Ю.

учасники справи не викликались

ВСТАНОВИВ:

Іваничівська селищна рада звернулася до Господарського суду Закарпатської з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь НП» в якій просить суд зобов`язати відповідача виконати в натурі умови договору поставки від 17.01.2024 №38/09, а саме поставити товар (бензин А-95) позивачу в кількості 4120 літрів на загальну суму 193 969,60 грн та стягнути 45 582,85 грн штрафних санкцій за порушення строків поставки товару за Договором від 17.01.2025 року № 38/09 за період з 21.01.2025 до 04.07.2025.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №907/760/25 визначено головуючого суддю Лучка Р.М., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 липня 2025 року.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 14 липня 2025 року суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі, постановив розглянути спір за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням учасників справи, а також встановив учасникам справи процесуальні строки для подання заяв по суті спору, заяв із обґрунтуванням заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Відповідач не скористався наданим йому правом заперечити проти позовних вимог та надати суду відзив на позов, його представник в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином у встановленому законом порядку шляхом надіслання ухвали від 14.07.2025 до електронного кабінету Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь НП», що підтверджується довідкою про доставку електронного листа від 15.07.2025 року.

Учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд (ч. 2 ст. 14 ГПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

Відтак, відповідно до положень ч. ч. 8, 9 ст. 165, ч. 1 ст. 251 ГПК України у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Правова позиція позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань з передачі товару (бензину А-95) за Договором №38/09 від 17.01.2024 та на підставі отриманих скретч-карток на відпуск товару на АЗС, у зв`язку з чим, за позицією позивача відповідач зобов`язаний поставити позивачу 4120 літрів бензину А-95 на суму 193 969,60 грн та сплатити штраф і пеню за порушення строків поставки, розмір яких за підрахунками позивача становить 45 582,85 грн.

Заперечення (відзив) відповідача.

Відзив на позов відповідачем не подано.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ.

17 січня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Волинь НП», як Постачальником та Іваничівською селищною радою, як Замовником, укладено Договір № 38/09 (надалі Договір), за умовами п. 1.1. якого Постачальник зобов`язується у 2024 році поставити Замовникові товари, а саме: Бензин А-95, по коду ДК 021:2015:09130000-9 Нафта і дистиляти (09132000-3 Бензин), а Замовник, в свою чергу, зобов`язується прийняти і оплатити такі товари.

За умовами п. 1.2. Договору найменування (номенклатура, асортимент), кількість та ціна за одиницю товару вказується у специфікації, яка є невід`ємною частиною до Договору (додаток 1).

Відповідно до п. 1.3. Договору передача Замовнику палива здійснюється на автозаправних станціях (надалі - АЗС) Постачальника (власних, орендованих) та/або партнерських АЗС, перелік яких визначений у додатку 2 шляхом заправки автомобілів Замовника при пред`явленні уповноваженими представниками Замовника талонів на Товар наданих Постачальником Замовнику на виконання умов Договору.

Положеннями п. 1.9. Договору визначено, що Талони на Товар, надані Постачальником Замовнику згідно з Договором, діють по всій мережі АЗС, визначених в додатку 2.

Талон є підставою для видачі (заправки) на АЗС вказаного в ньому об`єму і марки Товару, після чого всі обов`язки сторін по погашених талонах (передачі Товару) вважаються виконаними (п. 1.4. Договору).

Відповідно до п. 1.5. Договору товар вважається переданим Постачальником з моменту фактичної заправки автомобіля Замовника певною кількістю Товару, яка зазначена у талоні. При цьому Постачальник не може передати Замовнику Товар в меншій кількості або іншої марки, ніж зазначено в талоні.

Згідно з підписаною сторонами Специфікацією (Додаток №1 до Договору) визначено асортимент товару (бензин А-95 у талонах через АЗС), кількість товару 5300 літрів, його ціну та загальну вартість в розмірі 249 524,00 грн, а відповідно до Додатку №2 до Договору сторонами визначено перелік АЗС, на яких здійснюється поставка товарів в кількості 1 АЗС Петро Гранит, за адресою смт. Іваничі, вул. 8-го Березня, 6в.

