ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 р. м. Ужгород Справа № 907/355/25

Суддя Господарського суду Закарпатської області Андрейчук Л.В., розглянувши матеріали справи

за позовом Ужгородської міської ради, м. Ужгород Закарпатська область, код ЄДРЮОФОПтаГФ: 33868924

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "МСМБУД, м. Ужгород Закарпатська область, код ЄДРЮОФОПтаГФ: 35561312

про стягнення 2 681 509,91 грн

Секретар судового засідання Райніш М.І.

За участі представників сторін:

від позивача - Данканич Андрій Еміліянович, представник в порядку самопредставництва;

від відповідача - Тодавчич Галина Іванівна, адвокат, ордер серії АО № 1179639 від 12.06.2025

СУДОВІ ПРОЦЕДУРИ:

Ужгородська міська рада заявила позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "МСМБУД про стягнення суми безпідставно збережених коштів в розмірі 2 681 509,91 грн, що належить сплатити за використання земельної ділянки в період з 15.05.2020 - 10.07.2023.

Ухвалою суду від 01.04.2025 позовну заяву залишено без руху та встановлено строк для усунення виявлених у ній недоліків.

На адресу Господарського суду Закарпатської області надійшла заява позивача вх. № 02.3.1-02/3255/25 від 07.04.2025 року про усунення недоліків позовної заяви, за наслідками розгляду якої суд дійшов висновку, що позивач усунув виявленні у позовній заяві недоліки.

Ухвалою суду від 08.04.2025 відкрито провадження у справі, постановлено розглянути спір за правилами загального позовного провадження, встановлено строки для подання сторонами заяв по суті спору та призначено підготовче засідання.

В призначене на 07.05.025 р. на 15:00 год. судове засідання відповідач не з`явився, про причини неявки не повідомили.

У встановлений судом строк відповідач не скористався наданим йому правом надати суду відзив на позов, хоча був повідомлений своєчасно та належним чином. Вказана ухвала суду від 08.04.2025 р. була надіслана відповідачу рекомендованим листом, що підтверджується відтиском печатки про відправлення на зворотному боці ухвали, на адресу місцезнаходження відповідача, вказану у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, таке повернуто до суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання».

Ухвалою суду від 07.05.2025 (вх. № 02.3.1-02/3846/25) суд закрив підготовче провадження та призначив судовий розгляд справи по суті на 12 червня 2025 р. на 10:30 год.

Засідання 12.06.2025 не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці (до 08.08.2025 включно). Наступне засідання призначено на 02 вересня 2025 р. на 15:00 год.

29.08.2025 позивачем подано клопотання про поновлення строку на подання доказів від 26.08.2025 (вх. № 02.3.1-02/7603/25), за наслідками розгляду котрого судом постановлено ухвалу від 02.09.2025, відповідно до котрої Ужгородській міській раді поновлено процесуальний строк для подання письмових доказів та долучено письмові докази до матеріалів справи.

01.09.2025 відповідачем подано клопотання про поновлення строку на подання доказів від 01.09.2025 (вх. № 02.3.1-02/7647/25), за наслідками розгляду котрого судом постановлено ухвалу від 02.09.2025, відповідно до котрої Товариству з обмеженою відповідальністю "МСМБУД поновлено процесуальний строк для подання письмових доказів та долучено письмові докази до матеріалів справи.

В судове засідання від 02.09.2025 сторони з`явилися. Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, представник відповідача проти позовних вимог заперечив.

Судом встановлено, що зібраних в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення, відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), учасникам справи створювались необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Правова позиція позивача.

Позовні вимоги обґрунтовуються посиланням на використання відповідачем земельної ділянки площею 1,4781 га по вул. Висока, 12, м. Ужгороді (кадастровий номер :31:001:0200) в період з 15.05.2020 - 10.07.2023, у зв`язку з чим, за переконанням Ужгородської міської ради Товариство з обмеженою відповідальністю «МСМБУД» зберегло грошові кошти розмірі 2 681 509,91 грн, які мало сплатити за використання земельної ділянки за вказаний період.

У зв`язку з викладеним, за позицією позивача, відповідач, як фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Заперечення (відзив) відповідача.

