РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.08.2025Справа № 910/4726/25

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Ломаки В.С.,

за участю секретаря судового засідання: Видиш А.В.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рада 5"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіаремонтне підприємство "Урарп"

про стягнення 83 994,54 грн.,

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіаремонтне підприємство "Урарп"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рада 5"

про визнання договору таким, що припинив свою дію,

За участю представників сторін (за первісним позовом):

від позивача: Фоменко Д.А. за ордером від 09.04.2025 року серії ВВ № 1047736;

від відповідача: Стахов Р.В. за ордером від 05.05.2025 року серії АА № 1550756.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Рада 5" (далі - позивач, Товариство) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіаремонтне підприємство "Урарп" (далі - відповідач, Підприємство) грошових коштів у загальному розмірі 83 994,54 грн., з яких: 76 663,05 грн. - заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01.06.2024 року по 31.03.2025 року, 7 331,49 грн. - інфляційні втрати.

В обґрунтування пред`явлених вимог Товариство вказувало на те, що відповідач, як власник квартири № 87 у будинку 13 по вулиці Старонаводницькій у місті Києві, не виконав своїх зобов`язань за договором від 08.02.2021 року № УЖ/Р5-1/08/02/21 про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим за останнім виник борг у розмірі 76 663,05 грн. із відшкодування комунальних витрат, а також виникли підстави для нарахування компенсаційних виплат.

Ухвалою від 16.04.2025 року господарський суд міста Києва залишив означену позовну заяву без розгляду з одночасним встановленням Товариству строку та способу усунення її недоліків.

17.04.2025 року через систему "Електронний суд" надійшла заява Товариства від 17.04.2025 року про усунення недоліків позовної заяви.

Враховуючи наведені обставини, ухвалою від 22.04.2025 року господарський суд міста Києва прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі № 910/4726/25 та вирішив здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

06.05.2025 року через систему "Електронний суд" надійшов зустрічний позов Підприємства від 05.05.2025 року, в якому останнє просило суд визнати укладений між сторонами 08.02.2021 року договір № УЖ/Р5-1/08/02/21 про надання житлово-комунальних послуг (далі - Договір) таким, що припинив свою дію 08.02.2024 року, у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено.

Ухвалою від 09.05.2025 року господарський суд міста Києва прийняв до розгляду зустрічну позовну заяву Підприємства, об`єднав її в одне провадження з первісним позовом у справі № 910/4726/25; перейшов до розгляду справи № 910/4726/25 за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 28.05.2025 року.

21.05.2025 року через систему "Електронний суд" надійшов відзив Товариства від 20.05.2025 року на зустрічну позовну заяву, в якому останнє заперечило проти задоволення вимог Підприємства з огляду на те, що умовами Договору не передбачено можливості звільнення власника від обов`язку оплачувати послуги залежно від неналежного стану квартири (відсутності ремонту, неможливості проживати в ній тощо), а також від наявності судових спорів або арешту цього майна. Разом із тим, доводи Підприємства щодо порушення Товариством умов Договору не заслуговують на увагу, оскільки Підприємством не було подано доказів ненадання або надання не в повному обсязі (чи перерви в наданні) послуг, зокрема не надано актів-претензій, складених відповідно до Порядку проведення перевірки відповідності якості послуг з управління багатоквартирним будинком, затвердженого постановою КМУ від 27.12.2018 року № 1145.

Більше того, оскільки за місяць до закінчення строку дії Договору, тобто до 08.01.2024 року, жодна із його сторін письмово на заявила про його розірвання, строк дії наведеного правочину вважається продовженим на наступний трирічний термін - до 08.02.2027 року.

26.05.2025 року через систему "Електронний суд" надійшла відповідь Підприємства від 26.05.2025 року на відзив на зустрічну позовну заяву, в якій останнє зазначило, що долученими до матеріалів справи доказами достовірно підтверджено факт накладення Печерським районним судом міста Києва арешту на належну Підприємству квартиру після укладення сторонами спірного Договору, а отже на час підписання цього правочину Підприємство не знало та не могло знати, що на квартиру в майбутньому буде накладено арешт. Разом із тим, технічний стан квартири не дозволяє користуватися нею за призначенням, а здійснення ремонту в квартирі неможливе в силу накладеного судом обтяження (арешту), метою якого є збереження цього майна.

Підприємство також вказало, що воно двічі письмово повідомляло свою позицію щодо відсутності потреби в послугах Товариства та здійснило волевиявлення щодо припинення дії спірного Договору. Враховуючи наведені обставини, посилання Товариства на його неналежне повідомлення про припинення дії спірного Договору, не відповідає дійсності та спростовується наявними в матеріалах справи доказами.

26.05.2025 року через систему "Електронний суд" надійшло клопотання Товариства від 25.05.2025 року про проведення призначеного підготовчого засідання без участі його представника.

28.05.2025 року через систему "Електронний суд" надійшли заперечення Товариства від 27.05.2025 року на зустрічну позовну заяву, в яких останнє навело додаткові мотиви на спростування обґрунтованості зустрічних вимог Підприємства.

Ухвалою від 28.05.2025 року господарський суд міста Києва відклав підготовче засідання на 11.06.2025 року.

У підготовчому засіданні 11.06.2025 року суд постановив протокольну ухвалу про продовження строку проведення підготовчого провадження у справі № 910/4726/25 на 30 днів.

Ухвалою від 11.06.2025 року господарський суд міста Києва закрив підготовче провадження у справі № 910/4726/25 та призначив її до судового розгляду по суті на 16.07.2025 року.

