ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" вересня 2025 р. Справа №907/867/24

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді О.С. Скрипчук

суддів Н.М. Кравчук О.І. Матущака,

розглянувши у письмовому провадженні матеріали апеляційної скарги Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради за № 32.01-17/76/2 від 12.02.2025 (вх. № 01-05/589/25 від 04.03.2025)

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 20.12.2024 (повний текст рішення складено 24.01.2025, м. Ужгород, суддя Д.Є. Мірошниченко)

у справі № 907/867/24

за позовом Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради, м. Ужгород

до відповідача Товариства забудовників «Оселя», м. Ужгород

про стягнення 118 932,15 грн,

ВСТАНОВИВ:

Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Товариства забудовників «Оселя» про стягнення 118 932,15 грн, з яких: 39 429,75 грн боргу та 79 502,40 грн штрафу за несвоєчасну сплату орендної плати.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору оренди землі № 8.36 від 30.03.2021 в частині оплати орендних платежів в період з грудня 2023 року по травень 2024 року, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість в розмірі 39 429,75 грн. Разом з тим, за несвоєчасну сплату орендної плати позивачем також нараховано відповідачу 79 502,40 грн штрафу.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 20.12.2024 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства забудовників «Оселя» на користь Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради 39 429,75 грн основної заборгованості, 6 625,20 грн штрафу та 3028,00 грн на відшкодування сплаченого судового збору. В решті позову відмовлено.

Суд першої інстанції зазначив те, що відповідачем в порушення умов договору, не сплачувалась орендна плата в період з грудня 2023 року по травень 2024 року, в підтвердження чого позивачем надано суду розрахунок заборгованості по орендній платі, яка відповідно складає 39 429,75 грн. Відповідачем, в свою чергу, не подано належних та допустимих доказів проведення оплати за договором та у встановленому законом порядку вказане не спростовано та не заперечено.

Відтак, місцевий суд, беручи до уваги всі докази, подані позивачем на підтвердження наявності заборгованості відповідача зі сплати орендної плати за договором, визнав їх належними та допустимими, а позовну вимогу в частині стягнення заборгованості з орендної плати в розмірі 39 429,75 грн обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Разом з тим, проаналізувавши поданий позивачем розрахунок штрафу в сумі 79 502,40 грн (100 % річної орендної плати) суд дійшов висновку, що такий є арифметично вірним.

Однак, враховуючи надмірно велику суму штрафу, яка вдвічі перевищує суму основної заборгованості, беручи до уваги, що позивач не зазнав суттєвих збитків чи втрат від прострочення відповідачем такого зобов`язання, як своєчасна оплата оренди землі, суд першої інстанції вважав справедливим зменшення штрафу з власної ініціативи з урахуванням при цьому розумного балансу приватних та публічних інтересів сторін у справі до суми місячної оренди, яка складає 6 625,20 грн, що є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань щодо погашення основної заборгованості.

Не погодившись з даним рішенням суду Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою за № 32.01-17/76/2 від 12.02.2025 (вх. № 01-05/589/25 від 04.03.2025) в якій просить cкасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 20.12.2024 по справі № 907/867/24, ухвалити нове рішення, яким позов департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради задовольнити повністю.

Апелянт зазначає, що в період з грудня 2023 року по 01.10.2024 відповідач систематично в повному обсязі не сплачував орендну плату, внаслідок вказаних порушень, станом на 01.10.2024 заборгованість по орендній платі за період з грудня 2023 року по травень 2024 року становила 39 429,75 грн. Зазначена заборгованість не сплачена відповідачем станом на дату подання апеляційної скарги, не зважаючи на те що наявні рішення суду про стягнення заборгованості за інші періоди (справи № 907/523/22, 907/42/24, 907/45/24), які передані на примусове виконання в ДВС.

Скаржник вказує, що зобов`язання щодо сплати орендної плати за грудень 2023 року не виконуються відповідачем вже більше ніж 12 місяців.

