ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

02 вересня 2025 року Справа № 903/711/25

Господарський суд Волинської області у складі:

головуючого судді Гарбара Ігоря Олексійовича

секретар судового засідання Гандзілевська Яна Вікторівна

за участю представників сторін:

від позивача: н/з

від відповідача-1: Кузьмук Т.Г.

від відповідача-2: Мигуля О.П.

взяв участь прокурор відділу Волинської обласної прокуратури: Рішко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області справу №903/711/25 за позовом керівника Ковельської окружної прокуратури Волинської області в інтересах держави в особі Національного агенства з питань запобігання корупції до Управління культури, молоді, спорту та туризму виконавчого комітету Ковельської міської ради, Фізичної особи-підприємця Мигулі Олени Павлівни про визнання недійсним договору та стягнення 76800,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

09.07.2025 керівник Ковельської окружної прокуратури Волинської області сформував в системі «Електронний суд» позовну заяву в інтересах держави в особі Національного агенства з питань запобігання корупції до Управління культури, молоді, спорту та туризму виконавчого комітету Ковельської міської ради, Фізичної особи-підприємця Мигулі Олени Павлівни, в якій просить суд:

1.Визнати недійсним договір купівлі-продажу № 236 від 08.11.2021, укладений між Управлінням культури, молоді, спорту та туризму виконавчого комітету Ковельської міської ради та ФОП Мигулею Оленою Павлівною.

2. Стягнути з ФОП Мигулі Олени Павлівни (РНОКПП НОМЕР_1 ) в дохід держави 38400,00 грн, отриманих на підставі договору купівлі-продажу № 236 від 08.11.2021.

3. Стягнути з Управління культури, молоді, спорту та туризму виконавчого комітету Ковельської міської ради () в дохід держави вартість товарів, отриманих на підставі договору купівлі-продажу № 236 від 08.11.2021, в розмірі 38400,00 гривень.

4. Стягнути з відповідачів на користь Волинської обласної прокуратури () судовий збір за подання позовної заяви в сумі 7267,2 гривень

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що договір купівлі-продажу № 236 від 08.11.2021, укладений між Управлінням культури, молоді, спорту та туризму виконавчого комітету Ковельської міської ради та ФОП Мигулею Оленою Павлівною не відповідає інтересам держави та суспільства у відповідності до положень ч.3 ст. 228 ЦК України та ч.2 ст. 67 ЗУ «Про запобігання корупції», оскільки укладений всупереч встановленого законодавством господарського порядку, зокрема ч.1 ст. 28 ЗУ «Про запобігання корупції», а відтак доводить що останній є недійсним.

Ухвалою суду від 11.07.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвала суду від 11.07.2025 доставлена до електронного кабінету відповідача - 1 11.07.2025 о 18:42 год.

Ухвала суду від 11.07.2025 надіслана на юридичну адресу відповідача - 2, однак повернута з відміткою відділення поштового зв`язку адресат відсутній за вказаною адресою.

Отже, строк для подання відзиву для відповідача -1) - до 28.07.2025 включно, а для відповідача-2) до 04.08.2025 включно.

04.08.2025 на адресу суду надійшли письмові пояснення позивача.

Протокольною ухвалою від 05.08.2025 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив розгляд справи по суті на 05.08.2025 о 11:45 год.

06.08.2025 відповідач-1 надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що 11.09.2024 року Ковельська окружна прокуратура Волинської області скерувала на адресу Національного агентства лист №52-370ВИХ-24, в якому просила надати інформацію щодо обізнаності органу зі змістом постанови Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28.09.2023 року прийнятої у справі №159/5271/23 стосовного Мигулі А.Д. та щодо наявності у зв`язку з цим у Національного агентства наміру звертатися в порядку ч.2 ст.67 Закону до суду з позовом про визначення недійсним укладених в умовах реального конфлікту інтересів правочинів ( в тому числі і договору№236 від 08111.2021р.).

В свою чергу Національне агентство листом від 23.09.2024 №37- 01/70324-24 повідомило Ковельську окружну прокуратуру Волинської області про обізнаність із змістом вищезазначеної постанови суду 28.09.2023 та про те, що інформація відносно Мигулі А.Д. внесена на підставі ст.59 Закону до Єдиного держаного реєстру осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення та проінформувало окружну прокуратуру про те, що агентство не готувало та не планує здійснювати підготовку позовних заяв про визначення недійсним договору, укладеного Мигулю А.Д. в умовах реального конфлікту інтересів.