Відповідач не скористався наданим йому правом надати суду відзив на позов. Проте, відповідачем долучено до матеріалів справи письмові докази, з посиланням на котрі представник відповідача надав пояснення, згідно котрих Товариство з обмеженою відповідальністю "МСМБУД" заперечує проти позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач стверджує про використання земельної ділянки на підставі договору оренди землі № 1407/1 від 25.05.2011 що укладений між Управління майном міста Ужгородської міської ради та ТОВ «МСМБУД» строком до 14.05.2020.

Також зауважує, що після припинення договору оренди, земельна ділянка не поверталась орендодавцю, відтак безпідставне використання вказаної земельної ділянки з боку відповідача не здійснювалося і не здійснюється.

За таких обставин, відповідач вважає відсутніми правові підстави для задоволення позову Ужгородської міської ради про стягнення безпідставно збережених коштів на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Матеріалами справи встановлено, що 27.11.2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено уточнюючі відомості про набуття ТОВ «МСМБУД» права власності на об`єкти нерухомого майна: будівлю готелю «Дружба» літ. А загальною площею 4092,1 м.кв. та котельню літ. Б загальною площею 70,3 м.кв.

Згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вказані об`єкти знаходились на земельній ділянці комунальної форми власності площею 1,4781 га, з кадастровим номером :31:001:0200, для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування, за адресою: м. Ужгород, вул. Висока, 12.

Зазначена земельна ділянка в спірний період з 15.05.2020 - 10.07.2023 була сформованою як об`єкт цивільних прав, в порядку встановленому статтею 79-1 Земельного кодексу України із визначенням її площі, меж та внесенням інформації про неї до Державного земельного кадастру з присвоєнням кадастрового номеру :31:001:0200.

Площа земельної ділянки з кадастровим номером :31:001:0200 складає 1,4781 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування, за адресою: м. Ужгород, вул. Висока, 12.

18.05.2023 постійно діючою комісією з перевірки умов використання земельних ділянок комунальної форми власності проведено обстеження умов використання земельної ділянки площею 1,4781 га з кадастровим номером :31:001:0200, за адресою: м. Ужгород, вул. Висока, 12.

Комісією встановлено, що на земельній ділянці розміщено 4-х поверхову будівлю готелю Дружба (літ. А), що використовується ТОВ «МСМБУД» в комерційних цілях. На іншій частині території розміщено одноповерхову будівлю котельні літ. Б, облаштовано майданчики для відпочинку відвідувачів та стоянки транспортних засобів.

Судом встановлено, що на земельній ділянці площею 1,4781 га з кадастровим номером :31:001:0200, за адресою: м. Ужгород, вул. Висока, 12, окрім будівлю готелю Дружба (літ. А) площею 4092,1 м.кв. та котельні (літ. Б) площею 70,3 м.кв., знаходиться також будівля ЗТП № 137 площею 43,9 м.кв., що належить ПрАТ «Закарпаттяобленерго».

Разом з цим, зазначаючи, що в період з 15.05.2020 по 10.08.2023 між Ужгородською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "МСМБУД" не укладалося жодних договорів оренди земельної ділянки комунальної форми власності з кадастровим номером :31:001:0200, позивач наголошує на тому, що Товариство з обмеженою відповідальністю "МСМБУД" до моменту поділу земельної ділянки, використовувало її без належної на те правової підстави.

Відтак, за доводами позивача, з урахуванням неведених вище обставин відповідач зобов`язаний відшкодувати на підставі положень статті 1212 ЦК України безпідставно збережені кошти, за користування земельною ділянкою під належним йому нерухомим майном у заявленій до стягнення сумі.

Проте, судом встановлено, 25.05.2011 року між Управлінням майном міста Ужгородської міської ради (правонаступником якого відповідно до рішення Ужгородської міської ради №425 від 07.09.2021 «Про реорганізацію виконавчих органів міської ради» є Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради), як Орендодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «МСМБУД» , як Орендарем укладено договір оренди землі №1407/1.

За умовами вказаного договору п. п. 1., 2. Орендодавець надає, а Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку під будівлями та спорудами готелю «Дружба», яка знаходиться за адресою: м. Ужгород, вул. Висока, 12, площею 1,4781 га.

Договір та право оренди по ньому було, та залишається зареєстрованим Закарпатською регіональною філією ДП «Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України, про що у Державному реєстрі земель 17.05.2012 року вчинено запис за №00109.