У судовому засіданні 16.07.2025 року оголошувалася перерва до 20.08.2025 року.

У судовому засіданні 20.08.2025 року представник Підприємства подав суду письмовий виступ у судових дебатах від 20.08.2025 року, який був долучений судом до матеріалів справи.

Представник Товариства у судовому засіданні 20.08.2025 року підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні. Водночас останній заперечив проти зустрічних вимог Підприємства та просив суд відмовити в їх задоволенні.

Представник Підприємства у цьому судовому засіданні підтримав вимоги, викладені у зустрічному позові, та заперечив проти первісних вимог Товариства.

У судовому засіданні 20.08.2025 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов Товариства та зустрічний позов Підприємства, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Підприємство є власником квартири № 87 загальною площею 645 м2, розташованої у секції Б будинку № 13 по вулиці Старонаводницькій у місті Києві, що підтверджується договором купівлі-продажу від 11.11.2020 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.11.2020 року № 232501149. Право власності Підприємства на вказану нерухомість також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка від 02.04.2025 року № 420743182).

08.02.2021 року між Товариством та Підприємством (споживач) був укладений договір на надання житлово-комунальних послуг № УЖ/Р5-1/08/02/21 (далі - Договір), предметом якого є забезпечення Товариством надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкових територій, а саме: прибирання прибудинкової території, прибирання сходових кліток, прибирання підвалу, технічних поверхів та покрівлі, технічне обслуговування ліфтів, обслуговування систем диспетчеризації, технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем: гарячого водопостачання; холодного водопостачання; водовідведення; теплопостачання; зливової каналізації, дератизація, дезінсекція, обслуговування димовентиляційних каналів, технічне обслуговування та поточний ремонт систем протипожежної автоматики та димовидалення, а також інших внутрішньобудинкових інженерних систем у разі їх наявності, поточний ремонт конструктивних елементів, внутрішньобудинкових систем гарячого і холодного водопостачання, водовідведення, централізованого опалення та зливової каналізації і технічних пристроїв будинків та елементів зовнішнього упорядження, що розміщені на закріпленій в установленому порядку прибудинковій території (в тому числі спортивних, дитячих та інших майданчиків), поливання дворів, клумб і газонів, прибирання і вивезення снігу, посипання частини прибудинкової території, призначеної для проходу та проїзду, протиожеледними сумішами, експлуатація номерних знаків на будинках, освітлення місць загального користування і підвалів та підкачування води, енергопостачання ліфтів, надання інших послуг та здійснення функцій управління будинком № 13 по вулиці Старонаводницька в місті Києві, при цьому споживач уповноважує Товариство здійснювати управління будинком та надає йому право укладати необхідні договори з виконавцями та постачальниками послуг на користування відповідними будинковими мережами, і зобов`язується здійснювати своєчасну оплату послуг за встановленими у порядку, визначеному чинним законодавством та Договором, тарифами, у строки та на умовах, передбачених цим Договором.

Означений правочин підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений відбитками печаток цих суб`єктів господарювання.

Відповідно до пункту 1.2 Договору Товариство надає послуги з утримання та управління будинку та прибудинкової території: по утриманню відповідно до встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг, копія якого додається до цього Договору; по управлінню згідно з погодженою сторонами ціною (тарифом) даних послуг. Рішення органу місцевого самоврядування є обов`язковим для Товариства і споживача та застосовується з дня набрання ним чинності в порядку, визначеному законодавством; у разі відсутності такого рішення, Товариство проводить нарахування послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкової території відповідно до затвердженого Кабінетом Міністрів України порядку. Зміна тарифів на утримання та управління будинку та прибудинковою територією не потребує внесення змін до цього Договору, нові тарифи застосовуються автоматично з дня їх введення.

Пунктами 1.3, 1.4 Договору визначено, що розмір щомісячної плати за надання послуг на дату укладення цього Договору становить:

- 4 050,60 грн. за умови оплати після 20 числа місяця, який слідує за розрахунковим;

- 3 973,20 грн. за умови оплати не пізніше 20 числа місяця, який слідує за розрахунковим.

Оплата послуг за вивіз твердих побутових відходів здійснюється окремо та нараховується на кількість фактично проживаючих, зареєстрованих осіб в квартирі, з урахуванням фактично вивезених твердих побутових відходів з будинку в цілому на 1 місяць. Вартість 1 куб.м складає 143,29 грн.

Згідно з пунктом 1.5 Договору за замовленням споживача Товариство надає додаткові послуги та виконує роботи, що не передбачені цим Договором, за окрему плату.

Пунктами 2.1-2.3 Договору передбачено, що розрахунковим періодом є календарний місяць.

Сторони домовились про застосування авансової системи оплати послуг, передбачених пунктом 1.3 Договору. Платежі за авансовою системою вносяться не менш ніж за один місяць до 20 числа місяця, що передує розрахунковому.

Після закінчення періоду, за який оплачено послуги, споживач оплачує послуги за наступний період (один місяць) відповідно до тарифів, які діятимуть на дату настання строку платежу.

