ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" вересня 2025 р. Справа № 916/2069/25
Господарський суд Одеської області у складі судді Нікітенка С.В. розглянувши справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДЕСАПРОММАШІМПОРТ ЛТД" (65033, м. Одеса, вул. Аеропортівська, 9; ),

до: Приватного підприємства "Ю-Г" (65016, м. Одеса, пров. Ванний, 5-а; ),

про стягнення 297000 грн.

Розгляд справи здійснюється без повідомлення (виклику) учасників справи.

Обставини справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю "ОДЕСАПРОММАШІМПОРТ ЛТД" звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до приватного підприємства "Ю-Г" про стягнення заборгованості у розмірі 297000,00 грн. Судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4455,00 грн та витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 10000,00 грн позивач просить суд стягнути з відповідача.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.05.2025 справу № 916/2069/25 передано на розгляд судді Господарського суду Одеської області Нікітенку С.В.

Ухвалою від 02.06.2025 суд прийняв позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю "ОДЕСАПРОММАШІМПОРТ ЛТД" до розгляду та відкрив провадження у справі № 916/2069/25. Цією ж ухвалою суд запропонував відповідачу підготувати та надати до суду і одночасно надіслати позивачеві відзив на позовну заяву, оформлений з урахуванням вимог, встановлених ст. 165 ГПК України, протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали суду. Встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив із урахуванням вимог ст. 166 ГПК України протягом 10 днів з дня отримання відзиву. Встановлено відповідачу строк для подання заперечень із урахуванням вимог 167 ГПК України, протягом 10 днів з дня отримання відповіді на відзив. Зобов`язав відповідача повідомити суду офіційну електронну адресу або адресу електронної пошти. Роз`яснено сторонам про можливість звернення до суду з клопотанням про призначення проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін у строки, визначені ч. 7 ст. 252 ГПК України.

02 липня 2025 року до суду від позивача у справі надійшло клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу, в якому позивач просить суд у разі задоволення позову у справі № 916/2069/25 стягнути витрати на професійну правничу допомогу з приватного підприємства «Ю-Г» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОДЕСАПРОММАШІМПОРТ ЛТД» (Код ) у розмірі 10000,00 грн.

Вказане клопотання суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.

Частиною 11 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) встановлено, що у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

У Перехідних положеннях ГПК України, а саме у підпункті 17.1 пункту 17 встановлено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подання, реєстрація, надсилання процесуальних та інших документів, доказів, формування, зберігання та надсилання матеріалів справи здійснюються в паперовій формі.

Ухвала суду про відкриття провадження у справі надсилались судом рекомендованим листом на адресу місцезнаходження відповідача та на електронну адресу позивача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Зазначена ухвала суду не отримана відповідачем у справі, про що свідчить повернуте на адресу суду поштове повідомлення з відміткою пошти „адресат відсутній за вказаною адресою (т. 1, а.с. 53-55).

Станом на 03.09.2025 від відповідача у справі відзив на позовну заяву до суду не надходив.

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами.

Судом враховано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

З огляду на викладене, з метою дотримання принципів господарського судочинства, суд розглянув справу в межах розумного строку.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Матеріали справи свідчать, що 01 жовтня 2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю ОДЕСАПРОММАШІМПОРТ ЛТД (надалі орендодавець або позивач) і приватним підприємством Ю-Г (надалі орендар або відповідач) був підписаний Договір оренди № 18 (надалі Договір).

Відповідно до умов п. 1.1. Договору орендодавець зобов`язується передати орендареві в термінове платне користування нежитлове приміщення, розташоване за адресою: м. Одеса вул. Аеропортівська, 9, складською площею 450 кв.м., на території, що охороняється.

Відповідно до умов п. 2.1. Договору майно передається орендареві і повертається орендодавцеві шляхом складання акту прийому-передачі.

Відповідно до умов п. 3.1. Договору орендна плата становить 27000,00 грн за один місяць оренди, в т.ч. ПДВ 20 % 4500 грн (з розрахунку 60,00 грн/міс/кв.м. площі, у т.ч. ПДВ).

Згідно умов п. 3.3. Договору орендар здійснює оплату орендної плати за даною угодою у безготівковій формі розрахунків шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті України на поточний рахунок орендодавця не пізніше 5 (п`ятого) числа місяця наступного за розрахунковим.