З урахуванням наведених обставин щодо порушень умову договору, на переконання апелянта, стягнення штрафу в розмірі 79 502,40 грн є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань. В свою чергу, зменшення розміру штрафу з 79 502,40 грн до 6 625,20 грн, фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

За вимогами частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи.

Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до п.10 ч.3 ст.2 ГПК України.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте, розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, №4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, №№32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07 від 15.03.2012).

Відповідно до п. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.

На 2-му пленарному засіданні I сесії VIII скликання Ужгородської міської ради 22.12.2020 прийнято рішення № 35 про поновлення дії договорів оренди земельних ділянок, згідно з підпунктом 1.1 пункту 1 якого міська рада вирішила поновити Товариству забудовників «Оселя» договір оренди земельної ділянки (кадастровий номер :19:003:0088) площею 0,2000 га для будівництва багатоквартирного житлового будинку по вул. Олександра Бородіна, 22 строком на 5 років.

В подальшому, на підставі вказаного рішення між територіальною громадою міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради від імені якої діє Департамент міського господарства Ужгородської міської ради (перейменовано на Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради, далі також орендодавець) та Товариством забудовників «Оселя» укладено договір оренди землі № 836 від 30.03.2021.

Відповідно до пункту 1 договору орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва багатоквартирного житлового будинку в м. Ужгороді, вул. Олександра Бородіна, 22. Кадастровий номер земельної ділянки :19:003:0088.

В оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,2000 га. На земельній ділянці знаходяться об`єкти нерухомого майна: незавершене будівництво 24-х квартирного житлового будинку 11% готовності (пункти 2, 3 договору).

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки встановлена в пункті 5 договору (з урахуванням коефіцієнту функціонального призначення 1,5) станом на 2021 рік становить 1 993 275,79 грн.

Строк дії договору 5 років. Після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору повідомити про намір використати переважне право на укладання договору оренди землі на новий строк (пункт 8 договору).

Відповідно до пункту 10 договору орендна плата вноситься орендарем у розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки землі у грошовій формі та складає 59 798,27 грн на рік.

Строк оплати орендної плати передбачено пунктом 11 договору, а саме орендна плата вноситься щомісячно протягом 30 календарних днів за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця в розмірі 4 983,19 грн.

У пункті 14 договору сторони погодили, що у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором:

- у 10-ти денний строк сплачується штраф у розмірі 100 відсотків річної орендної плати, встановленої цим договором;

- справляється пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожний день прострочення.

У пункті 17 договору визначено цільове призначення земельної ділянки: для будівництва багатоквартирного житлового будинку.

За змістом умов пунктів 12, 13 договору розмір орендної плати підлягає щорічному перегляду на величину коефіцієнту індексації нормативної грошової оцінки землі.

Пунктом 27 договору встановлено право орендодавця в односторонньому порядку вносити зміни до даного договору при зміні розміру нормативної грошової оцінки землі, коефіцієнтів індексації.

При цьому за умовами пункту 30 договору орендарем взято на себе зобов`язання самостійно щорічно індексувати розмір орендної плати відповідно до індексації нормативної грошової оцінки земель згідно з чинним законодавством.

У пункті 21 договору сторони погодили, що передача земельної ділянки орендарю здійснюється одночасно з підписанням акта її приймання-передачі.

Відповідно до акта приймання-передачі земельної ділянки від 30.03.2021 територіальна громада міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради від імені якої діє Департамент міського господарства Ужгородської міської ради передала, а Товариство забудовників «Оселя» прийняло в оренду згідно з пунктом 21 договору земельну ділянку площею 2 000 кв.м, яка знаходиться за адресою: м. Ужгород, вул. Олександра Бородіна, 22.

У акті приймання-передачі земельної ділянки від 30.03.2021 сторонами визначено, що вказана земельна ділянка передається у стані, який відповідає умовам договору, що свідчить про виконання позивачем взятих на себе зобов`язань за договором оренди.

Пунктом 40 договору передбачено, що вказаний договір оренди земельної ділянки набирає чинності після підписання сторонами.