За умовами пункту 2.4 означеного правочину у випадку, якщо протягом періоду, оплаченого споживачем в порядку, передбаченому пунктами 2.2 і 2.3 Договору, відбулася зміна тарифів, Товариство зобов`язане здійснити відповідний перерахунок та зарахувати передплачену суму грошових коштів в рахунок майбутніх платежів, про що письмово повідомити споживача (у випадку зміни тарифу у сторону зменшення) або надіслати відповідний рахунок на адресу споживача (у випадку зміни тарифу у сторону збільшення). У випадку збільшення тарифу споживач зобов`язаний здійснити доплату за відповідний період у строк до 7 банківських днів з дати виставлення рахунка Товариством.

До розрахунків за послуги, передбачені пунктом 1.4 Договору, застосовується щомісячна система оплати послуг. Платежі вносяться споживачем не пізніше 10 (десятого) числа місяця, що настає за розрахунковим (пункт 2.5 Договору).

Відповідно до пункту 2.9 Договору тариф на послуги з управління будинком може бути щорічно проіндексований з 01 січня кожного наступного року шляхом множення розміру плати за управління на середньорічний індекс інфляції (середньорічний індекс споживчих цін) за попередній рік. Дане коригування є автоматичним та не потребує внесення змін до Договору. Середньорічний індекс інфляції (середньорічний індекс споживчих цін) не застосовується, якщо становить менше 100 %. Середньорічний індекс інфляції (середньорічний індекс споживчих цін) визначається згідно з даними Державної служби статистики України.

У пункті 2.10 Договору сторони домовилися про те, що оплата додаткових послуг або виконаних робіт проводиться на підставі актів виконаних робіт або наданих послуг.

Згідно з пунктом 7.1 Договору останній набирає чинності з моменту його підписання та діє протягом трьох років. Договір вважається продовженим на кожний наступний термін, якщо за місяць до закінчення його строку однією із сторін не буде письмово заявлено про розірвання або необхідність перегляду.

Відповідно до пункту 7.2 наведеної угоди Договір може бути достроково розірваний у разі:

- переходу права власності (користування) на квартиру до іншої особи;

- за згодою двох сторін;

- не виконання умов Договору сторонами Договору.

За змістом пункту 8.11 Договору плату за послуги, передбачені Договором, Товариство нараховує, а споживач сплачує з 11.11.2020 року.

У Додатку № 1 до Договору сторони визначили вартість житлово-комунальних послуг по будинку № 13 на вулиці Старонаводницькій, кв. 87 (станом на день укладення Договору): тариф з утримання та управління будинком, споруд та прибудинкової території за 1 м2 загальної площі - 6,16 грн.; за надання послуг з вивозу ТПВ - 143,29 грн.

Обґрунтовуючи пред`явлені у даній справі первісні позовні вимоги, Товариство посилалося на те, що всупереч умовам Договору Підприємство у період з 01.06.2024 року по 31.03.2025 року неналежним чином виконувало покладені на нього обов`язки з оплати вартості житлово-комунальних послуг, внаслідок чого за споживачем утворилася заборгованість у розмірі 76 663,05 грн., а також виникли підстави для нарахування інфляційних втрат в сумі 7 331,49 грн.

Разом із тим, в обґрунтування зустрічних позовних вимог Підприємство посилалося на те, що воно не користувалося квартирою за її функціональним призначенням та не споживало житлово-комунальних послуг протягом спірного у даній справі періоду.

У той же час, протягом строку дії Договору Товариство неодноразово порушувало умови Договору (зокрема, його пункту 3.1.5) в частині надання Підприємству інформації щодо складу та структури здійснених нарахувань вартості комунальних послуг, та вчиняло спроби їх стягнення в завищеному розмірі у судовому порядку в межах справ № 910/13440/23 та № 910/7570/24, що перебували у провадженні господарського суду міста Києва. Під час розгляду означених справ судом було встановлено, що Товариством безпідставно застосовано завищені тарифи (для нежитлових приміщень), при розрахунку розміру плати за утримання будинку та прибудинкової території; неправомірно нараховано заборгованість за послуги вивезення побутових відходів, не зважаючи на відсутність у належній Підприємству квартирі зареєстрованих осіб; безпідставно нараховано витрати на капітальний ремонт насосу; неправильно розраховано суми втрат від інфляції, 3 % річних та пені.

Порушення Товариством вимог чинного законодавства, умов Договору та прав Підприємства унеможливили продовження між сторонами договірних відносин, внаслідок чого Підприємство прийняло рішення дострокове розірвання Договору.

25.01.2024 року Підприємство направило Товариству лист № 25/01-2024/01, в якому повідомило про дострокове розірвання Договору з 31.01.2024 року. Однак, листом від 09.02.2024 року № 05-0035 Товариство повідомило споживача про відмову у достроковому розірванні цього правочину.

22.02.2024 року Підприємство повторно звернулося до Товариства з листом № 22/02-2024/01 з долученням до нього двох екземплярів додаткової угоди про розірвання Договору з 01.02.2024 року. Проте, листом від 18.04.2024 року № 05-0063 Товариство повторно відмовило споживачеві у достроковому розірванні Договору та повернуло додаткові угоди про розірвання договору без підписання.

Враховуючи відмову Товариства від розірвання Договору, а також беручи до уваги відсутність, на переконання споживача, потреби в послугах Товариства та волевиявлення Підприємства на припинення дії спірного правочину, останнє у зустрічному позові просило суд визнати укладений між сторонами 08.02.2021 року Договір № УЖ/Р5-1/08/02/21 таким, що припинив свою дію 08.02.2024 року, у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що зустрічний позов Підприємства задоволенню не підлягає, виходячи з такого.

