ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/16367/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Губенко Н.М. - головуючий, Кондратова І.Д., Студенець В.І.,

за участю секретаря судового засідання - Долгополової Ю.А.,

представників учасників справи:

позивача - не з`явився,

відповідача - Деркач В.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", від імені якого діє філія "Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція"

на рішення Господарського суду міста Києва

у складі судді Ягічевої Н.І.

від 03.04.2024 та

на постанову Північного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Сибіга О.М., Кравчук Г.А., Станік С.Р.

від 24.04.2025

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Вікант"

до Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", від імені якого діє філія "Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція"

про стягнення 1 910 841,53 грн.

1. Історія справи

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фірма "Вікант" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про стягнення 1 910 841,53 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням зобов`язань за договором поставки № 53-122-01-23-13010 від 07.03.2023 щодо оплати отриманого товару.

2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

07 березня 2023 року між Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" (надалі - Замовник), правонаступником якого є позивач, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фірма "Вікант" (надалі - Постачальник) укладено договір поставки № 53-122-01-23-13010 (надалі - Договір), відповідно до пункту 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених Договором Постачальник зобов`язується поставити і передати у власність Замовника продукцію, а Замовник, в свою чергу, зобов`язується оплатити продукцію за кількістю та за цінами, що передбачені у специфікації №1 (додаток №1 до даного договору).

Відповідно до пунктів 1.2, 1.4 Договору предметом поставки є продукція: 443370000-2 кутник та швалер сталеві, яка передбачена специфікацією № 1 до Договору; місцем виконання Договору є місто Вараш Рівненської області.

Згідно з пунктами 2.1, 2.2 Договору ціна продукції, що поставляється за Договором складає 1 593 861,90 грн, крім того ПДВ - 318 772,38 грн. Загальна сума Договору (вартість продукції) становить 1 912 634,28 грн.

У пункті 3.1 Договору сторонами погоджено, що продукція поставляється в період по 30.11.2023. Строк поставки продукції вказаний у специфікації №1 (додаток №1 до Договору) та визначається кількістю календарних днів з дати оприлюднення Договору на веб-порталі Уповноваженого органу згідно із Законом України "Про публічні закупівлі". Продукція поставляється "Постачальником" на умовах DDР, згідно з "Інкотермс - 2010". Місце поставки та "Вантажоодержувач" - 34400, м. Вараш, склад Рівненського відділення ЗП "Складське господарство" ДП "НАЕК "Енергоатом".

Згідно з пунктами 6.1, 6.2 Договору оплата за поставлену продукцію здійснюється Замовником шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника протягом 45 календарних днів з дати оформлення ярлика на придатну продукцію згідно з СОУ НАЕК 038:2021 "Управління закупівлями продукції Організація вхідного контролю продукції для ВП Компанії" за умови реєстрації Постачальником належним чином оформленої та незаблокованої податкової накладної в ЄРПН. Початок перебігу строку оплати починається з дня, наступного за днем оформлення ярлика на придатну продукцію. Про дату оформлення ярлика на придатну продукцію Замовник письмово повідомляє Постачальника не пізніше 5 робочих днів з дати оформлення ярлика.

Відповідно до пункту 8.4 Договору датою поставки продукції є дата підписання видаткової накладної або накладної Вантажоодержувачем. Ризик випадкового пошкодження або знищення продукції переходить до Замовника з моменту поставки продукції.

Пунктом 12.1 Договору передбачено, що він вважається укладеним з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками, строк дії Договору по 31.12.2023.

До Договору між сторонами підписано Специфікацію № 1 (додаток № 1 до Договору) та Технічну специфікацію (додаток № 2 до Договору).

На підтвердження виконання своїх зобов`язань за Договором з постачання товару Товариством з обмеженою відповідальністю "Фірма" "Вікант" надано видаткові накладні: № 13743 від 06.04.2023 на загальну суму 738 763,58 грн; № 13745 від 06.04.2023 на загальну суму 37 029,60 грн; № 14037 від 10.04.2023 на загальну суму 1 061 128,98 грн; № 14045 від 10.04.2023 на загальну суму 78 996,48 грн; № 15082 від 17.04.2023 на загальну суму 1 454 466,90 грн. Видаткові накладні містять посилання на реквізити Договору, в них зазначено номенклатуру, кількість та вартість товару, що постачається. Вказані видаткові накладні підписані представниками сторін.

Відповідно до листа № 7759/041 від 24.04.2023 Замовник повідомив Постачальника про те, що продукція пройшла вхідний контроль та направлено ярлик на придатність продукції № ВК-1 № 1-4,5-044 від 17.04.2023.