Також у зазначеному пункті договору сторони дійшли згоди, що при підписанні договору оренди землі його дія розповсюджується на період від 26.10.2012 до завершення строку його дії, визначеного рішенням Ужгородської міської ради про поновлення дії договору оренди землі від 22.12.2020 № 35.

Окрім цього, судом встановлено, що Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради, посилаючись на дані Державної служби статистики України щодо індексу споживчих цін за 2021 рік (який склав 1,10) та керуючись пунктом 27 договору, в односторонньому порядку переглянув розмір плати за землю шляхом його збільшення на відповідний коефіцієнт індексації за 2021 рік, про що відповідачу 23.03.2022 було надіслано відповідне повідомлення № 30.01-12/575 від 23.03.2022.

Таким чином, розмір місячної орендної плати за договором № 836 від 30.03.2021 з січня 2022 року (в т.ч. на підставі пункту 30 договору) становить 5 481,51 грн/міс.

В подальшому, Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради, посилаючись на дані Держгеокадастру щодо коефіцієнту індексації нормативної грошової оцінки у 2022 році (який склав 1,15), а також на витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (в т.ч. із урахуванням функціонального призначення землі (коефіцієнт 1,5)), яка станом на 28.02.2023 становить 2 521 500,00 грн, та керуючись пунктом 27 договору, в односторонньому порядку переглянув розмір плати за землю, шляхом його збільшення на відповідний коефіцієнт індексації за 2022 рік, про що відповідачу було надіслано відповідне повідомлення № 30.01-12/613 від 06.03.2023.

Отже, розмір місячної орендної плати за договором № 836 від 30.03.2021 з січня 2023 року (в т.ч. на підставі пункту 30 договору) становить 6 303,75 грн/міс.

Окрім цього, Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради, посилаючись на дані Держгеокадастру щодо коефіцієнту індексації нормативної грошової оцінки у 2023 році (який склав 1,051), а також на витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (в т.ч. із урахуванням функціонального призначення землі (коефіцієнт 1,5)), яка станом на 22.01.2024 становить 2 650 080,00 грн та керуючись пунктом 27 договору, в односторонньому порядку переглянув розмір плати за землю, шляхом його збільшення на відповідний коефіцієнт індексації за 2023 рік, про що відповідачу було надіслано відповідне повідомлення № 24.01-12/184 від 23.01.2024.

Отже, розмір місячної орендної плати за договором № 836 від 30.03.2021 з січня 2024 року (в т.ч. на підставі пункту 30 договору) становив 6 625,20 грн/міс.

Направлення позивачем відповідних повідомлень щодо перегляду розміру плати за землю на адресу відповідача, вказану у договорі та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, підтверджується доданими до матеріалів позовної заяви поштовими квитанціями, поштовими накладними, списком згрупованих відправлень.

Водночас, за доводами позивача, у період з грудня 2023 року по травень 2024 року відповідачем систематично в повному обсязі не сплачувались орендні платежі відповідно до умов договору, у зв`язку з чим виникла заборгованість по орендній платі за відповідний період в сумі 39 429,75 грн.

Так, у зв`язку з систематичним невнесенням відповідачем орендної плати у строки, визначені договором у період з грудня 2023 року по травень 2024 року, позивачем відповідно до пункту 14 договору нараховано останньому штраф у розмірі 100 відсотків річної орендної плати в сумі 79 502,40 грн.

Окрім цього, враховуючи систематичну несплату відповідачем орендної плати, Ужгородська міська рада на підставі пункту 36 договору вирішила розірвати договір оренди земельної ділянки № 836 від 30.03.2021 з кадастровим номером :19:003:0088, про що прийняла відповідне рішення на 54 сесії 8 скликання № 1804 від 23.05.2024.

При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного.

Рішення Господарського суду Закарпатської області від 20.12.2024 по справі №907/867/24 оскаржується позивачем в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення штрафу, відтак відповідно до вимог ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За умовами пункту 14 договору оренди землі № 836 від 30.03.2021 у разі невнесення орендної плати у строки, визначені договором, зокрема, у 10-ти денний строк сплачується штраф у розмірі 100 відсотків річної орендної плати, встановленої договором.