Норми статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України містять перелік способів захисту особистих немайнових або майнового права та інтересів, якими є: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд звертає увагу на те, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Аналогічна позиція закріплена у постанові Верховного Суду від 14.03.2019 року в справі № 926/1057/18.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 року в справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Водночас вимога щодо встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить встановлення фактів, що мають юридичне значення. Господарські суди порушують провадження у справах за позовами, в основі яких правова вимога - спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року в справі № 905/1926/16.

Враховуючи зміст вказаних норм, суд зазначає, що вимога про визнання договору таким, що припинив свою дію з певної дати, не є способом захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання (не є способом захисту особою свого особистого немайнового або майнового права та інтересу), який передбачений положеннями Господарського кодексу України або Цивільного кодексу України, не визначена відповідна вимога як такий спосіб і іншими законами України чи укладеним між сторонами Договором.

Так, звертаючись до суду з вимогою щодо визнання Договору таким, що припинив свою дію 08.02.2024 року, Підприємство прагне підтвердження судом припинення прав Товариства на стягнення з нього оплати за комунальні послуги за Договором. Водночас відповідно до абзацу 2 частини другої статті 20 Господарського кодексу України у цьому разі належним способом захисту є визнання відсутності права такої особи.

Суд також звертає увагу на таке.

У постанові від 27.11.2018 року в справі № 905/2260/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила:

"55. Стосовно позовної вимоги позивача про визнання Договору від 01 грудня 2015 року припиненим з 01 червня 2017 року Велика Палата Верховного Суду зазначає таке.

56. Статтею 20 Господарського кодексу України та статтею 16 Цивільного кодексу України визначені способи захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання.

57. Відповідно до статті 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

58. Зазначеними правовими нормами не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим, а реалізація такого способу захисту, як зміна або припинення правовідношення може відбуватися шляхом розірвання договору".

Суд також звертає увагу на те, що правозастосування статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України у правовідносинах щодо визнання належного/неналежного захисту інтересу сторони спору при поданні позову про припинення договору є послідовним та сталим у судовій практиці, про що свідчить низка постанов Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.01.2021 року в справі № 916/1415/19, дійшла таких висновків:

"Між учасниками цієї справи фактично існує спір щодо відсутності або наявності права іпотеки зі спірних договорів іпотеки та наявності права іпотеки позивача з договорів іпотеки, укладених ним з ТОВ "Люнакс" у 2017 році. У цьому спорі позивач через обраний ним спосіб захисту намагається підтвердити правомірність отримання ним нерухомого майна в іпотеку.

За вказаних обставин Велика Палата Верховного Суду вважає, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді визнання припиненими в минулому (з 22 серпня 2016 року) спірних договорів іпотеки не передбачений законом або договором та є неефективним для захисту прав позивача як іпотекодержателя за договорами іпотеки, укладеними з ТОВ "Люнакс".

Натомість відповідно до норм статей 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України права та законні інтереси захищаються, у тому числі, шляхом визнання наявності або відсутності прав. За висновками Верховного Суду України, сформульованими в постанові від 21 листопада 2012 року у справі № 6-134цс12, згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність. Велика Палата Верховного Суду погоджується з такими висновками і вважає, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду знов звертає увагу, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19).

Передбачений законом спосіб захисту у вигляді припинення судом існуючого правовідношення на майбутнє (частина друга статті 20 ГК України, пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України) за своєю правовою суттю відрізняється від способу захисту у вигляді визнання судом припиненим договору в минулому, який законом не передбачений.

У пунктах 58, 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18) сформульований висновок, що нормами статей 16 ЦК України та 20 ГК України не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим, а реалізація такого способу захисту, як зміна або припинення правовідношення, може відбуватися шляхом розірвання договору; звертаючись до суду з вимогою щодо визнання договору припиненим, позивач прагне досягти правової визначеності, тобто прагне підтвердження судом припинення прав орендодавця на одержання орендної плати; водночас відповідно до абзацу другого частини другої статті 20 ГК України у цьому разі належним способом захисту є визнання відсутності права відповідача. Виходячи з викладеного Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступлення від цього висновку.

Ураховуючи вищевикладене Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відмову позивачу в позові з підстави обрання ним неналежного способу захисту своїх прав.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, тому Велика Палата Верховного Суду не вбачає необхідності надавати оцінку іншим аргументам касаційної скарги".

Слід зазначити, що висновок про те, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, послідовно викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року в справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02.02.2021 року в справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22.06.2021 року в справі № 220/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76) та інших.

Більше того, суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у пункті 57 постанови від 26.01.2021 року в справі № 522/1528/15-ц, в якій Велика Палата виснувала, що для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема, у таких випадках:

- кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку;

- особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити своє право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такого судового розгляду кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите (пункт 64 постанови).

Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.04.2023 року в справі № 914/675/22.

З огляду на викладене вище, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічних вимог Підприємства про визнання укладеного між сторонами Договір таким, що припинив свою дію 08.02.2024 року, у зв`язку з чим, у задоволенні означеного зустрічного позову в цій справі слід відмовити.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що первісні позовні вимоги Товариства підлягають частковому задоволенню, виходячи з такого.

Як було зазначено вище, за умовами пункту 2.9 Договору тариф на послуги з управління будинком може бути щорічно проіндексований з 01 січня кожного наступного року шляхом множення розміру плати за управління на середньорічний індекс інфляції (середньорічний індекс споживчих цін) за попередній рік. Дане коригування є автоматичним та не потребує внесення змін до Договору. Середньорічний індекс інфляції (середньорічний індекс споживчих цін) не застосовується, якщо становить менше 100 %. Середньорічний індекс інфляції (середньорічний індекс споживчих цін) визначається згідно з даними Державної служби статистики України.