Термін дії цього Договору 3 роки з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі приміщення (п. 7.1. Договору).

Сторонами підписано акт прийому-передачі приміщення за договором оренди № 18 від 01.10.2021.

Згідно цього акту позивач передав, а відповідач прийняв приміщення, розташоване за адресою: м. Одеса вул. Аеропортівська, 9, складською площею 450 кв.м.

Позивач зазначає, що у провадженні Господарського суду Одеської області перебувала справа № 916/637/24 за позовом ТОВ "ОДЕСАПРОММАШІМПОРТ ЛТД" до ППЮ-Г про стягнення 706617,27 грн. У справі № 916/637/24, позивач, посилаючись на невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо своєчасної оплати орендної плати за договором оренди № 18 від 01.10.2021, через що утворилась заборгованість в сумі 533500,00 грн.

Рішенням від 16.04.2024 позовні вимоги у справі № 916/637/24 задоволено частково, стягнуто з ПП Ю-Г на користь ТОВ "ОДЕСАПРОММАШІМПОРТ ЛТД" 533500,00 грн боргу та 8002,50 грн витрат зі сплати судового збору, в решті позову відмовлено. Також у рішенні від 16.04.2024 у справі № 916/637/24 суд дійшов висновку, що договір № 18 від 01.10.2021 є нікчемним. Рішення суду від 16.04.2024 у справі № 916/637/24 набрало законної сили 07.05.2024.

Також у провадженні Господарського суду Одеської області перебувала справа № 916/3244/24 за позовом ТОВ "ОДЕСАПРОММАШІМПОРТ ЛТД" до ПП Ю-Г про стягнення 162000,00 грн та зобов`язання повернути приміщення.

Рішенням від 09.10.2024 позовні вимоги у справі № 916/3244/24 задоволено повністю. Рішення суду від 09.10.2024 у справі № 916/3244/24 набрало законної сили 08.11.2024.

Позивач зазначає, що станом на дату звернення до суду з цим позовом відповідач не повернув позивачу приміщення за адресою: м. Одеса, вул. Аеропортівська, 9, складською площею 450 кв. м., та все ще продовжує користуватись цим приміщенням без укладання нового договору, чим ухиляється від сплати за користування приміщенням. Позивач не може користуватися приміщенням, яке належить йому на праві приватної власності та не може здати приміщення в оренду іншому наймачу.

29 січня 2025 року постановою приватного виконавця Виконавчого округу Одеської області Притуляка В.М. при примусовому виконанні наказу у справі № 916/637/24 та № 916/3244/24 було описано та накладено арешт на майно боржника - Приватного підприємства Ю-Г, яке знаходиться за адресою м. Одеса, вул. Аеропортівська, 9.

28 лютого 2025 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Притуляком В.М. було складено акт, відповідно до якого виходом приватного виконавця за адресою м. Одеса, вул. Аеропортівська, буд. 9, було виявлено, що рухоме майно боржника є цілісним.

23 травня 2025 року представником позивача адвокатом Ткаченком Є.В. було направлено адвокатський запит до приватного виконавця Виконавчого округу Одеської області Притуляка В.М. щодо стану виконавчих проваджень з виконання рішень Господарського суду Одеської області у справі № 916/637/24, яким стягнуто з відповідача 533500, 00 грн боргу та у справі № 916/3244/24, яким стягнуто 162000,00 грн.

23 травня 2025 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Притуляком В.М. надано відповідь на адвокатський запит, з якої слідує, що виконавчі провадження відкриті за наказами у справах № 916/637/24 та № 916/3244/24 не завершені, рухоме майно, належне відповідачу знаходиться за адресою м. Одеса, вул. Аеропортівська. 9.

Позивач вказує, що з матеріалів виконавчого провадження та відповіді на адвокатський запит слідує, що рухоме майно, належне відповідачу перебуває у приміщенні за адресою м. Одеса, вул. Аеропортівська, буд. 9.

Оскільки відповідач продовжує користуватись приміщенням та не сплачує оренду плату з липня 2024 року по травень 2025 року, у останнього за цей період утворилась заборгованість за користування нерухомим майном у розмірі 297000,00 грн (11 місяців*27000,00 грн).

Отже, заборгованість приватного підприємства Ю-Г перед товариством з обмеженою відповідальністю "ОДЕСАПРОММАШІМПОРТ ЛТД" за одинадцять місяців користування приміщенням складає - 297000,00 грн, а тому, позивач вважає, що наявні підстави для стягнення в судовому порядку боргу з відповідача, як безпідставно набутого майна у зв`язку з користуванням відповідачем приміщенням.