Так, колегією суддів встановлено, що у зв`язку з порушенням відповідачем умов договору щодо оплати оренди в період з грудня 2023 року по травень 2024 року, позивачем, у відповідності до умов пункту 14 договору, нараховано штраф у розмірі 79 502,40 грн.

В силу положень статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто, неустойка це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за неналежне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Окрім цього у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 Велика Палата Верховного Суду також вказала, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Згідно з ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналіз приписів статей 551 Цивільного кодексу України, 233 Господарського кодексу України свідчить, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання (постанова Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №914/1517/18).

Реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статями 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність), має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 Господарського процесуального кодексу України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (пункт 88 постанови Верховного Суду від 02.03.2023 у справі №905/1409/21).

У мотивувальній частині рішення від 11.07.2013 у справі №7-рп/2013, Конституційний Суд України вказав, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Відтак, інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 у справі №911/378/17 (№911/2223/20).

При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі №920/1013/18, від 26.03.2020 у справі №904/2847/19).

При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 04.06.2019 у справі №904/3551/18).

Поряд з викладеним колегія суддів зазначає, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер (постанова Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22).

Суд першої інстанцій враховуючи надмірно велику суму штрафу, яка вдвічі перевищує суму основної заборгованості, беручи до уваги, що позивач не зазнав суттєвих збитків чи втрат від прострочення відповідачем такого зобов`язання, як своєчасна оплата оренди землі, вважав справедливим зменшення штрафу з власної ініціативи з урахуванням при цьому розумного балансу приватних та публічних інтересів сторін у справі до суми місячної оренди, яка складає 6 625,20 грн, що є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань щодо погашення основної заборгованості.

Колегія суддів з огляду на вищевикладене, керуючись загальними засадами цивільного законодавства (справедливості, добросовісності, розумності), дійшла висновку, що суд першої інстанції забезпечив дотримання справедливого балансу прав та інтересів сторін, адекватність обсягу та міри відповідальності відповідача, недопущення стягнення з товариства надмірних штрафних санкцій.

Наведені висновки узгоджуються з нормами закону, які регулюють можливість зменшення розміру штрафних санкцій та є засобом недопущення їх використання ані як інструменту для отримання необґрунтованих доходів, ані як способу уникнути відповідальності. У питанні зменшення розміру неустойки, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, суд щоразу виходить з конкретних обставин.

Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанови від 11.07.2023 у справі №914/3231/16, від 10.08.2023 у справі №910/8725/22, від 26.09.2023 у справі №910/22026/21, від 02.11.2023 у справі №910/13000/22, від 07.11.2023 у справі №924/215/23, від 09.11.2023 у справі №902/919/22).

У зв`язку з викладеним колегія суддів зазначає, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру штрафу, а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

З огляду на це колегія суддів дійшла висновку, що право на зменшення розміру штрафу, надане ст. 233 ГК та ч.3 ст.551 ЦК, було обґрунтовано застосоване судом в цій справі. Зважаючи на обставини справи, обсяг зменшення відповідає принципам добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності.

Підсумовуючи все вищевказане, колегія суддів зазначає, що доводи скаржника не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги. Ці доводи не спростовують фактів, покладених в основу рішення Господарського суду Закарпатської області від 20.12.2024 у справі №907/867/24.

За приписами частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.ч. 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

З огляду на вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати

З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 86, 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ :

1.Апеляційну скаргу Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради за № 32.01-17/76/2 від 12.02.2025 (вх. № 01-05/589/25 від 04.03.2025) залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Закарпатської області від 20.12.2024 у справі №907/867/24 залишити без змін.

3. Судовий збір сплачений за апеляційну скаргу покласти на апелянта.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Строки та порядок оскарження постанов апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Головуючий суддя О.С. Скрипчук

Суддя О.І. Матущак

Суддя Н.М. Кравчук