Розпорядженням Товариства від 02.01.2023 року № 1/ІНД "Про індексацію тарифів" у зв`язку із значним збільшенням цін на закупівельні матеріали, збільшення ФОП та зростанням вартості послуг, проведено індексацію тарифів шляхом множення розміру плати за управління на середньорічний індекс інфляції. За змістом цього розпорядження відповідний тариф по будинку № 13 по вулиці Старонаводницькій у місті Києві, з 01.02.2023 року склав 9,36 грн. за 1 м2 для житлових приміщень. Цим розпорядженням також вирішено проінформувати власників жилих приміщень про індексацію тарифів шляхом розміщення розпорядження на інформаційній дошці будинку.

Розпорядженням Товариства від 31.05.2023 року № 3 "Про зміну розміру плати" останнє, з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 30.05.2023 року № 544, збільшило з 01.06.2023 року плату в межах кошторису по статтям: електропостачання ліфтів, освітлення МЗК на 57 %, а також вирішило проінформувати власників жилих приміщень, орендарів про зміну розміру плати шляхом оприлюднення даного розпорядження на інформаційних дошках в будинках.

Крім того, розпорядженням Товариства від 31.05.2024 року № 5 "Про зміну розміру внесків за управління будинком житлових приміщень по будинку за адресою вул. Старонаводницька, 13" останнє, з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2024 року № 632, збільшило з 01.06.2024 року до 4,32 грн./1кВт*год., з 01.06.2024 року плату в межах кошторису по статтям: електропостачання ліфтів, освітлення МЗК на 64 %; вивело з кошторисів комунальну послугу електропостачання і встановило з 01.06.2024 року наступні розміри внесків: послуга з управління будинком - 6,73 грн./1м2, послуга з електропостачання - 6,77 грн./1м2. Крім того, Товариство вирішило проінформувати власників жилих приміщень, орендарів про зміну розміру плати шляхом оприлюднення даного розпорядження на інформаційних дошках в будинках.

Суд також наголошує на положеннях пункту 1.2 Договору, за якими зміна тарифів на утримання та управління будинку та прибудинковою територією не потребує внесення змін до цього Договору, нові тарифи застосовуються автоматично з дня їх введення.

Отже з 01.06.2024 року вартість електричної енергії на освітлення місць загального користування, живлення ліфтів та забезпечення функціонування іншого спільного майна багатоквартирного будинку № 13 по вулиці Старонаводницькій у місті Києві була виключена із структури внеску на послугу з утримання багатоквартирного будинку. Разом із тим, виходячи зі загальної площі належної відповідачу квартири № 87 у наведеному будинку, яка становить 645 м2, відповідач зобов`язаний був щомісячно оплачувати вартість послуг за утримання будинку і споруд та прибудинкової території в розмірі 4 340,85 грн., а також відшкодовувати вартість електроенергії (на освітлення місць загального користування, живлення ліфтів та забезпечення функціонування іншого спільного майна багатоквартирного будинку) у щомісячному розмірі 4 373,10 грн.

У позовній заяві Товариство також вказувало, що у зв`язку з тривалими стабілізаційними відключеннями електричної енергії, витрати по оплаті за фактично спожиту мешканцями будинку № 13 по вулиці Старонаводницькій у місті Києві електричну енергію на освітлення місць загального користування, живлення ліфтів та забезпечення функціонування іншого спільного майна багатоквартирного будинку коригувалися, внаслідок чого відповідне нарахування по квартирі № 87 у цьому будинку в грудні 2024 року було зменшено та склало 1 406,10 грн. (що відображено у наданому Товариством розрахунку заборгованості, долученому до позовної заяви).

Крім того, у жовтні Товариством з обмеженою відповідальністю "Майстерліфт" (виконавець) на замовлення Товариства були здійснені роботи із заміни сектора черв`ячного валу приводу ДК ліфта реєстр. 25754, D2NA1806 за адресою: місто Київ, вулиця Старонаводницька, 13 (секція Б), що підтверджується наявною в матеріалах справи копією підписаного уповноваженими особами замовника та виконавця і скріпленого їх печатками акту надання послуг від 31.12.2024 року № 2282 на загальну суму 14 779,42 грн. (складеного на підставі рахунку на оплату покупцю від 02.10.2024 року № 1379, без договору).

Товариство вказувало, що вартість означених послуг була розподілена між усіма співвласниками багатоквартирного будинку пропорційно до їх часток (площі квартири та/або нежитлового приміщення у загальній площі будинку). З огляду на викладене, Підприємству пропорційно до його частки співвласника (площі квартири 645 м2) у жовтні 2024 року була нарахована вартість витрат на оплату відповідних послуг капітального ремонту насосу (заміна черв`ячного валу) ліфту в сумі 677,25 грн.