Спірні правовідносини в межах вказаної справи виникли у зв`язку із вчиненням начальником управління культури, молоді, спорту та туризму виконавчого комітету Ковельської міської ради Мигулею А.Д. адміністративних правопорушень, передбачених ч.ч.1,2 ст.172-7 КУпАП, а саме: неповідомлення особою у встановлення законом випадках та порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів та вчинення дій (прийняття рішень) в умовах реального конфлікту інтересів.

При цьому, що у розумінні примітки ст.56 Закону займана Мигулею А.Д. посада не відноситься до переліку посад, які передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища.

У зв`язку з чим, протоколи про адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією стосовно начальника управління культури, молоді, спорту та туризму виконавчого комітету Ковельської міської ради Мигулі А.Д. були складені посадовими особами Управління стратегічних розслідувань у Волинській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України.

За таких обставин, у вказаному конкретному випадку у Національного агентства були відсутні правові підстави для звернення до суду з позовом про визнання недійним договору купівлі-продажу товарів від 24.05.2023 №24/05.

Національне агентство не є належним Позивачем у даній справі, тобто особою, якій не належить право вимоги. Вказане в свою чергу є підставою для відмови у задоволення пред`явленого прокурором позову в інтересах Національного агентства.

Розглядаючи відзив, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 161 ГПК України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Відповідно до ст. 165 ГПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Відзив підписується відповідачем або його представником.

Крім того, відповідно до ч. 8 ст. 165 ГПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Статтею 113 ГПК України визначено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 11.07.2025 встановлено, зокрема, що відповідач має право подати відзив на позов не пізніше п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.

Отже, строк для подання відзиву для відповідача-1) до 28.07.2025 включно, оскільки ухвала суду про відкриття провадження у справі доставлена до електронного кабінету відповідача-1) 11.07.2025.

Даний строк встановлювався судом та відповідно до вимог процесуального закону не був продовжений за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку.

Положеннями частини 2 статті 118 ГПК України визначено, що заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Положеннями частини 2 статті 118 ГПК України визначено, що заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.207 ГПК України, головуючий з`ясовує, чи мають учасники справи заяви чи клопотання, пов`язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, та вирішує їх після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи.

Суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом

Враховуючи те, що відзив поданий відповідачем-1) до суду із пропуском встановленого судом процесуального строку, суд протокольною ухвалою від 02.09.2025 залишав поданий відповідачем-1) відзив на позов без розгляду в порядку ч. 2 ст. 118, 207 ГПК України.

27.08.2025 відповідач-2 надіслала до суду клопотання , в якому просить суд відновити підготовче засідання, оскільки остання не була належним чином повідомлена.

Прокурор в судовому засіданні просив суд позов задовольнити повністю.

В судовому засіданні представниця відповідача-1 просила суд відмовити у задоволенні позову повністю.

ФОП Мигуля Олена Павлівна в судовому засіданні просила повернутися до підготовчого провадження та просила, щоб їй повернули костюми, які вона передала за договором.

Протокольною ухвалою суду суд відмовив відповідачу-2 у задоволенні клопотання про перехід до підготовчого провадження за безпідставністю та залишив усне клопотання про повернення костюмів без розгляду.

Суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні рівні умови сторонам для представлення своєї правової позиції та надання доказів і вважає за можливе розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до ст.240 ГПК України, а неявка представника позивача та відповідачів не перешкоджає вирішенню справи по суті за наявними в ній матеріалами.

Заслухавши пояснення прокурора та представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, господарський суд прийшов до наступного висновку.

Як слідує з матеріалів справи, 08.11.2021 між Управлінням культури, молоді, спорту та туризму виконавчого комітету Ковельської міської ради (надалі Управління) та фізичною особою-підприємцем Мигулею Оленою Павлівною (надалі ФОП Мигуля О.П.) укладено договір купівлі-продажу товарів № 236. Вказаний договір підписаний начальником Управління, як його уповноваженим представником, Мигулею Андрієм Дмитровичем.

Відповідно до п. 1.1 договору продавець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, передати покупцю, а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, прийняти та оплатити товар за ціною, визначеною у видатковій накладній (рахунку). Під товаром розуміється: кожушок сценічний.

Згідно пункту 2.1 договору загальна сума договору складає 38400,00 грн без ПДВ.

Як вбачається з платіжних доручень від 08.11.2021 Управлінням сплачено грошові кошти в розмірі 38400,00 грн (платіжне доручення №11) на рахунки ФОП Мигулі О.П. за поставку товару, обумовлену у договорі від 08.11.2021 №236.

