ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2025 року

м. Київ

cправа №907/100/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Вронська Г.О. - головуюча, Губенко Н.М., Кондратова І.Д.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Коростенський щебзавод"

на постанову Західного апеляційного господарського суду (Бонк Т.Б., Бойко С.М., Якімець Г.Г.)

від 03.06.2025 (повний текст складений 12.06.2025)

у справі за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Коростенський щебзавод"

до: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Закарпаття Асфальт",

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Синергія ОІЛ"

про визнання договору недійсним та зобов`язання повернути об`єкт нерухомого майна,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Хід розгляду справи

1. Товариство з додатковою відповідальністю "Коростенський щебзавод" (далі - Позивач, Скаржник) звернулося до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Закарпаття Асфальт" (далі - Відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Синергія ОІЛ" (далі - Відповідач-2) (разом - Відповідачі), у якому просить:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 18.07.2024, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Базир В.Г., зареєстрований у реєстрі за №1063, укладений між Відповідачами щодо продажу комплексу будівель Рокосівського асфальтнобутумного заводу, розташованого за адресою: Закарпатська область, Хустський район, село Рокосово, Промзона, б/н, загальною площею 677,9 кв. м;

- зобов`язати Відповідача-2 повернути на користь Відповідача-1 комплекс будівель Рокосівського асфальтнобутумного заводу, розташованого за адресою: Закарпатська область, Хустський район, село Рокосово, Промзона, б/н, загальною площею 677,9 кв. м.

2. Позовні вимоги обґрунтовані укладенням спірного правочину з метою ухилення від виконання рішення Господарського суду Закарпатської області від 23.10.2024 у справі №907/776/24, яким з Відповідача-1 на користь Позивача присуджено до стягнення грошові кошти.

3. Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 03.02.2025 відкрито провадження у справі №907/100/25 та постановлено розглядати її за правилами загального позовного провадження.

4. 03 лютого 2025 року Позивач подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке належить на праві власності Відповідачу-2, а саме:

- комплекс будівель та споруд асфальтобетонного заводу одночасно із земельною ділянкою за адресою: Закарпатська область, Мукачівський район, Кольчинська територіальна громада, урочище Няроші, 6, загальною площею 641,5 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27;

- земельну ділянку площею 3,0147 га, кадастровий номер :05:000:0047, за адресою: Закарпатська область, Мукачівський район, Кольчинська територіальна громада, урочище Няроші, 6;

- земельну ділянку площею 4 га, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Берегівський район, село Мужієво, вулиця Ракоці Ференца ІІ, земельна ділянка 245/2, кадастровий номер :10:002:0094, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 204;

- комплекс будівель Рокосівського асфальтнобутумного заводу, розташованого за адресою: Закарпатська область, Хустський район, село Рокосово, Промзона, б/н, загальною площею 677,9 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 253.

5. Обґрунтовуючи заяву, Позивач вказав, що:

- Відповідач-1, який відчужив нерухоме майно на підставі оспорюваного правочину за наявності грошового зобов`язання перед Позивачем, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами. Оспорюваний правочин порушує майнові інтереси кредитора (Позивача) і спрямований на недопущення звернення стягнення, зокрема, на майно боржника;

- існує обґрунтоване припущення щодо можливості подальшого відчуження Відповідачем-2 нерухомого майна, яке до цього перебувало у власності Відповідача-1, на користь третіх осіб, пов`язаних із цими товариствами бенефіціарним власником. Вказане, на думку Позивача, унеможливить виконання судового рішення в справі, що розглядається. Крім того, у процесі примусового виконання рішення суду в справі №907/776/24 приватний виконавець Лукеч О.В. виявив відсутність грошових коштів на рахунках Відповідача-1, а також будь-якого рухомого чи нерухомого майна, зареєстрованого на праві власності.

6. Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 05.02.2025 заяву Позивача задоволено частково. Постановлено накласти арешт на комплекс будівель Рокосівського асфальтнобутумного заводу, розташованого за адресою: Закарпатська область, Хустський район, село Рокосово, Промзона, б/н, загальною площею 677,9 кв. м, що належить на праві власності Відповідачу-2, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 253. У решті вимог заяви відмовлено. Застосовано зустрічне забезпечення шляхом зобов`язання Позивача внести на депозитний рахунок Господарського суду Закарпатської області грошові кошти в сумі 50 000 грн у десятиденний строк з дня постановлення ухвали.