На підтвердження вищенаведених обставин Товариство надало суду, зокрема, копії відповідних договорів про постачання електричної енергії споживачу від 22.12.2018 року разом з актами приймання-передавання товарної продукції та рахунків-розшифровок за січень-грудень 2024 року, договору від 26.10.2007 року № 75/8пр на технічне обслуговування систем протипожежної автоматики і димовидалення разом з актами прийомки виконаних робіт за січень-грудень 2024 року, договору на перевезення та знешкодження (захоронення) твердих побутових відходів (ТПВ) від 03.01.2008 року № 317-Жразом з актами надання послуг за цим правочином за січень-грудень 2024 року, договору про надання послуг диспетчеризації від 01.06.2017 року № Р5/ДС разом з актами здачі-прийняття виконаних робіт за цією угодою за січень-грудень 2024 року, договір на надання послуг із проведення захисту від шкідників та комплексу протиепідемічних заходів від 01.09.2017 року № 02-6332 разом із актами здачі-приймання робіт/послуг за ним за січень-грудень 2024 року, договору на виконання робіт по технічному обслуговуванню ліфтів від 10.05.2024 року № 20ТО/24 з відповідними рахунками на оплату і актами надання послуг за травень-грудень 2024 року.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що Підприємство у період з 01.06.2024 року по 31.03.2025 року неналежним чином виконувало покладені на нього грошові зобов`язання, внаслідок чого за останнім утворилася заборгованість перед Товариством у загальному розмірі 76 663,05 грн. (з яких: 36 311,85 грн. - заборгованість за послуги з утримання та управління будинком/експлуатаційні витрати; 39 673,96 грн. - заборгованість з відшкодування витрат на електропостачання ліфтів, освітлення МЗК; 677,25 грн. - частка вартості витрат на оплату послуг з капітального ремонту насосу (заміна черв`ячного валу) ліфту).

Беручи до уваги наведені обставини, Товариство звернулося до господарського суду міста Києва з даним первісним позовом про стягнення з Підприємства 76 663,05 грн. заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 01.06.2024 року по 31.03.2025 року, а також 7 331,49 грн. інфляційних втрат, нарахованих внаслідок несвоєчасного проведення розрахунків.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що первісні позовні вимоги Товариства підлягають частковому задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 901 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" до житлово-комунальних послуг належить, зокрема, житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку.

Статтею 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

За бажанням споживача оплата житлово-комунальних послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів згідно з умовами договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг.

Структура плати виконавцю комунальної послуги визначається згідно з договором про надання відповідної комунальної послуги, укладеним за вимогами цього Закону.

Споживач щомісяця (або з іншою періодичністю, визначеною договором) вносить однією сумою плату виконавцю комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу та електричної енергії), у тому числі якщо вона складається з окремих складових, передбачених відповідним договором, укладеним відповідно до цього Закону. При цьому виконавці комунальних послуг забезпечують деталізацію інформації щодо складових плати у рахунках споживачів.

За частиною 1 статті 10 цього Закону ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. (частина 1 статті 903 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містить частина 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Заперечуючи проти обґрунтованості пред`явлених Товариством вимог, Підприємство посилалося на те, що воно двічі письмово повідомляло свою позицію щодо відсутності потреби в послугах Товариства та здійснило волевиявлення щодо припинення дії спірного Договору.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 25.01.2024 року Підприємство направило Товариству лист № 25/01-2024/01, в якому повідомило про дострокове розірвання Договору з 31.01.2024 року. Однак, листом від 09.02.2024 року № 05-0035 Товариство повідомило споживача про відмову у достроковому розірванні цього правочину.

22.02.2024 року Підприємство повторно звернулося до Товариства з листом № 22/02-2024/01 з долученням до нього двох екземплярів додаткової угоди про розірвання Договору з 01.02.2024 року. Проте, листом від 18.04.2024 року № 05-0063 Товариство повторно відмовило споживачеві у достроковому розірванні Договору та повернуло додаткові угоди про розірвання договору без підписання.

З огляду на викладене, суд звертає увагу на положення пункту 7.2 Договору, за якими останній може бути розірваний достроково у разі:

- переходу права власності (користування) на квартиру до іншої особи;

- за згодою двох сторін;

- не виконання умов Договору сторонами Договору.

Проте, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження переходу права власності (користування) на квартиру від Підприємства до іншої особи, доказів наявності згоди обох сторін на дострокове розірвання Договору, а також доказів наявності правових підстав для дострокового розірвання цієї угоди внаслідок, зокрема, невиконання чи неналежного виконання Товариством її умов (у тому числі судових рішень про розірвання Договору, визнання його недійним тощо).

У той же час, згідно з пунктом 7.1 Договору останній набирає чинності з моменту його підписання (тобто 08.02.2021 року) та діє протягом трьох років (тобто до 08.02.2024 року). Договір вважається продовженим на кожний наступний термін, якщо за місяць до закінчення його строку однією із сторін не буде письмово заявлено про розірвання або необхідність перегляду.

Оскільки лист Підприємства № 25/01-2024/01 про дострокове розірвання Договору з 31.01.2024 року був направлений Товариству лише 25.01.2024 року, тобто менше, ніж за місяць до закінчення строку дії цього правочину, суд дійшов висновку про те, що Договір вважається продовженим на наступний термін (тобто до 08.02.2027 року).

Слід також звернути увагу Підприємства на те, що у будь-якому випадку, відсутність укладеного між сторонами договору не може бути підставою для звільнення споживача від обов`язку з оплати житлово-комунальних послуг.

Щодо заперечень Підприємства, які зводяться до не користування ним протягом спірного періоду квартирою за її функціональним призначенням, суд зазначає таке.

Частиною 4 статті 319 Цивільного кодексу України визначено, що власність зобов`язує, а статтею 322 Цивільного кодексу України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відтак, будучи власником майна, Підприємство зобов`язане його утримувати (нести витрати на його утримання).