Відповідно до Акту приймання-передачі у відповідності до п. 21 Договору оренди, Орендодавцем передано, а Орендарем прийнято в строкове платне володіння та користування земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: м. Ужгород, вул. Висока, 12 площею 1.4781 га.

Пунктом 8 Договору встановлено строк його дії до 14.05.2020.

Пунктом 30 абз. 8 (обов`язки Орендаря) регламентовано, що у разі неповернення земельної ділянки в зазначений термін здійснити плату за фактичне користування земельною ділянкою. Плата за землю в цьому випадку вноситься у розмірах, визначених цим договором.

Судом також встановлено, що станом на дату подання позовної заяви, між територіальною громадою міста та Товариством з обмеженою відповідальністю "МСМБУД" не складено та не підписано жодного документу (акту) про повернення земельної ділянки, котру було передано в строкове платне використання одночасно з підписанням договору оренди землі № 1407/1 від 25.05.2011 року.

НОРМАТИВНО-ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ ТА ОЦІНКА СУДУ

Щодо кваліфікації правовідносин сторін.

Дослідивши правову природу спірних правовідносин з урахуванням фактичних та правових підстав заявлених позовних вимог, а також заперечень проти них, надаючи оцінку всім обставинам справи у їх сукупності, оцінивши всі надані сторонами на підтвердження їх вимог докази, суд виходить з наступного.

Предметом судового розгляду даної справи є наявність або відсутність підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача 2 681 509,91 грн безпідставно збережених грошових коштів у вигляді плати за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :31:001:0200 за період з 15.05.2020 по 10.07.2023 (включно).

Відповідно до статей 11, 509 ЦК України,зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Частиною 1 статті 526 ЦК України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами статті 629 ЦК України унормовано, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Так, відповідно до частини 1 статті 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

У контексті положень частин 1, 2 статті 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Зокрема, згідно з приписами статті 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 206 Земельного кодексу України (далі ЗК України) унормовано, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності (частина 1 статті 93 ЗК України).

Відповідно до частини 1 статті 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно зі статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до частини 1 статті 31 Закону України "Про оренду землі" договір оренди припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено.

Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України (частина 4 статті 291 ГК України).

Частиною 1 статті 631 ЦК України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, орендар Товариство з обмеженою відповідальністю «МСМБУД» після припинення (14.05.2020) орендних правовідносин щодо користування земельною ділянкою комунальної форми власності площею 1,4781 га з кадастровим номером :31:001:0200, не повернув таку земельну ділянку орендодавцю - Ужгородській міській раді.

Отже, судом встановлено, що відповідач свого зобов`язання з добровільного повернення об`єкта оренди не виконав та після закінчення строку дії договору оренди (14.05.2020) продовжив користування орендованою земельною ділянкою по 10.08.2023, а саме до моменту поділу даної земельної ділянки на одинадцять інших об`єктів. Зазначені обставини під час розгляду справи не заперечувалися як позивачем, так і відповідачем.

Так, правовідносини оренди (найму) врегульовані положеннями глави 58 "Найм (оренда)" розділу 111 "Окремі види зобов`язань" книги п`ятої "Зобов`язальне право" ЦК України.

Згідно із частиною 1 статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частинами 1 та 6 статті 283 ГК України (посилання на норми ГК України в редакції чинній станом на дату виникнення правовідносин) визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У частині 1 статті 31 Закону України "Про оренду землі" законодавець як істотні умови договору оренди, визначив, зокрема, строк, на який укладається договір оренди; орендну плату з урахуванням її індексації.

За частиною 1 статті 773 ЦК України на наймача покладений обов`язок користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору.

Частиною 1 статті 763 ЦК України встановлене загальне правило, за яким договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, є однією з підстав його припинення (частина 1 статті 31 Закону України "Про оренду землі").

Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму ЦК України.

Частиною 1 статті 785 ЦК України передбачено, що в разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

За змістом наведених норм із закінченням строку договору найму (оренди), на який його було укладено, за наявності заперечень наймодавця щодо подальшого користування наймачем майном, договір є припиненим, що означає припинення дії (чинності) для сторін всіх його умов, а їх невиконання (невиконання окремих його умов) протягом дії договору оренди є невиконанням зобов`язання за цим договором, що має відповідні наслідки (настання відповідальності за невиконання чи неналежне виконання обов`язків під час дії договору тощо), однак не зумовлює продовження дії (чинність) договору в цілому або тих його умов, що не були виконані (неналежно виконані) стороною (сторонами).