Дані обставини стали підставою для звернення позивача з позовною заявою до суду.

Таким чином, виник спір, який підлягає вирішенню у судовому порядку.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "ОДЕСАПРОММАШІМПОРТ ЛТД" підлягають задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Положеннями ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

Суд звертає увагу, що рішенням від 16.04.2024 позовні вимоги у справі № 916/637/24 задоволено частково, стягнуто з ПП «Ю-Г» на користь ТОВ "ОДЕСАПРОММАШІМПОРТ ЛТД" 533500,00 грн боргу та 8002,50 грн витрат зі сплати судового збору, в решті позову відмовлено. Рішення суду від 16.04.2024 у справі № 916/637/24 набрало законної сили 07.05.2024.

Статтею 75 ГПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Важливим є те, що обставини, встановлені у справі, що є преюдиційною, мають належати до предмета доказування, тобто їх встановлення має бути необхідне для вирішення тієї справи. Оскільки предмет доказування спочатку визначається підставами позову, а потім обґрунтовується нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору, то питання про те, чи належав певний факт до предмета доказування, є питанням права, а не факта.

Питання факта це питання про те, чи була наявна/відсутня певна обставина, що має значення для вирішення певного спору. Фактичні обставини встановлюються через доказування. Доказування дає змогу відтворити той чи інший фрагмент дійсності в асортименті значущості для справи (предмет доказування). Юридична ж кваліфікація фактичних обставин здійснюється через співвіднесення певної обставини з певними юридичними нормами. Отже, юридичний факт - це передбачена нормами права конкретна життєва обставина (дія, подія), котра є підставою для настання певних юридичних наслідків. Життєвий факт набуває ознак юридичного внаслідок юридичної кваліфікації, правозастосування. Таким чином, юридичний (правовий) факт - це той же самий життєвий факт, але в контексті наявності його правової регламентації.

Преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Аналогічні висновки викладено у Постанові Верховного Суду від 10.10.2023 у справі № 907/969/22.

Суд зазначає, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

У пунктах 59-62 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/11273/20 вказано, що питання правової визначеності та передбачуваності є невід`ємною складовою верховенства права. Однакове застосування закону забезпечує його загальнообов`язковість, поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Так, при розгляді справи № 916/637/24, господарський суд, з урахуванням приписів ст.ст. 793, 794 ЦК України, встановив, що договір оренди № 18 від 01.10.2021, який укладено на 3 роки, підлягав нотаріальному посвідченню, а право, яке виникає на його підставі державній реєстрації, що сторонами не було виконано. Отже, суд встановив, що договір № 18 від 01.10.2021 є нікчемним, а стягнення заборгованості з орендної плати за нікчемним договором є неможливим.

За таких обставин, суд у справі № 916/637/24, врахувавши правові висновки Верховного Суду, викладені у Постанові від 08.12.2021 у справі № 759/9443/17, задовольнив позовні вимоги про стягнення з відповідача 533500,00 грн, як безпідставно набутого майна у зв`язку з користуванням відповідачем приміщенням позивача.

Суд зазначає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Тлумачення статті 1212 ЦК України дозволяє зробити висновок, що до безпідставно набутого майна набувача, з урахуванням розумності, відноситься користування чужим майном (майном потерпілого). Причому потерпілий, якому належить майно, що користувався набувач, має право вимагати від набувача повернення такого збагачення.

У справі № 916/2069/25, що розглядається, позивач пред`явив позов про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 297000,00 грн (11 місяців*27000,00 грн=297000,00 грн) за користування з липня 2024 року по травень 2025 року нежитловим приміщенням. Відповідач не надав суду заперечень щодо факту користування вказаним приміщенням, як і щодо узгодженого сторонами розміру плати за таке користування. При цьому слід зазначити, що матеріалами справи підтверджується, що сторонами було підписано акт приймання-передачі приміщення.

Більше того, у справі № 916/637/24 господарський суд встановив, що відповідач частково сплачував плату за користування приміщення в узгодженому сторонами розмірі.

Таким чином, до безпідставно набутого відповідачем майна відносяться кошти за користування чужим майном (майном позивача).

За таких обставин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 297000,00 грн, як безпідставно набутого майна у зв`язку з користуванням відповідачем приміщенням позивача.

