РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.08.2025Справа № 910/7412/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Полякової К.В., за участі секретаря судового засідання Саруханян Д.С., розглянувши за правилами загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Комунальної організації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Інститут генерального плану м. Києва

до Приватного акціонерного товариства Холдингова компанія Київміськбуд

про стягнення 1243022 грн.

за участі представників:

від позивача: Якимчук М.М.

від відповідача: не з`явився,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальна організація виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Інститут генерального плану м. Києва звернулася до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства Холдингова компанія Київміськбуд, в якій просила стягнути за договором про укладання договору суборенди земельної ділянки на новий строк від 03.04.2023 заборгованість з відшкодування суборендної плати за період з грудня 2024 року по квітень 2025 року в розмірі 408 378,94 грн. та штраф за порушення зобов`язань в розмірі 834 643,06 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Протокольною ухвалою суду від 07.08.2025 закрито підготовче провадження та призначено справи до судового розгляду по суті.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що позивачем не вказано порядок розрахунку суборендної плати за кожен місяць, та не надано розрахунку суми штрафу. Одночасно, відповідач просив зменшити розмір нарахованого штрафу, оскільки сплата штрафу є вкрай важким тягарем для Компанії, не є прямою заборгованістю чи прямими збитками позивача, при цьому розмір штрафу дуже завищений.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

03.04.2023 між позивачем (орендар) та відповідачем (суборендар) укладений письмовий договір про укладання договору суборенди земельної ділянки на новий строк, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соболєвою В.Л. за реєстровим № 558, згідно якого поновлено до 02 листопада 2026 року договір суборенди земельної ділянки укладений між Комунальною організацією виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Інститут генерального плану м. Києва» та Приватним акціонерним товариством «Холдингова компанія «Київміськбуд» посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соболєвою В.Л. 21 лютого 2020 року за реєстровим № 462, на підставі договору оренди земельної ділянки, укладеного між Київською міською радою та Комунальною організацією виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Інститут генерального плану м. Києва», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П. 15 листопада 2006 року за реєстровим №1335у, зареєстрованого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 24 листопада 2006 року за № 72-6-00389, з урахуванням угоди про поновлення, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П. 20 квітня 2017 року за реєстровим № 88 та договору про укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою А.В. 02 листопада 2022 року за реєстровим № 1022 (надалі Договір суборенди).

Відповідно до пункту 1 Договору суборенди предметом договірні відносини між сторонами є передача у платне користування земельної ділянки за кадастровим номером :72:132:0011 за адресою: вул. Митрополита Василя Липківського, 14-а в Солом`янському районі м. Києва на правах суборенди. Відповідно до умов Договору суборенди Комунальна організація виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Інститут генерального плану м. Києва» виступає Стороною «Орендарем», а Приватне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд» виступає стороною «Суборендарем».

У пункті 4.1 договору суборенди вказано, що визначена цим договором суборендна плата за земельну ділянку становить платіж, який суборендар самостійно розраховує та вносить орендарю за користування земельною ділянкою в грошовій формі.

Річна суборендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 3 (трьох) відсотків від її нормативної грошової оцінки (пункту 4.2 договору суборенди).

Відповідно до пункту 4.6 договору суборенди суборендна плата вноситься Відповідачем рівними частинами за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісячно протягом 30 календарних днів що настають за останнім календарним днем податкового (календарного) місяця.

Згідно з пунктом 6.1. договору суборенди сторони підтверджують, що земельна ділянка яка є об`єктом за цим Договором передана в суборенду з 21 лютого 2020 року.

Із матеріалів справи слідує, що позивач направив листами від 22.01.2025 № 312-82, від 18.02.2025 № 312-237, від 20.03.2025 № 312-418, а також у системі MEdok відповідачу рахунки-фактури та акти на відшкодування суборенди земельного податку за період грудень 2024 року квітень 2025 року на загальну суму 408 378,94 грн.

Також, позивач направив відповідачу лист-претензію від 04.04.2025 № 312-482 щодо виконання фінансових зобов`язань з оплати суборенди за період з грудня 2024 року по травень 2025 року в розмірі 408 378,94 грн.

Крім того, до матеріалів справи долучені докази реєстрації позивачем податкових накладних від 31.12.2024 року № 267 на суму 74 521,70 грн., сума ПДВ 12 420,28 грн.; від 31.01.2025 року № 175 на суму 83 464,31 грн., сума ПДВ 13 910,72 грн.; від 28.02.2025 року № 251 на суму 83 464,31 грн., сума ПДВ 13 910,72 грн.; від 31.03.2025 року № 304 на суму 83 464,31 грн., сума ПДВ 13 910,72 грн.; від 30.04.2025 року № 166 на суму 83 464,31 грн., сума ПДВ 13 910,72 грн.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, оплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).