Листом № 8497/041 від 04.05.2023 Замовник повідомив Постачальника про те, що продукція пройшла вхідний контроль та направлено ярлики на придатність продукції № Я-4,5-055 від 25.04.2023.

Відповідно до листа № 8398/041 від 03.05.2023 Замовник повідомив Постачальника про те, що продукція пройшла вхідний контроль та направлено ярлик на придатність продукції № Я-4, 5-068 від 02.05.2023.

Замовником сплачено за Договором лише частково суму у розмірі 329 854,24 грн. На час звернення до суду за відповідачем рахувалася заборгованість у розмірі 1 563 254,74 грн.

3. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.04.2024 у справі № 910/16367/23 позов задоволено частково. Присуджено до стягнення з Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", від імені якого діє філія "Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція", на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Вікант" 1 233 973,78 грн основного боргу, 311 953,76 грн пені, 20 503,48 грн 3% річних, 15 129,55 грн інфляційних втрат та 17 415,55 грн судового збору. Провадження в частині позовних вимог про стягнення 329 280,96 грн заборгованості закрито. Повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю "Фірма "Вікант" 11 247,07 грн судового збору, сплаченого згідно з платіжною інструкцією № 13440317 від 13.10.2023.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

- підписаними представниками сторін видатковими накладними підтверджується постачання Товариством з обмеженою відповідальністю "Фірма "Вікант" Державному підприємству "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" товару на загальну суму 1 893 108,98 грн. Відповідачем сплачено за Договором лише частково суму у розмірі 329 854,24 грн. На час звернення до суду за відповідачем рахувалася заборгованість у розмір 1 563 254,74 грн;

- станом на момент розгляду справи відповідачем сплачено основний борг у розмірі 329 280,96 грн, що підтверджується копіями платіжних інструкцій, які відповідачем долучені до матеріалів справи. У зв`язку з тим, що відповідач сплатив позивачу суму основного боргу в розмірі 329 280,96 грн після звернення позивача з даним позовом до суду, провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з відсутністю предмету спору в частині стягнення з відповідача на користь позивача 329 280,96 грн основного боргу;

- доказів сплати іншої частини боргу у розмірі 1 233 973,78 грн станом на дату розгляду даної справи відповідачем суду не надано. Відповідачем було прострочено виконання своїх грошових зобов`язань з оплати поставленого позивачем згідно з Договором товару та станом на дату розгляду даної справи у відповідача наявний перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Фірма "Вікант" борг у розмірі 1 233 973,78 грн. У зв`язку з чим вимога Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Вікант" про стягнення боргу у розмірі 1 233 973,78 грн підлягає задоволенню;

- у зв`язку з тим, що взяті на себе зобов`язання зі сплати вартості фактично поставленого товару за Договором відповідач не виконав, він повинен сплатити позивачу пеню, розмір якої за обґрунтованими розрахунками позивача становить 311 953,76 грн;

- заперечення відповідача щодо нарахування пені, судом першої інстанції не прийняті до уваги, з посиланням на приписи частини 2 статті 231 Господарського кодексу України;

- здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку пені, Господарський суд міста Києва дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 311 953,76 грн;

- у зв`язку з тим, що відповідач припустився прострочення по сплаті вартості фактично поставленого товару, позивач на підставі статті 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 15 129,55 грн та 20 503,48 грн 3% річних. Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 15 129,55 грн та 20 503,48 грн 3% річних (за обґрунтованим розрахунками позивача).

Постановою від 24.04.2025 Північний апеляційний господарський суд залишив без змін рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2024 у справі № 910/16367/23.

Рішення суду першої інстанції оскаржувалось до суду апеляційної інстанції лише в частині задоволення позовних вимог про стягнення 311 953,76 грн пені, 20 503,48 грн 3% річних, 15 129,55 грн інфляційних втрат та судового збору в розмірі 17 415,55 грн. Тому суд апеляційної інстанції здійснював перегляд рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Приймаючи оскаржувану постанову, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції в частині задоволених вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат. При цьому судом апеляційної інстанції зазначено, що суд першої інстанції, перевіривши обставини, пов`язані з правильністю здійснення розрахунку пені, та обставини, пов`язані з правильністю здійснення розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, дійшов обґрунтованого висновку про правомірне стягнення з відповідача заявлених позивачем сум.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи касаційної скарги. Доводи інших учасників справи

У касаційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2025 у справі № 910/16367/23 в частині стягнення 311 953,76 грн пені, 20 503,48 грн 3% річних, 15 129,55 грн інфляційних втрат, ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю "Фірма "Вікант" у задоволенні вимог про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Підставою касаційного оскарження скаржником зазначено пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме, суди першої та апеляційної інстанцій неналежно дослідили розрахунки та контррозрахунки нарахування пені, інфляційних втрат, 3% річних та застосували статтю 231 Господарського кодексу України без урахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 11.07.2018 у справі № 915/507/17, від 05.09.2019 у справі № 908/1501/18, а також застосували статтю 625 Цивільного кодексу України без урахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 26.06.2020 у справі № 905/21/19, від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19.