Відповідно до статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідач позовні вимоги належними та доступними засобами доказування не спростував, а наявні в матеріалах справи докази свідчать про обґрунтованість позовних вимог.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо заявлених позивачем до стягнення судових витрат у розмірі 10000,00 грн, які понесені позивачем за надану професійну правничу допомогу, суд дійшов до таких висновків.

З матеріалів справи слідує, що 25.01.2024 між адвокатською компанією Полонський і Партнери і товариством з обмеженою відповідальністю ОДЕСАПРОММАШІМПОРТ ЛТД (клієнт) укладено договір про надання правової допомоги, згідно з п. 1.1. якого (з урахуванням додаткової угоди № 3 до договору) клієнт доручає, а адвокатська компанія приймає на себе обов`язок надати правову допомогу в об`ємі та на умовах, передбачених цим договором: надання правової допомоги та представництво інтересів ТОВ ОДЕСАПРОММАШІМПОРТ ЛТД у Господарському суді Одеської області, Південно-західному апеляційному господарському суді по господарській справі зі стягнення заборгованості у розмірі 297000,00 грн з приватного підприємства Ю-Г за користування приміщенням за період з липня 2024 року по травень 2025 року.

19 травня 2025 року адвокатська компанія та позивач підписали додаткову угоду № 3 до договору про надання правової допомоги, яка визначає порядок оплати гонорару за надання правової допомоги, а також перелік та вартість послуг.

За умовами цієї додаткової угоди оплата послуг здійснюється протягом п`яти банківських днів після отримання клієнтом рахунку від адвокатської компанії про сплату гонорару (п. 4.1. додаткової угоди).

У матеріалах справи наявний звіт про хід та результати виконання доручення, який складено адвокатською компанією та 30.06.2025 надано клієнту Товариству з обмеженою відповідальністю ОДЕСАПРОММАШІМПОРТ ЛТД.

Заперечень позивача щодо якості отриманих адвокатських послуг матеріали справи не містять.

Згідно опису виконаних робіт, під час надання правової допомоги у справі адвокатом надано позивачу послуги на загальну суму 10000,00 грн.

Суд зазначає, що за змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

За змістом статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частин 3-5 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Порядок розподілу судових витрат визначено статтею 129 ГПК України.

Відповідно до частин 4, 8 статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження обставин щодо понесення судових витрат на правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Отже, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне або майбутнє здійснення таких витрат учасником справи.

Поряд з цим у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 ГПК України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).

За змістом пункту 1 частини другої статті 126 ГПК України, частини восьмої статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29.04.2021 у справі № 916/3904/19.

Близька за змістом правова позиція викладена у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18.

З доказів наявних в матеріалах справи слідує, що позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу із розглядом справи в господарському суді, надано підписаний 25.01.2024 між адвокатською компанією "Полонський і партнери" і ТОВ "ОДЕСАПРОММАШІМПОРТ ЛТД" Договір про надання правової допомоги, додаткову угоду № 3 від 19.05.2025 до договору, звіт про хід та результати виконання доручення від 30.06.2025 та опис виконаних робіт від 30.06.2025.

Відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 129 цього Кодексу.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Такі докази відповідно до частини першої статті 86 ГПК України суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому згідно зі статтею 74 ГПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Подані на підтвердження таких витрат докази мають окремо та у сукупності відповідати вимогам статей 75-79 ГПК України.

Підсумовуючи викладені обставини справи, суд дійшов висновку про те, що надані позивачем докази підтверджують співмірність наданих адвокатом послуг, складності справи, обсяг виконаних робіт, тобто понесені позивачем витрати на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн є доведеним та обґрунтованими.

Враховуючи вищевикладене, витрати позивача пов`язані з правничою допомогою адвоката у розмірі 10000,00 грн покладаються на приватне підприємство "Ю-Г".

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 123, 126, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з приватного підприємства "Ю-Г" (65016, м. Одеса, пров. Ванний, 5-а; ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ОДЕСАПРОММАШІМПОРТ ЛТД" (65033, м. Одеса, вул. Аеропортівська, 9; ) суму заборгованості у розмірі 297000,00 грн, суму судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн та суму судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 4455,00 грн.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-Західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги у строки, визначені ст. 256 ГПК України.

Рішення підписано 04.09.2025.

Суддя Нікітенко С.В.