Частиною 1 статті 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Зі змісту наведених норм вбачається, що договір оренди є підставою виникнення права наймача (орендаря) користуватися орендованим майном упродовж строку його дії зі сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору; а припинення такого договору є підставою виникнення обов`язку наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Користування майном за договором оренди є правомірним, якщо воно відповідає його умовам та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмета найму та суб`єктів договірних правовідносин.

Відносини найму (оренди) у разі неправомірного користування майном можуть регулюватися умовами договору, що визначають наслідки неправомірного користування майном, та нормами законодавства, які застосовуються до осіб, які порушили зобов`язання у сфері орендних відносин.

Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 ЦК України. Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок негайно повернути наймодавцеві річ.

Після спливу строку дії договору оренди невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною 2 статті 785 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

Таким чином, користування майном після припинення договору оренди є таким, що здійснюється не відповідно до його умов неправомірне користування майном, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за договором найму (оренди) і регулятивним нормам ЦК України.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма статті 762 ЦК України ("Плата за користування майном) і охоронна норма частини 2 статті 785 ЦК України ("Обов`язки наймача у разі припинення договору найму") не можуть застосовуватися одночасно, адже орендар не може мати одночасно два обов`язки, які суперечать один одному: сплачувати орендну плату, що здійснюється за правомірне користування майном, і негайно повернути майно.

Отже, положення пункту 3 частини 1 статті 3 та статті 627 ЦК України про свободу договору не застосовуються до договорів оренди в тій їх частині, якою передбачені умови щодо здійснення орендної плати за період від моменту припинення дії договору до моменту повернення орендованого майна, оскільки сторони в такому випадку відступають від положень актів цивільного законодавства (стаття 6 ЦК України).

Неврахування таких висновків щодо застосування положень цивільного та господарського законодавства на практиці призводить до того, що з орендаря, який після припинення строку дії договору оренди не повернув майно орендодавцю на його вимогу, фактично стягується потрійний розмір орендної плати, а саме: безпосередньо орендна плата, а також неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Наведений підхід у регулюванні орендних правовідносин, вочевидь, не узгоджується з такими загальними засадами цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України).

З викладеного вбачається, що обов`язок орендаря сплачувати орендну плату за користування орендованим майном зберігається до припинення договору оренди (до спливу строку його дії), оскільки орендна плата є платою орендаря за користування належним орендодавцю майном та відповідає суті орендних правовідносин, що полягають у строковому користуванні орендарем об`єктом оренди на платній основі.

Водночас, неустойка, стягнення якої передбачено частиною 2 статті 785 ЦК України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору оренди якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення вказаного договору, коли користування майном стає неправомірним. Для притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до зазначеної відповідальності необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 ЦК України. Тобто суду необхідно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але не виконав цього обов`язку зі своєї вини.

Таким чином, яким би способом в договорі оренди не регламентувалися правовідносини між сторонами у разі невиконання (несвоєчасного виконання) наймачем (орендарем) обов`язку щодо повернення речі з найму (оренди) з її подальшим користуванням після припинення такого договору, проте ці правовідносини не можуть врегульовуватись іншим чином, ніж визначено частиною 2 статті 785 ЦК України (зокрема, з установленням для наймача (орендаря) будь-якого іншого (додаткового) зобов`язання, окрім того, що передбачений вказаною нормою).

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19.

Право наймодавця вимагати оплати неустойки відповідно до частини 2 статті 785 ЦК України та обов`язок наймача сплачувати таку неустойку зберігається до моменту повернення наймачем наймодавцю орендованого майна. Винятком з такого правила можуть бути, зокрема, підтверджені належними доказами неправомірні дії (бездіяльність) наймодавця, спрямовані на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно та оформити повернення наймачем орендованого майна, про що зроблено висновок Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 28.08.2018 у справі №913/155/17 та об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 13.12.2019 у справі № 910/20370/17.

Крім того, у постанові від 06.02.2020 у справі № 915/1429/19 Верховним судом зазначено, що визначальним для застосування частини 2 статті 785 ЦК України у спірних правовідносинах є саме факт неповернення об`єкта найму наймодавцю, а не факт користування/не користування наймачем об`єктом найму, оскільки поняті "неповернення речі" не є тотожним поняттю "не користування" у правовому сенсі статті 785 ЦК України.