Позивач подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити оскаржувані судові рішення без змін.

5. Позиція Верховного Суду

Відповідно до положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Предметом даного касаційного перегляду є рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції лише в частині висновків про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Отже, відповідно до вимог статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції переглядає оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Здійснюючи касаційне провадження у даній справі, Суд зазначає таке.

Як вбачається з оскаржуваних судових рішень, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення вимог про стягнення пені виходив з того, що відповідальність за порушення грошового зобов`язання регулюється приписами частини 6 статті 231 Господарського кодексу України, за змістом якої штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

При цьому, суди керувалися положеннями частини 2 статті 343 Господарського кодексу України та статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

Водночас, зазначені висновки судів попередніх інстанцій є передчасними з огляду на таке.

Господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку (частина перша статті 173 Господарського кодексу України).

Грошовим зобов`язанням є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів (глава 47 Цивільного кодексу України), в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Отже, правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу грошима, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, є грошовим зобов`язанням.

Згідно зі статтею 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частина 2 статті 231 Господарського кодексу України встановлює, що за порушення господарського зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Верховний Суд у постанові від 11.07.2018 у справі № 915/207/17, на яку посилається скаржник, виснував про те, що аналіз пункту 2 частини 2 статті 231 Господарського кодексу України дає підстави для висновку, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, санкції у вигляді штрафу, передбаченого абзацем 3 частини 2 статті 231 Господарського кодексу України, можливо за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом; якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.02.2014 у справі № 3-1гс14).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Акціонерне товариство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" належить до державного сектору економіки.

Разом з тим, як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, відповідачем було прострочено виконання своїх грошових зобов`язань з оплати поставленого позивачем згідно з Договором товару. Тобто, правова природа спірних правовідносин грошова.

Таким чином у даному випадку до спірних правовідносин не може бути застосована частина 2 статті 231 Господарського кодексу України для визначення розміру стягнення пені. Штрафні санкції, передбачені частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України, застосовуються виключно у разі порушення строків виконання саме негрошового зобов`язання.

Відповідно до частин 3-4 статті 231 Господарського кодексу України законом може бути встановлений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов`язань, зазначених у частині другій цієї статті (частина третя). Якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Положення частини 6 статті 231 Господарського кодексу України регулюють правовідносини сторін щодо їх відповідальності за невиконання грошових зобов`язань, передбачаючи їх встановлення у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

За частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до статті 1 та статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, розмір якої обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (частина 2 статті 343 Господарського кодексу України).

Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір (подібний висновок міститься у пункті 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18 та постанови Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21). Проте, ні нормами частини 6 статті 231 Господарського кодексу України, ні частини 2 статті 343 Господарського кодексу України, ні статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", якими врегульовано питання відповідальності за невиконання грошових зобов`язань, ставку не визначено. Отже, за змістом наведених вище положень законодавства розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Верховний Суд у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 зазначав, що Господарський кодексу України, також як і Цивільний кодекс України, передбачає, що неустойка встановлюється договором або законом. Тобто неустойка має договірний (добровільний) характер, що встановлюється за ініціативою сторін зобов`язання; а також імперативний характер (встановлений законом), тобто договірно-обов`язковий, умови про яку включаються в договір через підпорядкування імперативним вимогам правової норми. При цьому, для деяких видів зобов`язань неустойка встановлюється законом, іншим нормативно-правовим актом безпосередньо, а тому сторони відповідного зобов`язання підпорядковуються існуючим правилам про неустойку стосовно як її розміру, так і порядку та умов про її стягнення, хоча при цьому не укладають не тільки угоди про неустойку, але і безпосередньо договору. Законодавець в Господарському кодексі України, встановлюючи правила визначення розміру штрафних санкцій (зокрема і неустойки, стаття 231 цього Кодексу) та встановлюючи також як і Цивільному кодексі України відмінності між порядками обчислення штрафу та пені (частина 2 цієї статті Кодексу), уточнює, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором (ч. 4 ст. 231 ГК України). За змістом статтей 549, 550, 551 Цивільного кодексу України та статтей 230, 231, 343 Господарського кодексу України розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Отже, у випадку, якщо сторони не погодили розмір штрафних санкцій за порушення виконання грошового зобов`язання у договорі, а лише зазначили про їх нарахування відповідно до частини 6 статті 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції стягненню не підлягають (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18). Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 910/9181/24, яка враховується при перегляді цієї справи з огляду на положення частини 4 статті 300 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, у постанові від 05.09.2019 у справі № 908/1501/18, на яку посилається скаржник, Верховний Суд виснував, що за змістом частини 2 статті 217 Господарського кодексу України вбачається, що одним із видів господарських санкцій у сфері господарювання є штрафні санкції, які в силу частини 1 статті 230 Господарського кодексу України визначаються у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. Отже, законодавець пов`язує можливість застосування штрафних санкцій за порушення строків виконання зобов`язань саме з умовами їх встановлення за договором за відсутності законодавчого врегулювання розміру таких санкцій.

