ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.09.2025 Справа № 914/1736/25

Господарський суд Львівської області у складі судді Король М.Р., розглянувши справу

за позовом: Приватного підприємства фірми «Грин»

до відповідача: Приватного підприємства «ЛЕВ-ЗАЛІЗОБЕТОН»

про: стягнення 98 921,52 грн.,

без виклику сторін,

ВСТАНОВИВ

02.06.2025р. на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Приватного підприємства фірми «Грин» до відповідача: Приватного підприємства «ЛЕВ-ЗАЛІЗОБЕТОН» про стягнення 98 921,52 грн.

09.06.2025р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу, якою, ухвалив: вищевказану позовну заяву залишити без руху; надати позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, зазначених у мотивувальній частині цієї ухвали, а саме: 10 днів з дня вручення цієї ухвали про залишення позовної заяви без руху.

17.06.2025р. на адресу суду від позивача надійшла заява про виконання ухвали суду, яка зареєстрована за вх.№16178/25.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 23.06.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та встановлено сторонам строки для подання заяв по суті спору.

Дана ухвала суду була надіслана позивачу та відповідачу в їхні електронні кабінети, про отримання котрих матеріали справи містять відповідні довідки, підписані відповідальним працівником.

Крім того, процесуальний документ щодо розгляду спору у даній справі офіційно оприлюднений у Єдиному державному реєстрі судових рішень - www.reyestr.court.gov.ua, та знаходиться у вільному доступі.

Таким чином, судом було вчинено всіх можливих за даних обставин дій щодо належного повідомлення учасників справи про спір, що розглядається. Зважаючи на зазначене, учасники справи належним чином були повідомлені про відкриття судового провадження у даній справі.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Враховуючи те, що норми статті 81 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

Суть спору та правова позиція учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач стверджує, що відповідач, всупереч умовам договору на виконання робіт №2 від 31.01.2022 року, неналежно виконав свої зобов`язання в частині оплати у встановлений в зобов`язанні строк, внаслідок чого виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 63 000,00 грн. Також позивач нарахував 3% річних в сумі 9 995,16 грн та інфляційні втрати в сумі 25 926,36 грн.

Відповідач не скористався своїм правом щодо подання відзиву на позовну заяву в порядку та строк, встановлені ухвалою Господарського суду Львівської області від 23.06.2025р.

За результатами дослідження наданих доказів та матеріалів справи, суд встановив наступне:

31.01.2022р. між Приватним підприємством «Грин» (далі Виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛЕВ-ЗАЛІЗОБЕТОН» (далі - Замовник) укладений договір на виконання робіт №2.

Згідно із п. 1.1. Договору, Виконавець зобов`язується виготовити товар форми 650x50, 850x50, форми перемичок 1500x2600, 1500x3000, 1500x3200 загальною кількістю 23 шт. на суму 117 384, 00 грн.

Відповідно до п. 2.1. Договору, Замовник зобов`язується оплатити роботу Виконавця в розмірах та термінах, передбачених п.3.2 Договору.

Згідно із п.3.2. Договору, форма розрахунку 50% попередня оплата, 50% - згідно накладної.

Відповідно до п. 5.1. Договору, за невиконання або неналежне виконання зобов`язань по даному договору, Виконавець та Замовник несуть відповідальність згідно чинного законодавства, при цьому винна Сторона зобов`язана відшкодувати іншій Стороні по договору всі завдані збитки, які стягуються понад пеню.

Згідно з п.5.2. Договору, у випадку невнесення платежів, зазначених в п.3.2. даного Договору в термін, Замовник сплачує пеню в розмірі подвійної ставки НБУ.

На виконання умов даного Договору, поставка Товару була здійснена позивачем в дні та на суму зазначену в наступних Накладних, а саме:

- Накладна №8 від 31.03.2022 року, поставлено товар на суму 71 104,80 грн.

- Накладна №9 від 29.04.2022 року, поставлено товар на суму 41 868,00 грн.

- Накладна №12 від 31.05.2022 року, поставлено товар на суму 75 516,00 грн., з яких сума заборгованості становить 63 000,00 грн.

Як ствердив позивач, в порушення умов Договору, станом на дату подання позову, відповідач не здійснив остаточний розрахунок із позивачем, в результаті чого у відповідача утворилася заборгованість за поставлений товар в сумі - 63 000,00 грн.

Крім цього, позивачем були нараховані 3% річних за період з 01.06.2022 року по 31.05.2025 року у сумі 9 995,16 грн. та інфляційні втрати за період з 01.06.2022 року по 30.04.2025 року у сумі 25 926,36 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Згідно ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частинами першою і другою статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.692 ЦК України, покупець зобов`язаний сплатити товар після його прийняття або після прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно із частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується та не спростовано відповідачем, що на підставі накладних, позивачем поставлено відповідачу Товар, зокрема, на суму 188 488,80 грн., з яких неоплачена сума 63 000,00 грн.

Відповідачем не було надано суду будь-яких заперечень щодо факту отримання ним від позивача Товару.

Доказів виконання зобов`язань перед позивачем у повному обсязі відповідач суду не надав.

Враховуючи умови договору, з моменту підписання видаткової накладної та отримання Товару, у відповідача виник обов`язок по його оплаті відповідно до ст. 692 ЦК України.

Відповідно, відповідач, отримавши Товар, прийняв його і вважається повноправним власником. Доказів відмови від прийняття Товару матеріали справи не містять.