Відповідно до статті 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 3 статті 760 ЦК України визначено, що особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

У частинах 1, 5 статті 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця (крім випадків, визначених законом). Якщо протягом одного місяця орендодавець не надішле письмового повідомлення щодо своєї згоди чи заперечення, орендована земельна ділянка або її частина може бути передана в суборенду.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

За змістом ст. 15 Закону України «Про оренду землі», орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату є однією з істотних умов договору оренди землі.

Згідно з абзацом 7 частини 2 статті 25 Закону України «Про оренду землі» орендар зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку.

Із матеріалів справи слідує, що відповідач не здійснював сплату суборендної плати за земельну ділянку за період грудень 2024 року квітень 2025 року на загальну суму 408 378,94 грн.

Судом ураховані зауваження відповідача про те, що позивачем не вказано порядок розрахунку суборендної плати за кожен місяць, а також не надано доказів на підтвердження нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Водночас, за змістом пункту 4.1 договору суборенди суборендна плата за земельну ділянку становить платіж, який суборендар самостійно розраховує та вносить орендарю за користування земельною ділянкою в грошовій формі.

Таким чином, саме на відповідача покладений договірний обов`язок із розрахунку та сплати позивачу суборендної плати за земельну ділянку, належного виконання якого матеріали справи не містять.

У свою чергу, позивачем зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні щодо компенсації понесених витрат по оренді земельної ділянки за позовний період на загальну суму 408 378,94 грн.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача 408 378,94 грн. заборгованості зі суборендної плати за земельну ділянку за кадастровим номером :72:132:0011 за адресою: вул. Митрополита Василя Липківського, 14-а в Солом`янському районі м. Києва.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача штраф за порушення зобов`язань в розмірі 834 643,06 грн. згідно з пунктом 4.8 договору суборенди.

Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 ЦК України).

Пунктом 4.8 договору суборенди погоджено, що у разі невнесення суборендної плати у строки визначені цим договором, Відповідачем у 10-денний строк сплачується штрафу розмірі 100 відсотків річної суборендної плати встановленої п. 4 цього Договору.

Отже, штраф у розмірі 100 відсотків річної суборендної плати становить 834 643,06 грн., виходячи з розміру встановленої у пункті 4 договору суборенди суборендної плати за місяць у розмірі 83 464,31 грн. згідно з зареєстрованими позивачем податковими накладними.

У той же час, відповідач у відзиві на позовну заяву просив зменшити розмір нарахованого штрафу, посилаючись на завищений розмір штрафу, що не є прямою заборгованістю чи прямими збитками позивача.

За частиною другою статті 216 Господарського кодексу України (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 ГК України).

За частинами першою та другою статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Відповідно до частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Згідно з положеннями ст. 218 ГК України у разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.05.2020 у справі № 918/289/19, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним із завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Однією із функцій неустойки є компенсаторна функція (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 303/2408/16-ц).

Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 та послідовно у низці постанов Верховного Суду.

Суд зауважує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Отже, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.05.2019 у справі № 916/2268/18 та від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18).

Приймаючи до уваги розмір нарахованого штрафу та суму основного боргу, виходячи із засад справедливості, добросовісності, розумності, пропорційності та співмірності, суд дійшов висновку зменшити розмір штрафу на 50 %, тобто до суми 417321,53 грн.

Як зауважено в постанові Верховного Суду від 10.08.2023 у справі № 910/8725/22, у питаннях підстав для зменшення розміру неустойки не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Понесені позивачем витрати по оплаті судового збору відповідно до статі 129 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 86, 129, 232, 236-241 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Комунальної організації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Інститут генерального плану м. Києва задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства Холдингова компанія Київміськбуд (01010, м. Київ, вул. Михайла Омельяновича-Павленка, 4/6; ідентифікаційний код 23527052) на користь Комунальної організації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Інститут генерального плану м. Києва (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 32; ідентифікаційний код 26314687) 408 378 (чотириста вісім тисяч триста сімдесят вісім) грн. 94 коп. заборгованості, 417321 (чотириста сімнадцять тисяч триста двадцять одну) грн. 53 коп. штрафу, а також 18645 (вісімнадцять тисяч шістсот сорок п`ять) грн. 33 коп. витрат зі сплати судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне судове рішення складено: 04.09.2025 року.

Суддя К.В. Полякова