У пункті 5.3. Договору визначено умови поставки товару: заправка автотранспорту Замовника - за бланками дозволу (талонами) які діють на території смт. Іваничі, Володимирського району, Волинської області та по всій території України. Постачальник повинен здійснювати продаж палива рідинного через стаціонарну мережу автозаправних станцій (АЗС), що призначені для заправки транспортних засобів.

Вартість товару та порядок розрахунків визначено сторонами у розділах ІІІ та ІV Договору за умовами п.п. 3.1., 4.1., 4.2. якого ціна цього Договору становить 249 524,00 грн (з ПДВ).

Розрахунки здійснюються Замовником, по факту поставки товару, у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Постачальника протягом 30 календарних днів з моменту передачі Товару. Розрахунки здійснюються Замовником на підставі рахунку та видаткових накладних, наданих Постачальником, що підписуються уповноваженими представниками обох Сторін.

Згідно з п. 10.1. Договору він набирає чинності з моменту підписання і діє до 31 грудня 2024 року, а також до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань.

Судом встановлено, що на виконання умов укладеного Договору Постачальником, згідно з видатковими накладними №0004/0000167 від 23.01.2024, №0004/0000168 від 23.01.2024 передано, а Покупцем прийнято зазначений в накладних товар (бензин А-95 у формі скретч-карток на його відпуск на АЗС загальним обсягом 5300 літрів) на суму 249 524,00 грн, що підтверджується долученими до позовної заяви копіями зазначених видаткових накладних та не заперечено відповідачем у справі.

Наданими суду платіжними інструкціями №31 від 25.01.2024, №32 від 25.01.2025 підтверджується оплата Замовником на користь Постачальника грошових коштів в загальній сумі 249 524,00 грн за товар (бензин А-95), що підлягатиме передачі на визначених Договором умовах.

За твердженням позивача, відповідачем не в повній мірі виконано зобов`язання з передачі отриманого за Договором №38/09 від 17.01.2024 товару (бензину А-95) за отриманими скретч-картками на відпуск товару на АЗС в межах строку дії скретч-карток, у зв`язку з чим, з урахуванням часткового отримання Іваничівською селищною радою відповідно до отриманих від ТОВ «Волинь НП» скретч-карток обсягом 1180 літрів на суму 55 554,40 грн, станом на 09.07.2025 (дата оформлення позовної заяви) у Постачальника залишається неприпиненим зобов`язання з передачі Замовнику ще 4120 літрів бензину А-95 вартістю 193 969,60 грн, з вимогами про примусове виконання обов`язку щодо поставки яких та стягнення нарахованих позивачем штрафу та пені подано цей позов до Господарського суду.

Надіслана 03.06.2025 на адресу відповідача претензія від 02.06.2025 за №526/16/2-25 (фіскальний чек від 03.06.2025, описи вкладення в цінний лист, поштова накладна за трек-номером 169), яка відповідно до даних трекінгу відстеження була вручена ТОВ «Волинь НП» 13.06.2025 з вимогою забезпечити виконання своїх зобов`язано за Договором в частині отримання Замовником товару в кількості 4120 літрів та сплати нарахованих Іваничівською селищною радою штрафних санкцій, - залишена ТОВ «Волинь НП» без відповіді та задоволення.

ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ

За положеннями ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України (тут і надалі ГК України в редакції на час існування спірних правовідносин) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Аналогічні за змістом норми містяться і в ст.ст. 509, 526 Цивільного кодексу України.

До вимог господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з врахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами правочин є договором поставки.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Загальними положеннями про купівлю-продаж (ст. 662 ЦК України) визначено обов`язок продавця передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Статтею 663 ЦК України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 669 ЦК України, кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні. Умова щодо кількості товару може бути погоджена шляхом встановлення у договорі купівлі-продажу порядку визначення цієї кількості.