Також, матеріали справи не містять будь-яких претензій, зауважень чи рекламацій відносно поставленого товару від відповідача.

З матеріалів справи та наявних доказів у сукупності слідує, що право позивача, за захистом якого мало місце звернення до суду, є порушеним відповідачем.

Отже, оскільки позивачем було належним чином виконано умови договору в частині поставки відповідачу Товару, строк оплати за поставлений товар настав, а відповідачем не було оплачено такий Товар, про що він і не заперечив, враховуючи відсутність доказів оплати в повному обсязі, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 63 000,00 грн. основної заборгованості є обґрунтованими, документально підтвердженими та такими, що підлягають задоволенню в зазначеній сумі.

Таким чином, до стягнення з відповідача на користь позивача належить сума основного боргу, яка з урахуванням часткової оплати складає 63 000,00 грн.

Оскільки відповідачем не здійснено оплату за отриманий Товар в повному обсязі та у встановлені договором строки, позивач просить стягнути з відповідача 25 926,36 грн. інфляційних втрат, 9 995,16 грн.- 3% річних.

Перевіркою здійсненого позивачем розрахунку 3% річних та інфляційного збільшення, судом встановлено правомірність нарахування 3% річних у сумі 7 390,33 грн. та інфляційного збільшення в розмірі 27 257,71 грн.

На підставі встановленого, позовні вимоги про стягнення 3% річних в розмірі 7 390,33 грн. є законними, обґрунтованими і підлягають задоволенню, а в іншій частині заявлених вимог щодо стягнення суми 3% річних належить відмовити за безпідставністю та необгрунтованістю.

Не виходячи за межі позовних вимог, суд констатує, що позовна вимога про стягнення 25 926,36 грн. інфляційних втрат підлягає задоволенню.

Враховуючи встановлені вище обставини, не спростовані відповідачем, суд доходить висновку про часткову обгрунтованість позовних вимог і наявність у позивача права на отримання від відповідача грошових коштів у визначених судом розмірах.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 11 ГПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (ч.1). Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ст. ст. 13 та 74 ГПК України, обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст.77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 78 ГПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст.14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку, як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних, допустимих та вірогідних доказів, які б повністю спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заборгованість за отриманий ним Товар від позивача у визначеному судом розмірі.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що наявними у справі достовірними та належними доказами підтверджується обставина порушення відповідачем прав позивача щодо отримання своєчасної та повної плати за Товар. Відповідач, у свою чергу, доказів на спростовування такої обставини не подав, власного контрозрахунку не надав, доказів сплати заборгованості в повному розмірі також. Відтак, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково у встановленому судом розмірі.

Щодо розподілу судового збору, суд зазначає наступне:

Сплачена позивачем сума судового збору за подання до суду позовної заяви підтверджується платіжною інструкцією №4640 від 13.06.2025р. на суму 3 028, 00 грн.

Згідно п. 2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають до задоволення частково, тому витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача у сумі 2 948,27 грн.

Щодо судових витрат на професійну правничу допомогу.

Позивач у позовній заяві зазначив про те, що ним понесено витрати в сумі 5 000,00 грн. на професійну правничу допомогу та просив відповідно стягнути з відповідача зазначену суму витрат.

Статтею 126 ГПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 126 ГПК України, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Здійснивши аналіз ціни, предмета та підстав позову, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, кількість сторін та інших учасників справи, значення для суспільного інтересу, суд зазначає, що заявлений позивачем розмір витрат на правову допомогу не відповідає складності справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд враховує малозначність справи та її розгляд судом в порядку спрощеного провадження.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині 4 статті 126 ГПК України.

В обґрунтування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. позивачем представлено суду наступні документи, а саме: договір про правове обслуговування від №26/25 від 29.05.2025р.,ордер на надання правничої допомоги від 29.05.2025р., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №259 від 10.03.1994р., платіжна інструкція №4630 від 30.05.2025р. на суму 5 000,00 грн.

Вказані докази суд вважає достатніми для підтвердження факту понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката у даній справі.

Відтак, надавши оцінку усім доданим до заяви доказам з урахуванням усіх аспектів і складності цієї справи, врахувавши критерії співмірності розміру заявлених витрат на правничу допомогу, визначені ч. 4 ст.126 ГПК України, враховуючи, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (опрацювання матеріалів та складання тексту позовної заяви), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та значенням справи для сторони, суд дійшов висновку про те, що витрати позивача на професійну правничу допомогу у сумі 4 000,00 грн є справедливими і співмірними, котрі відповідно до вимог ст.129 ГПК України слід покласти на відповідача у зазначеному розмірі.

Керуючись 13, 73-74, 76-79, 86, 126, 129, 236, 238, 240-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Приватного підприємства «ЛЕВ-ЗАЛІЗОБЕТОН» (місцезнаходження: Україна, 79493, Львівська обл., Львівський р-н, смт. Рудне (з), вул. Лесі Українки, будинок 2; ідентифікаційний код 44568905) на користь Приватного підприємства фірми «Грин» (місцезнаходження: Україна, 79034, м. Львів, вул. Навроцького, будинок 4; ідентифікаційний код - 20838679) 63 000,00 грн. суми заборгованості, 7 390,33 грн. 3% річних, 25 926,36 грн. інфляційних втрат, 4 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 2 948,27 грн. судового збору.

3.У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4.Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Суддя Король М.Р.