Оскільки Підприємство, як власник майна, зобов`язане утримувати таке майно, суд дійшов висновку про те, що використання/невикористання ним відповідного майна не впливає на сплату послуг з утримання та управління будинком, спорудами та прибудинковою територією.

Слід також зазначити, що відповідним запереченням Підприємства щодо невикористання належної йому квартири № 87 у будинку 13 по вулиці Старонаводницькій у місті Києві вже неодноразово надавалася оцінка судами у справах № 910/13440/23 (за позовом Товариства до Підприємства про стягнення заборгованості за Договором у загальному розмірі 206 907,14 грн.) та № 910/7570/24 (за позовом Товариства до Підприємства про стягнення заборгованості за Договором у загальному розмірі 55 288,12 грн.), за результатами якої такі заперечення судом були відхилені. Водночас рішення господарського суду міста Києва від 04.12.2023 року в справі № 910/13440/23 та від 01.11.2024 року в справі № 910/7570/24 на час розгляду даного спору в установленому законом порядку набрали законної сили.

Інші заперечення Підприємства проти задоволення первісних вимог Товариства також не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовуються її матеріалами.

Враховуючи те, що загальна сума основного боргу Підприємства за Договором, яка складає 76 663,05 грн., підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, і останнє на момент прийняття рішення не надало документи, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед Товариством, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог Товариства до Підприємства про стягнення вказаної суми основного боргу, у зв`язку з чим первісний позов у цій частині підлягає задоволенню.

У зв`язку з неналежним виконанням Підприємством своїх грошових зобов`язань за Договором, позивач за первісним позовом просив суд стягнути з Товариства 7 331,49 грн. інфляційних втрат, нарахованих на суми основного боргу в розмірі 76 663,05 грн. у період з 22.07.2024 року по 04.04.2025 року.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання.

Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з частиною 2 статті 252 Цивільного кодексу України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з частиною 5 статті 254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Відповідно до частини 1 статті 255 Цивільного кодексу України, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

Крім того, суд зауважує, що у зобов`язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов`язання, прострочення боржника починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов`язання мало бути виконане.

Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов`язань, що з нього виникають, компенсаційні виплати підлягають нарахуванню та обчисленню окремо стосовно кожного з таких строків.

Проте, з наданого Товариством розрахунку вбачається, що нарахування інфляційних втрат було здійснено останнім без урахування означених положень, що призвело до заявлення суми цих компенсаційних виплат у завищеному розмірі.

Зважаючи на викладене, обґрунтованою сумою інфляційних втрат, що підлягає стягненню з Підприємства на користь Товариства в межах вказаних позивачем за первісним позовом періодів (в межах позовних вимог), за розрахунком суду є 3 594,18 грн., з яких: 181,25 грн. - інфляційні втрати, нараховані на суму основного боргу в розмірі 1 617,30 грн. у період з 21.07.2024 року по 04.04.2025 року; 918,75 грн. - інфляційні втрати, нараховані на суму основного боргу в розмірі 8 713,95 грн. у період з 21.08.2024 року по 04.04.2025 року; 776,40 грн. - інфляційні втрати, нараховані на суму основного боргу в розмірі 8 713,95 грн. у період з 21.09.2024 року по 04.04.2025 року; 608,59 грн. - інфляційні втрати, нараховані на суму основного боргу в розмірі 8 713,95 грн. у період з 22.10.2024 року по 04.04.2025 року; 468,56 грн. - інфляційні втрати, нараховані на суму основного боргу в розмірі 9 391,20 грн. у період з 21.11.2024 року по 04.04.2025 року; 308,45 грн. - інфляційні втрати, нараховані на суму основного боргу в розмірі 8 713,95 грн. у період з 21.12.2024 року по 04.04.2025 року; 201,47 грн. - інфляційні втрати, нараховані на суму основного боргу в розмірі 8 713,95 грн. у період з 21.01.2025 року по 04.04.2025 року; 130,71 грн. - інфляційні втрати, нараховані на суму основного боргу в розмірі 8 713,95 грн. у період з 21.02.2025 року по 04.04.2025 року.

Отже, стягненню з Підприємства на користь Товариства підлягають інфляційні втрати в сумі 3 594,18 грн., у той час як у задоволенні вимог Товариства про стягнення з Підприємства 3 737,31 грн. цих компенсаційних виплат слід відмовити.

При цьому, суд зазначає, що інші доводи сторін не спростовують встановлених судом обставин та не можуть впливати на законність судового рішення.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Приймаючи до уваги все вищевикладене в сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення первісних позовних вимог Товариства та відмову в задоволенні зустрічного позову Підприємства в даній справі.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо витрат Товариства на оплату професійної правничої допомоги у даній справі в розмірі 7 000,00 грн., суд зазначає таке.

Згідно з частинами 1, 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат та пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями статті 16 Господарського процесуального кодексу України визначено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

За змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу Товариством до матеріалів справи долучено копію укладеного між ним (клієнт) та адвокатом Фоменком Денисом Андрійовичем (Адвокат) договору про надання правничої допомоги від 18.08.2023 року № 18/08/23/Р5, за умовами якого Адвокат зобов`язався надавати клієнту правничу/правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором та додатками до нього, а клієнт зобов`язався оплатити гонорар Адвоката за надання правничої/правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до пунктів 4.1, 4.3-4.5 договору про надання правничої допомоги від 18.08.2023 року № 18/08/23/Р5 загальна вартість послуг за цим договором складається із суми всіх виставлених клієнту рахунків. За результатами надання правничої допомоги за цим договором складається акт, в якому вказується вартість наданої адвокатом правничої допомоги. Сума, вказана в акті про надання правничої допомоги, є гонораром адвоката та поверненню не підлягає. Розмір гонорару не залежить від досягнення чи недосягнення Адвокатом позитивного результату, якого бажає клієнт.