Частиною 1 ст. 670 ЦК України встановлено, що якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 ГК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, згідно з пунктом 5 частини 2 статті 16 ЦК України, одним із таких способів є примусове виконання обов`язку в натурі.

З огляду на наведене, суд констатує, що двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. З укладенням такого договору продавець бере на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець, у свою чергу, зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.

Відповідно до ч. 1 ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (ч. 2 ст. 693 ЦК України).

Таким чином, статтями 663, 670, 693 ЦК України передбачено право покупця за умови прострочення виконання зобов`язання з постачання Товару вимагати на власний розсуд передання оплаченого товару або вимагати повернення передоплати від продавця.

Частиною 1 статті 530 ЦК України обумовлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін ).

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч. 2 ст. 530 ЦК України).

При цьому, приписи ч. 7 ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 ЦК України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідач у справі не надав суду жодного доказу фактичної поставки оплаченого позивачем відповідно до платіжних інструкцій №31 від 25.01.2024, №32 від 25.01.2025 товару за Договором в повному обсязі (5300 літрів бензину А-95), у зв`язку з чим правомірними та такими, що базуються на приписах ст.ст. 663, 670, 693 ЦК України є вимоги позивача, як покупця (Замовника) про зобов`язання відповідача, як Постачальника передати оплачений органом місцевого самоврядування товар в повному обсязі.

За таких обставин, загальний обсяг оплаченого позивачем та непоставленого відповідачем товару становить 4120 літрів бензину А-95 (відповідно до долученого до позову переліку скретч-карток), що не спростовано відповідачем, як і не подано ТОВ «Волинь НП» суду доказів поставки бензину А-95 за Договором в повному обсязі, а відтак позовні вимоги про зобов`язання Товариство з обмеженою відповідальністю «Волинь НП» виконати в натурі умови договору поставки від 17.01.2024 року №38/09, а саме поставити товар (бензин А-95) Іваничівській селищній раді в кількості 4120 літрів на загальну суму 193 969,60 грн підлягають до задоволення як заявлені обґрунтовано та правомірно.

Щодо вимог про стягнення пені та штрафу.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п. 7.4.1. Договору за порушення строків поставки Товарів стягується пеня у розмірі 0,1% вартості товарів, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7% відсотків вказаної вартості.

Згідно з поданим суду розрахунком, за неналежне виконання договірних умов позивачем за період з 21.01.2025 по 04.07.2025 нараховано відповідачу 32 004,98 грн пені та 13 577,87 грн штрафу, виходячи з розміру невиконаного Постачальником зобов`язання з передачі товару на суму 193 969,60 грн.

Оцінюючи наданий позивачем розрахунок пені, суд вважає невідповідним нарахування пені, починаючи з 21.01.2025, позаяк матеріали справи не містять доказів на підтвердження тієї обставини, що саме ця дата (21.01.2025) є датою порушення відповідачем зобов`язання, а долучений до позову Акт інвентаризації станом на 04.07.2025 жодним чином не може ні підтвердити, ані спростувати дату порушення відповідачем зобов`язань за Договором на визначених самим же Договором умовах поставки.

Положеннями ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» згідно з якими платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Крім того, як уже зазначалося вище, частиною 2 ст. 693 ЦК України визначено право покупця вимагати передання оплаченого товару в разі якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк.

Згідно з ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За встановленими у справі обставинами позивач скористався правом вимагати у відповідача виконання зобов`язання за Договором в натурі, надіславши 03.06.2025 на адресу відповідача претензію від 02.06.2025 за №526/16/2-25, у зв`язку з чим з урахуванням дати її отримання (13.06.2025) та приписів ч. 2 ст. 530 ЦК України, які регулюють строк виконання зобов`язання, за позицією суду правомірним є період нарахування пені за Договором з 21.06.2025 по 04.07.2025 виходячи з невиконаного Постачальником зобов`язання з передачі товару на суму 193 969,60 грн та в розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Таким чином, суд вважає правомірним нарахування відповідачу пені в означений період в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення в сумі 2306,38 грн, а позов в цій частині таким, що підлягає до задоволення судом.