Постановою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28.09.2023 у справі №159/5271/23 за наслідками розгляду об`єднаної справи про адміністративні правопорушення, пов`язані за корупцією, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, пов`язаних з корупцією та притягнуто його до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1, ч. 2 ст. 172-7 КУпАП.

У зазначеній постанові суду встановлено, що Мигуля А.Д., будучи начальником Управління культури, молоді, спорту та туризму виконавчого комітету Ковельської міської ради, відповідно до п.п. «в», п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», приміткою до ст. 172-7 КУпАП є суб`єктом відповідальності за адміністративні правопорушення, передбачені ч.ч. 1, 2 ст. 172-7 КУпАП, вчинив дії та прийняв рішення в умовах реального конфлікту інтересів, чим порушив п. 3 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції».

Зокрема, Мигуля А.Д., будучи начальником Управління культури, молоді, спорту та туризму виконавчого комітету Ковельської міської ради, 08.11.2021 за № 236 уклав з ФОП Мигуля О.П. договір на поставку товару, а саме кожушка сценічного на загальну суму 38400,00 гривень.

При цьому, згідно даних Державного реєстру актів цивільного стану Мигуля Олена Павлівна (сторона правочину) є дружиною ОСОБА_1 (діяв в інтересах іншої сторони правочину).

Постанова Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28.09.2023 у справі №159/5271/23, якою ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративних правопорушень, в апеляційному порядку не оскаржувалась та 10.10.2023 набрала законної сили.

Як вбачається з даної постанови суду, ОСОБА_1 вину у вчиненні корупційних адміністративних правопорушень визнав повністю.

Відповідно до ч.ч. 4, 6 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин, постановою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28.09.2023 у справі №159/5271/23 констатовано порушення положень ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» при укладанні договору купівлі-продажу товарів від 08.11.2021 № 236.

Таким чином, Мигуля А.Д., як начальник управління культури, молоді, спорту та туризму виконавчого комітету Ковельської міської ради, не мав права укладати договір від 08.11.2021 №236 із ФОП Мигуля О.П., оскільки остання є його дружиною, та між ними наявний як приватний інтерес, так і реальний конфлікт інтересів.

Порушення норм Закону України "Про запобігання корупції" під час укладання оспорюваного договору, що встановлено постановою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28.09.2023 у справі №159/5271/23, є порушенням правового господарського порядку.

Отже, договір купівлі-продажу від 08.11.2021 №236 підлягає визнанню судом недійсним з підстав його невідповідності інтересам держави та суспільства у відповідності до положень ч. 3 ст. 228 ЦК України та ч. 2 ст. 67 Закону України "Про запобігання корупції", оскільки останній укладений всупереч встановленого законодавством господарського порядку, зокрема вимог ч. 1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції».

З огляду на те, що ОСОБА_1 постановою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28.09.2023 у справі № 159/5271/23 притягнутий до відповідальності за вчинення корупційного правопорушення, передбаченого ч. ч. 1, 2 ст. 172-7 КУпАП, його умисел на вчинення вищевказаного правочину від імені Управління, який суперечить інтересам держави та суспільства, в силу положень ч.ч. 4, 6 ст. 75 ГПК України не підлягає доказуванню.

У свою чергу, Відповідач 2 ФОП Мигуля О.П. є іншою стороною оспорюваного правочину. Останній достовірно було відомо, що вона являється дружиною ОСОБА_1 та укладає із ним від імені Управління оспорюваний договір купівлі-продажу за бюджетні кошти. Відповідно остання не могла не розуміти наявність конфлікту інтересів та того, що укладений договір суперечить вимогам антикорупційного законодавства та інтересам держави.

Укладення оспорюваного договору ОСОБА_1 зі своєю дружиною, спрямоване ні на що інше, як на збагачення власної родини, всупереч інтересам держави та суспільства.

Окрім того, Відповідач 2 - ФОП Мигуля О.П. на час укладання оспорюваного правочину являлась також депутатом Ковельської міської ради, на яку поширюються вимоги Закону України "Про запобігання корупції" (відомості про те, що Відповідач 2 була депутатом Ковельської міської ради отримано із декларацій ОСОБА_2 , розміщених у відкритому доступі на офіційному сайті НАЗК за посиланням https://public.nazk.gov.ua).

Факт перебування Відповідача-2 на обраній посаді депутата місцевої ради свідчить про додаткову обізнаність ОСОБА_2 з вимогами та положеннями антикорупційного законодавства, в тому числі із обмеженнями та заборонами на вчинення дій чи прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів.