Суд зазначає, що з`ясування дійсного змісту правовідносин сторін Договору щодо підстав застосування відповідальності за порушення відповідачем грошового зобов`язання має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання такої відповідальності у господарських правовідносинах.

Відповідач впродовж розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанції, зокрема у відзиві на позов, в апеляційній скарзі, неодноразово наголошував на тому, що умовами Договору не передбачено положень щодо нарахування або стягнення пені з відповідача у разі несвоєчасної оплати за поставлену продукцію. Втім зазначене залишилося поза увагою як місцевим господарським судом, так і судом апеляційної інстанції. Судами попередніх інстанцій не встановлено обставин погодження такого виду відповідальності за згодою сторін.

Отже, судами попередніх інстанцій не досліджено в повному обсязі обставини справи в частині обґрунтованості позовної вимоги про стягнення пені, не враховано висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 11.07.2018 у справі № 915/507/17, від 05.09.2019 у справі № 908/1501/18, на які посилається скаржник в касаційній скарзі, що призвело до ухвалення необґрунтованих судових рішень в цій частині.

Крім того, як вбачається з оскаржуваних судових рішень, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних виходив з обґрунтованого розрахунку позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 15 129,55 грн та 20 503,48 грн 3% річних.

Водночас, зазначені висновки судів попередніх інстанцій є передчасними з огляду на таке.

У постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19, на яку посилається скаржник, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду виснувала таке.

Частиною 2 статті 4 Цивільного кодексу України передбачено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

Кредитору, у свою чергу, згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України належить право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відтак, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови).

При розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007.

Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 Цивільного кодексу України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - "дефляція", то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ №1078 від 17.07.2003.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначає, що при з`ясуванні підставності нарахування кредитором інфляційних втрат у порядку частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України судам належить визначити конкретну дату (подію), з настанням якої пов`язується строк виконання грошового зобов`язання; дослідити обставини виконання зобов`язання боржником (борг погашався частинами чи однією сумою у повному обсязі) та з`ясувати період у часі, упродовж якого мало місце прострочення боржника у виконанні зобов`язання перед кредитором.

Положеннями частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 251 Цивільного кодексу України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридине значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

За змістом статті 252 Цивільного кодексу України вбачається, що строк визначається, зокрема, днями, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Частиною 5 статті 254 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Отже, при визначенні строку (терміну) виконання зобов`язання судам необхідно враховувати загальні положення Цивільного кодексу України про порядок визначення та обчислення строків (термінів), зокрема, щодо початку і закінчення строку (терміну), а також умови вчиненого сторонами спору правочину, на підставі якого виникло зобов`язання.

Також у постанові від 26.06.2020 у справі № 905/21/19, на яку посилається скаржник, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду виснувала таке:

«Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено розрахунок індексу інфляції не за окремі інтервали часу, а в цілому за весь період прострочення і якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - "дефляція", то це не змінює його правової природи та не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення.

Встановлення компетентним органом (Кабінетом Міністрів України) механізму перемножування індексів інфляції за певний період для обрахування інфляційних збитків означає, що "вартість грошей з індексом інфляції за попередній період" є визначальною при індексації грошової суми за кожний наступний період. У математиці це називається послідовність, утворена за певною закономірністю.

У судовій практиці часто виникають проблеми із застосуванням механізму розрахунку інфляційних збитків у випадку часткового помісячного погашення суми основного боргу. З огляду на таке, касаційний суд вважає за доцільне роз`яснити, що при зменшенні суми боргу у конкретному місяці "А" на певну суму (до прикладу 100 грн.), до уваги приймається сума боргу на початок розрахункового періоду "Х", помножена на індекс інфляції у цьому місяці (до прикладу " і-1"), і від зазначеного добутку необхідно віднімати суму погашення (100 грн.) Отже, у математичному викладі це можна відобразити такою формулою: "Х" * "і-1" - 100 грн. = "ЗБ", де "Х" - залишок боргу на початок розрахункового періоду, "і-1" - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн. - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а "ЗБ" - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці).