7. Ухвала суду першої інстанції мотивована таким:

- у частині задоволення заяви - заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно, яке належить на праві власності Відповідачу-2 (в частині комплексу будівель Рокосівського асфальтнобутумного заводу, розташованого за адресою: Закарпатська область, Хустський район, село Рокосово, Промзона, б/н, загальною площею 677,9 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 253), не порушують та не обмежують прав будь-яких осіб, в тому числі Відповідача-2, а лише встановлюють певні обмеження, наявність яких сприятиме ефективному захисту прав Позивача у межах одного судового провадження без нових звернень до суду;

- у частині відмови в задоволенні заяви - Позивач не довів наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги та їх співмірності, оскільки вимоги щодо іншого нерухомого майна Відповідача-2 не були предметом позовних вимог у цій справі.

Стислий зміст оскаржуваного судового рішення

8. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 03.06.2025 апеляційну скаргу Відповідача-2 від 17.02.2025 задоволено. Ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 05.02.2025 в частині забезпечення позову скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні заяви Позивача про забезпечення позову відмовлено повністю. В решті ухвалу в частині відмови у вжитті заходів забезпечення позову залишено без змін.

9. Суд апеляційної інстанції зазначив, що (1) правомірність правочину презюмується, а задоволення позовних вимог у цій справі не наділить Позивача правом вимоги нерухомого майна (на яке накладено арешт ухвалою суду першої інстанції) від Відповідачів; (2) визнання недійсним договору є вимогою немайнового характеру, за якою не передбачено примусового виконання рішення чи реституції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, та правова позиція інших учасників справи

10. 20 червня 2025 року Скаржник із використанням підсистеми "Електронний суд" подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.06.2025 та залишити в силі ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 05.02.2025; судові витрати за розгляд касаційної скарги покласти на Відповідачів.

11. На виконання вимог пункту 5 частини другої статті 290 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) Скаржник вказав, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з порушенням норм процесуального права, а саме статей 137,140 та частини першої статті 269 ГПК України, без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 29.06.2023 у справі №918/124/23 та від 15.01.2025 у справі №913/333/24 (невжиття заходів забезпечення позову значно ускладнить виконання рішення суду).

12. 08 серпня 2025 року, в межах строку, встановленого Верховним Судом, Відповідач-2 із використанням підсистеми "Електронний суд" подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову - залишити без змін.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Межі касаційного перегляду

13. Ухвалою від 22.07.2025 Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі на постанову суду апеляційної інстанції в частині скасування ухвали Господарського суду Закарпатської області від 03.02.2025 про забезпечення позову.

14. Водночас у відкритті касаційного провадження в частині залишення без змін ухвали Господарського суду Закарпатської області від 03.02.2025 відмовлено. Зважаючи на приписи статті 300 ГПК України, розгляд справи судом касаційної інстанції у вказаній частині не здійснюється.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду апеляційної інстанції

15. Верховний Суд перевірив у межах доводів та вимог касаційної скарги, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, з урахуванням викладеного у відзиві, правильність застосування судом апеляційної інстанцій норм процесуального права, виходячи зі встановлених фактичних обставин справи, та дійшов таких висновків.

16. Забезпеченням позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18).

17. Підстави для застосування заходів забезпечення позову визначені статтею 136 ГПК України, згідно з якою господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

18. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

19. Під час розгляду заяви про накладення арешту на майно або грошові кошти суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватися та розпоряджатися грошовими коштами або майном, а тому може застосовуватися в справі, у якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів.

При цьому піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, що належить до предмета спору (пункт 13 постанови Верховного Суду від 15.09.2019 у справі №915/870/18.

20. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина четверта статті 137 ГПК України).

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати у результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Передумовою забезпечення позову є обрання належного, відповідного предмету спору заходу забезпечення позову, що гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову заявленим позивачем вимогам, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (заявника).

Аналогічні висновки наводяться у постановах Верховного Суду від 21.12.2021 у справі №910/10598/21, від 28.08.2023 у справі №906/304/23 та інших.

21. Заходи забезпечення позову повинні узгоджуватися з предметом та підставами позову, а особа, яка заявляє про необхідність вжиття заходів забезпечення позову судом, зобов`язана довести зв`язок між неприйняттям таких заходів і ускладненням чи унеможливленням ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 17.12.2021 у справі №927/481/21.

