УХВАЛА

04 вересня 2025 року

м. Київ

cправа № 922/4321/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В.А. (головуючого), Берднік І.С., Міщенка І.С.

розглянувши матеріали касаційної скарги Державного біотехнологічного університету

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 01.08.2025 (у складі колегії суддів: Попков Д.О. (головуючий), Істоміна О.А., Стойка О.В.)

та рішення Господарського суду Харківської області від 10.03.2025 (суддя Лаврова Л.С.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут»

до Державного біотехнологічного університету

про стягнення заборгованості за договором про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг № 11053 від 01.04.2021

ВСТАНОВИВ:

21.08.2025 через систему "Електронний суд" до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга Державного біотехнологічного університету на постанову Східного апеляційного господарського суду від 01.08.2025 (повний текст складено 01.08.2025) та рішення Господарського суду Харківської області від 10.03.2025 у справі № 922/4321/24.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з наступного.

Приписами пункту 1 частини першої статті 287 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Частиною п`ятою статті 12 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно із частини сьомої статті 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Пунктом 1 частини першої статті 163 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2024 установлюється у розмірі 3 028,00 грн.

Предметом позову у справі № 922/4321/24 є стягнення заборгованості у розмірі 114 464,23 грн, що є меншим 500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн х 500 = 1 514 000,00 грн станом на 01.01.2025), а відтак у розумінні наведених положень Господарського процесуального кодексу України на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції у цій справі не може бути подано касаційної скарги, якщо не наведено обґрунтування підстав, що перелічені у пункті 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

У поданій касаційній скарзі не наведено належного обґрунтування випадків, передбачених підпунктами "а" - "г" пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, за яких судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб можуть бути переглянуті у касаційному порядку.

У касаційній скарзі заявник посилався на те, що подана ним касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики та має виняткове значення для скаржника. (підпункти "а" та "в" пункту 2 частини третьої статті 287).

Скаржник в обґрунтування фундаментальності правової проблеми, що розглядається у спорі зазначає:

"… навіть у випадку, коли сторони врегульовуючи всебічно та повно спір щодо погашення суми заборгованості не обговорили питання про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, то спір в цілому щодо сплати боргу, до якого вони входять, вважається врегульованим та кредитор втрачає право вимагати їх стягнення, як за окремими зобов`язаннями…"

Таким чином, правове питання, яке підлягає вирішенню у цьому спорі можна було б сформулювати наступним чином:

"Чи можливе стягнення 3% річних та інфляційних втрат за простроченим грошовим зобов`язанням, за умови що раніше, в межах іншого судового спору, предметом якого було стягнення боргу без урахування 3% річних та інфляційних втрат, було укладено мирову угоду, якою такий спір було врегульовано?"

У той же час, Судами попередніх інстанцій у цій справі були винесені рішення про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за зобов`язанням, щодо якого була укладена мирова угода в межах іншої справи, що, на погляд Скаржника, дискредитує інститут мирової угоди як гарантії стабільності, остаточного та повного врегулювання спору, а тому є свідченням наявності фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

З цього приводу, колегія суддів зазначає, що Скаржник у межах справи № 922/2383/22 не був позбавлений можливості запропонувати іншій стороні вийти за предмет спору і врегулювати питання стягнення 3% річних та інфляційних втрат у мировій угоді. Одним із принципів господарського судочинства є його диспозитивність, що виражається у тому, що кожен учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина друга статті 14 Господарського процесуального кодексу України). Таким чином, врегулювання чи неврегулювання питань, що виходять за межі спору в мировій угоді, є правом та відповідальністю кожної сторони, а тому твердження заявника про наявність фундаментальність правової проблеми є необґрунтованими.

В той же час, посилання заявника в касаційній скарзі на пункти 1, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України можуть бути підставами касаційного оскарження судових рішень згідно з положеннями частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, проте не можуть автоматично розцінюватись Судом як виключний випадок для касаційного перегляду справи у розумінні частини третьої зазначеної норми.

Таким чином, скаржником не обґрунтовано, в чому саме полягає фундаментальне значення даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Стосовно "виняткового значення" справи для учасника справи, то ВС зазначив: у даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

Серед таких обставин скаржник зазначив про зменшення бюджетних надходжень до установи, регулярні обстріли міста Харків, а також велику заборгованість скаржника перед третіми особами на загальну суму 14 858 189,65 грн.

Суд зазначає, що наразі значна кількість установ працює умовах обмежених бюджетних надходжень, регулярних обстрілів та/або має заборгованість перед третіми особами, тому вказані обставини за замовчуванням не можуть свідчити про виключну значимість спору для скаржника, з урахуванням ціни позову.

Оцінивши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що посилання скаржника на положення підпункту "а" і "в" пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України є необґрунтованими, оскільки предмет спору не містить обґрунтованих фактичних передумов для віднесення справи до категорії винятково значимих. Крім того, наведені скаржником в касаційній скарзі обставини не дають підстав для висновку, що справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Аналогічне положення закріплено у частині першій статті 17 Господарського процесуального кодексу України, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; "Brualla Gomez de la Torre v. Spain" (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

За змістом пункту 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Отже, закон надає Верховному Суду право використовувати процесуальні фільтри, закріплені в статті 287 Господарського процесуального кодексу України, що повністю узгоджується з прецедентною практикою ЄСПЛ, положеннями статті 129 Конституції України, завданнями і принципами господарського судочинства.

Таким чином, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державного біотехнологічного університету у справі № 922/4321/24, на підставі пункту 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 116, 119, 234, 242, 288, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державного біотехнологічного університету на постанову Східного апеляційного господарського суду від 01.08.2025 та рішення Господарського суду Харківської області від 10.03.2025 у справі № 922/4321/24.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв

Судді І. Берднік

І. Міщенко