В частині вимог про стягнення 29 698,60 грн пені суд відмовляє, позаяк пеня в цій частині нарахована за невідповідний період без доведення позивачем факту прострочення виконання зобов`язань у ньому та з порушенням приписів Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Визнаючись з підставністю позову в частині заявленого позивачем до стягнення штрафу, нарахованого за прострочення оплати товару терміном більш як тридцять календарних днів, суд враховує, що право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу та можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань надано сторонам частинами другою та четвертою статті 231 ГК України. В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, а також приписами статті 546 ЦК України та статті 231 ГК України.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Відповідна правова позиція узгоджується з висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 9 лютого 2018 року у справі № 911/2813/17, від 22 березня 2018 року у справі № 911/1351/17, від 17 травня 2018 року у справі № 910/6046/16, від 25 травня 2018 року у справі № 922/1720/17, від 9 липня 2018 року у справі № 903/647/17, від 8 серпня 2018 року у справі № 908/1843/17 та від 01 червня 2021 року в справі №910/12876/19.

Судом встановлено, що сторони договору, врегульовуючи між собою правовідносини щодо поставки товару, досягли згоди щодо його умов, тобто вільно, на власний розсуд визначили та погодили умови Договору, підписавши його та передбачивши, окрім нарахування пені за прострочення поставки товару відповідно до п. 7.4.1. Договору, також і штраф у випадку, якщо термін прострочення оплати триває більше 30 календарних днів.

Доказів того, що під час укладення правочину сторони пропонували інші умови в частині відповідальності за порушення договірних зобов`язань надано не було, протоколу розбіжностей стосовно застосування до Постачальника відповідальності у виді нарахування штрафних санкцій у разі порушення договірних зобов`язань сторони не склали, тож дійшли висновку про можливість стягнення і пені, і штрафу, вказавши про різні види відповідальності, передбачені умовами Договору.

З урахуванням викладеного, беручи до уваги, що на час прийняття рішення у справі (тобто в термін, що перевищує 30 календарних дня з дати прострочення) відповідачем не надано суду жодних доказів виконання обов`язку з поставки 4120 літрів бензину А-95, суд вважає правомірним та обґрунтованим нарахування ТОВ «Волинь НП» за затримку поставки на строк більше 30 календарних днів штрафу згідно з п. 7.4.1. Договору, виходячи з вартості непоставленого товару, що становить 13 577,87 грн, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, №303-А. пункт 29).

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що ним надано вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, зважаючи на зазначене вище, позовні вимоги як обґрунтовано заявлені, підтверджені належними та допустимими доказами підлягають до часткового задоволення судом.

Розподіл судових витрат.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони у справі пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 5 ст. 240 ГПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 236, 238, 240, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Волинь НП» (89421, с. Сторожниця Ужгородського району Закарпатської області, вул. Молодіжна, буд. 9, ) виконати в натурі умови договору поставки від 17.01.2024 року №38/09, а саме поставити Іваничівській селищній раді (45300, селище Іваничі Володимирського району Волинської області, вул. Грушевського, буд. 13, ) товар (бензин А-95) в кількості 4120 (чотири тисячі сто двадцять) літрів на загальну суму 193 969,60 грн (сто дев`яносто три тисячі дев`ятсот шістдесят дев`ять гривень 60 копійок).

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь НП» (89421, с. Сторожниця Ужгородського району Закарпатської області, вул. Молодіжна, буд. 9, ) на користь Іваничівської селищної ради (45300, селище Іваничі Володимирського району Волинської області, вул. Грушевського, буд. 13, ) 2306,38 грн (дві тисячі триста шість гривень 38 копійок) пені, 13 577,87 грн (тринадцять тисяч п`ятсот сімдесят сім гривень 87 копійок) штрафу та 2518,25 грн (дві тисячі п`ятсот вісімнадцять гривень 25 копійок) в повернення сплаченого судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного Господарського суду.

Повне судове рішення складено та підписано 15 вересня 2025 року.

Суддя Лучко Р.М.