А за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць ("ЗБ" відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, а від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).

У випадку якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду ("ЗБ") перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу та ділиться на 100%.

Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості, від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, необхідно відняти основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду.

Суд зазначає, що такий спосіб розрахунку інфляції за статтею 625 Цивільного кодексу України з точки зору математичного підходу не є єдиним, але вбачається найбільш простим для застосування юристами.

Отже, при зменшенні суми боргу, внаслідок часткового виконання зобов`язання боржником, сума погашення має відніматися не від основного боргу, який існував на початок розрахункового місяця, а від суми основного боргу, помноженої на індекс інфляції у цьому місяці (фактичної вартості грошей на кінець розрахункового місяця з урахуванням інфляційних процесів). А подальший розрахунок інфляційних збитків здійснюється з урахуванням саме проіндексованого залишку основного боргу за попередній місяць у тій же послідовності (шляхом перемножування на індекс інфляції за наступний місяць та віднімання конкретної суми погашення боргу у новому розрахунковому місяці).».

Верховний Суд неодноразово у своїх постановах звертав увагу, що з огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми 3% річних, інфляційних втрат та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві позивач навів розрахунок заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат, з якого вбачається, що відповідний розрахунок здійснено до моменту звернення з позовом у даній справі, на всю суму заборгованості за Договором, а саме, 1 893 108,98 грн, та у такому розрахунку враховано лише місяці в яких була «інфляція», без урахування місяців, в яких була "дефляція".

У той же час, судами попередніх інстанцій встановлено, що до звернення позивача з позовом у даній справі відповідачем сплачено за Договором лише частково суму у розмірі 329 854,24 грн, і на час звернення до суду за відповідачем рахувалася заборгованість у розмір 1 563 254,74 грн.

Із вказаних обставин вбачається, що відповідач після початку виконання позивачем умов Договору щодо поставки товару, частково виконав свої грошові зобов`язання (на суму 329 854,24 грн).

Водночас, судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено чи борг погашався частинами чи однією сумою у повному обсязі, не з`ясовано і період у часі, коли саме погашався борг, та як наслідок період, упродовж якого мало місце прострочення боржника у виконанні зобов`язання перед кредитором. Таких обставин оскаржувані судові рішення не містять.

При цьому, у відзиві на позов відповідач зазначав, що під час розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, позивачем не було враховано часткову сплату заборгованості на загальну суму 329 854,24 грн.

Оскаржувані судові рішення не містять будь-яких мотивів відхилення таких доводів відповідача.

Отже, судами попередніх інстанцій не досліджено в повному обсязі обставини справи в частині обґрунтованості позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, не враховано висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19, від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19, на які посилається скаржник в касаційній скарзі, що призвело до ухвалення необґрунтованих судових рішень в цій частині.

Разом з тим, Суд позбавлений можливості змінити оскаржені рішення чи ухвалити нове, оскільки у даному випадку внаслідок неврахування правового висновку Верховного Суду докази підставності та обґрунтованості розрахунку позивача (з урахуванням такого висновку) залишилися недослідженими судами попередніх інстанцій, в той час як суд касаційної інстанції в силу приписів частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України права на такі дії немає.

З огляду на викладене заявлена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України в межах здійснення касаційного провадження у цій справі підтвердилась.

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Пунктом 2 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно із пунктом 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

За таких обставин Суд вважає за необхідне касаційну скаргу відповідача задовольнити частково, рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції у даній справі скасувати в частині стягнення 311 953,76 грн пені, 20 503,48 грн 3% річних, 15 129,55 грн інфляційних втрат та 5 213,80 грн судового збору, і справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи судам слід урахувати наведене у цій постанові, дослідити та об`єктивно оцінити аргументи учасників справи і всі зібрані у справі докази в їх сукупності, всебічно і повно з`ясувати фактичні обставини справи та, залежно від встановленого, прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

7. Судові витрати

Відповідно до статті 315 Господарського процесуального кодексу України у постанові суду касаційної інстанції повинен бути зазначений розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що в даному випадку справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції, розподіл судових витрат Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 316, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", від імені якого діє філія "Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2025 у справі № 910/16367/23 скасувати в частині стягнення 311 953,76 грн пені, 20 503,48 грн 3% річних, 15 129,55 грн інфляційних втрат та 5 213,80 грн судового збору, а справу № 910/16367/23 в цій частині передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.М. Губенко

Судді І.Д. Кондратова

В.І. Студенець