22. Підставою позову в цій справі визначено укладення Відповідачами договору купівлі-продажу комплексу будівель Рокосівського асфальтнобутумного заводу з метою ухилення від виконання рішення Господарського суду Закарпатської області від 23.10.2024 у справі №907/776/24, яким з Відповідача-1 на користь Скаржника присуджено до стягнення грошові кошти.

Предметом позову, з яким Скаржник звернувся до суду, є визнання зазначеного договору недійсним та зобов`язання Відповідача-2 повернути на користь Відповідача-1 відчужений комплекс будівель Рокосівського асфальтнобутумного заводу.

23. Отже, Скаржник фактично стверджує про фраудаторний характер правочину та необхідність повернення майна боржнику (Відповідачу-1), що забезпечить звернення стягнення на нього.

24. У пунктах 10.5, 10.26-10.32 постанови від 07.09.2022 у справі №910/16579/20 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що порушення загальних засад цивільного законодавства (засад справедливості, добросовісності та розумності), визначених імперативно пунктом 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), які мають наслідком вихід учасниками правочину за межі здійснення цивільних прав, наданих договором чи актами цивільного законодавства, з наміром завдати шкоди іншій особі (частина третя статті 13 ЦК України) може бути самостійною підставою недійсності правочину.

Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Зловживання правом - це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм у межах дозволеного їй законом загального типу поведінки.

25. Формулювання "зловживання правом" передбачає певну суперечність. Так, особа, яка користується власним правом, має дозвіл на певну поведінку, а якщо її дія не дозволена, саме тому відбувається вихід за межі свого права (дія без права). Такі випадки трапляються, якщо особа діє недобросовісно, усупереч меті наданого їй права.

Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що:

- особа (особи) "використовувала / використовували право на зло";

- наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, у який потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та / або умов; настання цих фактів / умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають);

- ураховується правовий статус особи / осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а й про обсяг прав інших учасників цих правовідносин і порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (пункти 76.3, 76.5 постанови Верховного Суду від 11.11.2021 у справі №910/8482/18 (910/4866/21)).

26. Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) "через можливість доступу до майна боржника", навіть і того, що знаходиться в інших осіб.

27. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину.

Договір є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, що покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису.

Вказані висновки викладені у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.04.2023 у справі №523/17429/20.

28. Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, або зменшуються його активи, має ставитися під сумнів в частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такий, що вчинений боржником на шкоду кредитору (подібний висновок наведений у постанові Верховного Суду від 08.06.2022 у справі №2-591/11).

29. При цьому необхідно зважати, що договором, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

30. Вирішуючи питання про забезпечення позову, господарський суд зобов`язаний здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, дослідити подані на обґрунтування заяви докази та встановити наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.10.2023 у справі №922/1583/23, від 28.07.2021 у справі №914/2072/20.

31. Верховний Суд вважає, що обраний Скаржником та застосований судом першої інстанції захід забезпечення позову у відповідній частині є належним, відповідає предмету спору та узгоджується зі способом захисту порушеного права. Накладення арешту покликане зберегти нерухоме майно, яке, за твердженням Скаржника, відчужене на підставі фраудаторного правочину, у власності Відповідача-2 до закінчення розгляду справи.

32. Разом із тим під час вирішення питання про забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки це є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21.03.2024 у справі №910/15328/23, від 17.12.2018 у справі №914/970/18, від 10.11.2020 у справі №910/1200/20.

33. ГПК України покладає на заявника необхідність обґрунтування підстав, які можуть утруднити чи унеможливити виконання судового рішення в разі задоволення позову (таким обґрунтуванням можуть бути, наприклад, значна сума стягнення, відсутність інформації з Реєстрів про існування у відповідача нерухомого майна, на яке може бути звернуто стягнення в достатньому розмірі, існування великої кількості судових проваджень щодо відповідача, де останній є боржником тощо), однак визначає, що такі обґрунтування не обов`язково мають бути доведеними доказами вчинення боржником дій, спрямованих на утруднення виконання судового рішення (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

34. З огляду на предмет спору та доводи, наведені Скаржником, накладення арешту на комплекс будівель Рокосівського асфальтнобутумного заводу, розташованого за адресою: Закарпатська область, Хустський район, село Рокосово, Промзона, б/н, загальною площею 677,9 кв. м, є адекватним і співмірним заходом забезпечення позову. Накладення арешту не порушило права осіб, які не є учасниками судового процесу, не потягнуло застосування надмірних обмежень, а також обмежень, що не пов`язані з предметом спору чи виходять за його межі.