У додатковій угоді від 26.03.2025 року № 18 до договору про надання правничої допомоги від 18.08.2023 року № 18/08/23/Р5 його сторони погодили, що гонорар Адвоката за послуги з професійної правничої допомоги, а саме: представництво, захист прав та інтересів клієнта в господарському суді міста Києва в справі за позовом Товариства до Підприємства про стягнення заборгованості, а також надати інші види правничої допомоги, пов`язані зі справою, включаючи збір доказів, підготовку позовної заяви, відповіді на відзив, заперечень, клопотань, заяв, письмових пояснень, участі в судових засіданнях тощо, становить фіксовану суму 7 000,00 грн. та не залежить від обсягу послуг та часу, витраченого Адвокатом.

Слід також зазначити, що до матеріалів справи Товариство також долучило копію акту приймання-передачі наданих послуг від 09.04.2025 року № 18 до договору № 18/08/23/Р5, за яким Адвокат виконав, а клієнт прийняв послуги з професійної правничої допомоги, а саме: послуги з представництва, захисту прав та інтересів клієнта в господарському суді міста Києва в справі за позовом Товариства до Підприємства про стягнення заборгованості.

За умовами пункту 2 цього акту гонорар Адвоката за послуги з професійної правничої допомоги становить фіксовану суму 7 000,00 грн. та повинен бути сплачений клієнтом протягом 60 днів після набрання законної сили рішенням суду по справі.

У матеріалах справи також наявна копія ордеру від 09.04.2025 року серії ВВ № 1047736 на надання правової допомоги на представництво інтересів Товариства адвокатом Фоменком Денисом Андрійовичем.

Відповідно до частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 року в справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 року в справі № 910/906/18.

Разом із тим, частиною 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Отже, відповідно до частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд має право за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, але лише у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті, яка, зокрема встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справ. При цьому, для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката недостатньо лише клопотання сторони. У такому разі на сторону покладається також обов`язок доведення неспівмірності витрат.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у частині 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (пункт 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїс-Матеос проти Іспанії" від 23.06.1993 року).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

Водночас, беручи до уваги принцип змагальності, який знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частини 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, суд, який вирішує питання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, має надавати оцінку тим обставинам, щодо яких є заперечення у клопотанні іншої сторони, а також її доказам невідповідності заявлених до відшкодування витрат критеріям співмірності. Окрім того, суд, виконуючи вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, має чітко зазначити, яка з вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України була не дотримана при визначенні розміру витрат на оплату послуг адвоката, оскільки лише з цих підстав можна зменшити розмір витрат, який підлягає розподілу між сторонами.

Разом із тим, від Підприємства обґрунтованого клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката та заперечень стосовно розміру заявлених витрат на правничу допомогу, понесених Товариством у зв`язку із розглядом справи № 910/4726/25, не надходило.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 Господарського процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Таких доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до справи, Підприємство не надало.

У той же час із доданих до матеріалів справи документів вбачається, що понесені Товариством витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7 000,00 грн. є підтвердженими.

За змістом пункту 3 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи (до яких віднесено витрати на оплату професійної правничої допомоги), покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що Підприємством не подано будь-яких клопотань про зменшення розміру заявлених Товариством до стягнення судових витрат та не доведено суду належними та допустимим доказами обставин, які свідчать про наявність підстав для зменшення розміру адвокатських витрат, та які безпосередньо вказані у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України (складність справи та виконані адвокатом роботи (надані послуги); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони, в тому числі вплив вирішення справи на репутацію сторони або публічний інтерес до справи), зважаючи на те, що понесені Товариством витрати на професійну правничу допомогу є підтвердженими, враховуючи часткове задоволення позовних вимог Товариства, суд дійшов висновку про те, що обов`язок з відшкодування заявлених позивачем витрат у розмірі 6 688,54 грн. покладається на Підприємство.

У той же час, понесені Підприємством витрати на оплату професійної правничої допомоги у даній справі компенсації останньому не підлягають та залишаються за Підприємством з огляду на відмову в задоволенні його зустрічного позову.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Рада 5" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіаремонтне підприємство "Урарп" про 83 994,54 грн. задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіаремонтне підприємство "Урарп" (03065, місто Київ, вулиця Світлогірська, будинок 5/6; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Рада 5" (02068, місто Київ, вулиця Г. Ахматової, будинок 3; ) 76 663 (сімдесят шість тисяч шістсот шістдесят три) грн. 05 коп. заборгованості, 3 594 (три тисячі п`ятсот дев`яносто чотири) грн. 18 коп. інфляційних втрат, 2 314 (дві тисячі триста чотирнадцять) грн. 62 коп. витрат по сплаті судового збору, а також 6 688 (шість тисяч шістсот вісімдесят вісім) грн. 54 коп. витрат на оплату професійної правничої допомоги.

3. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

4. У задоволенні решти вимог первісного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Рада 5" відмовити.

5. У задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіаремонтне підприємство "Урарп" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рада 5" про визнання договору таким, що припинив свою дію, відмовити.

6. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. В силу приписів частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 28.08.2025 року.

Суддя В.С. Ломака