Щодо застосування позивачем способу захисту своїх суб`єктивних прав.

Згідно з частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України закріплено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, згідно з яким кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

Суд зазначає, що у постанові об`єднаної палати у справі від 13.12.2019 №910/20370/17 викладено низку висновків Верховного Суду, зокрема, щодо обрання способу захисту у спірних правовідносинах, щодо захисту порушеного права у разі несвоєчасного повернення майна орендодавцю, щодо предмету доказування при розгляді спорів щодо стягнення неустойки в порядку частини 2 статті 785 ЦК України, у тому числі і висновку щодо тягаря доказування, зокрема, чи спростовано відповідачем-орендарем належними та достатніми доказами відсутність його вини у простроченні повернення орендованого майна позивачу-орендодавцю.

Об`єднана палата у означеній постанові наголосила, що до предмета доказування при вирішенні спорів щодо стягнення неустойки в порядку, передбаченому частиною 2 статті 785 ЦК України, як подвійної плати за користування орендованим майном після спливу строку дії договору оренди або його розірвання належать обставини, пов`язані з невжиттям орендарем належних заходів щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди за наслідком припинення орендних правовідносин, за відсутності умов, які б перешкоджали орендарю вчасно повернути майно орендодавцю у визначений договором оренди строк; умисним ухиленням орендаря від обов`язку щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди; утриманням орендованого майна у володінні орендаря та перешкоджанням орендарем у доступі орендодавця до належного йому об`єкта оренди; відсутністю з боку орендодавця бездіяльності та невчиненням ним дій, спрямованих на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно від орендаря та оформити повернення наймачем орендованого майна.

Крім того Верховний Суд неодноразово наголошував, що обставини вчинення орендарем дій із повернення орендованого майна та відсутність у нього умислу на ухилення від повернення об`єкта оренди виключають можливість застосування орендодавцем до орендаря відповідальності у вигляді неустойки в порядку частини 2 статті 785 ЦК України.

Така правова позиція Верховного Суду є сталою та послідовною і наведена, зокрема, у численних постановах Суду, у тому числі і у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.12.2019 у справі № 910/20370/17.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач обрав способом захисту своїх прав стягнення з відповідача як фактичного користувача земельної ділянки у спірний період, безпідставно збережених коштів в сумі 2 681 509,91 грн за період з 15.05.2020 по 10.08.2023, визначивши правовою підставою заявленого позову положення частини 1 статті 1212 ЦК України.

Проте, судом враховується, що у даному випадку має місце спеціальне правове регулювання, відповідно до якого з орендаря, що не повертає майно після припинення строку дії договору оренди, стягується саме неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення (частина 2 статті 785 ЦК України), але не допускається стягнення за той самий період орендної плати за її користування, у тому числі і у вигляді безпідставно збережених коштів з посиланням на визначене статтею 1212 ЦК України правове регулювання.

Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.

Приймаючи до уваги викладене, вимога про стягнення з орендаря, який не повернув майно після припинення строку дії договору оренди, суми безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати не підлягає задоволенню, а здійснення розрахунків позовних вимог суми заборгованості з орендної плати після припинення дії договору, не відповідають наведеним вище висновкам.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі №910/12525/20.

Враховуючи наведене вище, позовні вимоги про стягнення з відповідача суми безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати в порядку частини 1 cтатті 1212 ЦК України задоволенню не підлягають.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною 1 статті 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 ГПК України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У статті 76 ГПК України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5 статті 236 ГПК України).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія А, № 303-А. пункт 29).

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27.09.2001).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до положень статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень статті 74 ГПК України.

Згідно зі статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З урахуванням висновків, до яких дійшов суд при вирішенні даного спору, суду не вбачається за необхідне надавати правову оцінку кожному із доводів наведених учасниками судового процесу, оскільки їх оцінка не може мати наслідком спростування таких висновків суду.

Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, розглянувши спір на підставі поданих учасниками доказів, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, а відтак в задоволенні позову слід відмовити.

Розподіл судових витрат.

Витрати зі сплати судового збору відповідно до вимог статті 129 ГПК України покладаються на позивача.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 13, 42, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 129, 236, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

На підставі статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

Апеляційна скарга на рішення суду згідно зі статтею 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Вебадреса сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі - http://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення складено та підписано 04.09.2025

СУДДЯ Любомир АНДРЕЙЧУК