35. Суд першої інстанції належним чином урахував, що виконання в майбутньому судового рішення у разі задоволення позовних вимог безпосередньо залежить від того, чи перебуватиме у власності Відповідача-2 зазначене вище нерухоме майно; дійшов висновку, що застосування заходу забезпечення позову, обраного Скаржником, у частині арешту саме цього майна безпосередньо пов`язане із предметом позову та є способом забезпечити гарантії виконання судового рішення.

36. Накладення арешту не є перешкодою в здійсненні Відповідачем-2 господарської діяльності, натомість покликане зберегти становище учасників судового спору (баланс інтересів сторін) до остаточного вирішення питання щодо наявності або відсутності ознак фраудаторності оспорюваного правочину.

37. Таким чином, Скаржник обґрунтував наявність підстав, які можуть утруднити чи унеможливити виконання судового рішення в разі задоволення позову, відтак суд апеляційної інстанції безпідставно скасував ухвалу суду першої інстанції, якою було вжито заходи забезпечення позову у відповідній частині.

38. Крім того, необхідно зважати, що арешт має тимчасовий характер та скасовується (може бути скасований) в порядку, визначеному статтею 145 ГПК України. За клопотанням учасника справи суд також може допустити заміну одного заходу забезпечення позову іншим (частина перша статті 143 ГПК України).

39. Зазначене є додатковою гарантією прав особи, яка за умови виникнення певних обставин та / або припинення дії обставин, що існували на момент забезпечення позову, вправі звернутися до суду та ініціювати питання про скасування чи заміну відповідного заходу забезпечення позову.

40. Посилання суду апеляційної інстанції на презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України) є необґрунтованим, оскільки саме за наслідками вирішення спору в цій справі вирішується питання спростування такої презумпції; встановлюється наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом.

41. Крім того, в оскаржуваній постанові передчасно зазначено, що матеріально-правова вимога про визнання договору недійсним є вимогою немайнового характеру, яка не передбачає примусового виконання рішення чи реституції.

42. У цьому контексті необхідно також враховувати, що встановлення фраудаторності договору є достатньою та самостійною підставою застосування наслідків його недійсності. Відновленням становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), є повернення відповідного майна боржнику (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.05.2022 у справі №643/15604/17, від 04.10.2024 у справі №932/18757/19).

43. При цьому однією з вимог є зобов`язання повернути об`єкт нерухомого майна.

44. Як вже було зазначено, перевірка обґрунтованості позову здійснюється в ході розгляду справи по суті, а не при застосуванні заходів забезпечення позову. Отже, на цьому етапі, зважаючи на предмет та підстави позову, наведені Скаржником ризики утруднення чи унеможливлення виконання судового рішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви у відповідній частині.

45. Натомість, ухвалюючи оскаржувану постанову, суд апеляційної інстанції зазначеного не врахував, що призвело до порушення ним норм процесуального права, зокрема, статей 136, 137,140 ГПК України.

46. Текст цієї постанови складений у межах розумного строку з урахуванням дати надходження матеріалів справи до Верховного Суду.

47. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

48. Зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, розумність тривалості провадження повинна бути оцінена в світлі обставин справи та з огляду на такі критерії: правову та фактичну складність справи; поведінку заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінку органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (рішення в справах "Федіна проти України" від 02.09.2010, заява №17185/02, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, заява №36655/02, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, заява №19567/02, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004, заява №62771/00).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

49. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

50. Згідно зі статтею 312 ГПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

51. Верховний Суд вважає наведені у касаційній скарзі доводи обґрунтованими, що є підставою для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції із залишенням у силі ухвали суду першої інстанції.

Судові витрати

52. Відповідно до частини четвертої статті 129 ГПК України судові витрати у справі підлягають розподілу під час вирішення спору по суті. Отже, розподіл судових витрат за результатами розгляду касаційної скарги з питання забезпечення позову є передчасним.

Керуючись статтями 300, 308, 312, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Коростенський щебзавод" задовольнити.

2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.06.2025 у справі №907/100/25 скасувати.

3. Ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 05.02.2025 у справі №907/100/25 залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуюча Г. Вронська

Судді Н. Губенко

І. Кондратова