За договором № 236 від 08.11.2021 ФОП Мигуля О.П. поставила Управлінню товар, що підтверджується накладною, долученою до договору, а Управлінням здійснено перерахування ФОП Мигулі О.П. за поставлений товар кошти на загальну суму 38400,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 08.11.2021.

Таким чином, враховуючи, що оскаржуваний договір виконаний обома сторонами, все одержане ними за договором, що суперечить інтересам держави та суспільства, на підставі ч. 3 ст. 228 ЦК України, підлягає стягненню в дохід держави.

ФОП Мигуля О.П. на виконання умов оскаржуваного договору купівлі-продажу від 08.11.2021 № 236 отримала грошові кошти у сумі 38400,00 грн, у зв`язку із чим вказані кошти підлягають стягненню з останньої в дохід держави.

Управлінням культури, молоді, спорту та туризму виконавчого комітету Ковельської міської ради на виконання умов оскаржуваного договору купівлі-продажу від 08.11.2021 №236 отримано товар: кожушок сценічний, який не можливо стягнути або повернути. Так, придбаний товар, згідно листа Управління культури, молоді, спорту та туризму виконавчого комітету Ковельської міської ради, перебуває на балансі КЗ «Ковельський народний дім «Просвіта» та використовується аматорами народних колективів, учасниками танцювальних гуртків, ведучими культурно масових заходів, у зв`язку із чим стягненню в дохід держави підлягає вартість отриманих за договором товарів в сумі 38400,00 грн (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

При судом враховано, що рішеннями Господарського суду Волинської області від 03.06.2024 у справі №903/213/24, яке залишено без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.08.2024, від 18.12.2024 у справі №903/861/24, від 11.12.2024 у справі №903/862/24 задоволено аналогічні позови Ковельської окружної прокуратури за участі тих самих сторін (предметом позовів були інші договори та інші суми стягнення).

На підставі абз. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції», близькими особами суб`єкта декларування є - чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний та двоюрідний брати, рідна та двоюрідна сестри, рідний брат та сестра дружини (чоловіка), племінник, племінниця, рідний дядько, рідна тітка, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, зять, невістка, тесть, теща, свекор, свекруха, батько та мати дружини (чоловіка) сина (дочки), усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням зазначеного суб`єкта.

Згідно до абз. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції», реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень або не вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Відповідно до абз. 10 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції», приватний інтерес - будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв`язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях.

Згідно п. 1-4 ч. 1 ст. 28 зазначеного Закону України «Про запобігання корупції», особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані:

1) вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів;

2) повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно;

3) не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів;

4) вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.

Судом встановлено, що Мигуля А.Д., як начальник управління культури, молоді, спорту та туризму виконавчого комітету Ковельської міської ради, не мав права укладати договір від 08.11.2021 №236 із ФОП Мигуля О.П., оскільки остання є його дружиною, та між ними наявний як приватний інтерес, так і реальний конфлікт інтересів.

Вчинення дій з метою врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів матеріали справи не містять, учасниками справи відповідних доказів суду не надано.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203); правочин має вчинятись у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203).

За змістом ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Закон України "Про запобігання корупції" визначає правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень.

Так, відповідно до ст. 67 Закону України «Про запобігання корупції» нормативно-правові акти, рішення, видані (прийняті) з порушенням вимог цього Закону, підлягають скасуванню органом або посадовою особою, уповноваженою на прийняття чи скасування відповідних актів, рішень, або можуть бути визнані незаконними в судовому порядку за заявою заінтересованої фізичної особи, об`єднання громадян, юридичної особи, прокурора, органу державної влади, зокрема Національного агентства, органу місцевого самоврядування.

У відповідності до ч. 2 ст. 67 Закону України «Про запобігання корупції» правочин, укладений внаслідок порушення вимог цього Закону, може бути визнаним недійсним.

Згідно з ч. 3 ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Зі змісту ст. 228 ЦК України вбачається, що в ній законодавець передбачив дві окремі обставини, з якими закон пов`язує нікчемність або недійсність правочину, - порушення публічного порядку (ч. ч. 1, 2 цієї статті) та невідповідність інтересам держави та суспільства (ч. 3).

У першому випадку правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним, а тому визнання його недійсним судом не вимагається. При цьому ст. 228 ЦК України не встановлює наслідків такої недійсності правочину.

У п. 68 постанови від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.11.2018 у справі № 577/5321/17, щодо того, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.

Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту.

Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними.

Натомість, у випадку невідповідності правочину інтересам держави та суспільства, він за ч. 3 ст. 228 ЦК України може бути визнаний судом недійсним, що вказує на його оспорюваний характер. Ця ж правова норма передбачає й наслідки такої недійсності правочину.

Згідно ч. 3 ст. 5 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства.

У правових позиціях Верховного Суду у справах №922/1391/18 (постанова від 20.03.2019), №910/6271/17 (постанова від 15.12.2021) та №910/4089/20 (постанова від 20.10.2021) зазначено наступне: "Частиною 3 статті 5 ГК України врегульовано, що суб`єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства. Здійснивши правовий аналіз частини 3 статті 228 ЦК України можна дійти висновку, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства".

Порушення норм Закону України "Про запобігання корупції" під час укладання оспорюваного договору, що встановлено постановою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28.09.2023 у справі №159/5271/23, є порушенням правового господарського порядку.

За наведених обставин, договір купівлі-продажу від 08.11.2021 №236 підлягає визнанню судом недійсним з підстав його невідповідності інтересам держави та суспільства у відповідності до положень ч. 3 ст.228 ЦК України та ч. 2 ст.67 Закону України "Про запобігання корупції", оскільки останній укладений всупереч встановленого законодавством господарського порядку, зокрема вимог ч. 1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції».

Згідно ч. 3 ст. 228 ЦК України якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного.

Норма аналогічного змісту міститься у ч. 1 ст. 208 ГК України.

При цьому, наслідки, передбачені ч. 3 ст. 228 ЦК України, застосовуються лише в тих випадках, коли завідомо суперечний інтересам держави і суспільства договір був повністю або частково виконаний хоча б однією із сторін. Наслідком визнання правочину недійсним не може бути його розірвання, оскільки відповідні вимоги є за своїм правовим характером взаємовиключними.

Наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вона (вони), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеної угоди і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Умисел юридичної особи визначається як умисел тієї посадової або іншої фізичної особи, що підписала договір від імені юридичної особи, маючи на це належні повноваження.

Так, згідно ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Рішенням Ковельської міської ради № 35/6 від 22.03.2018 затверджено Положення про Відділ культури виконавчого комітету Ковельської міської ради (надалі - Положення).

Відповідно, до Положення Відділ є юридичною особою, веде самостійний баланс, має право відкривати бюджетні реєстраційні рахунки в установах Державного казначейства України, у межах своїх повноважень укладати від свого імені угоди з юридичними і фізичними особами, мати майнові і немайнові права, нести зобов`язання, бути позивачем і відповідачем у судах.

Відділ має печатку із зображенням Державного герба України і власним найменуванням, кутовий штамп, відповідні бланки та інші атрибути юридичної особи (п. 1.2). Начальник Відділу здійснює керівництво Відділом, централізованою бухгалтерією та координує роботу закладів культури підпорядкованих Відділу. Видає в межах своєї компетенції накази, організовує і контролює їх виконання. Призначає на посаду керівників підвідомчих установ шляхом укладання з ними контракту за результатами конкурсу та звільняє їх.

Начальник відділу несе відповідальність за виконання покладених на відділ завдань та реалізацію ним своїх повноважень згідно з посадовою інструкцією (п. 4.3-4.4).

Згідно ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ст. 53 ГПК України, ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", рішення Конституційного Суду України №3-рп/99 від 08.04.1999 з метою представництва інтересів держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою) у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.

Ключовим для застосування норм ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" та визначення згаданого елемента є поняття "інтерес держави".

Одним із ключових для застосування норм ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та визначення згаданого елемента є поняття "інтерес держави".

"Інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора із захисту суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

У світі існує чітке бачення того, що корупція становить серйозну загрозу верховенству права, підриває основи демократії, нівелює соціальну справедливість, перешкоджає економічному розвитку та загрожує належному виконанню державою своїх зобов`язань щодо поваги, захисту, сприяння та виконання прав людини, що знайшло своє відображення у Конвенції Організації Об`єднаних Націй проти корупції від 31.10.2003, яка набрала чинності для України з 01.01.2010, та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України (далі - Конвенція ООН проти корупції).

Частиною 1 статті 5 Конвенції ООН проти корупції передбачено, що кожна Держава-учасниця, згідно з основоположними принципами своєї правової системи, розробляє й здійснює або проводить ефективну скоординовану політику протидії корупції, яка сприяє участі суспільства і яка відображає принципи правопорядку, належного управління державними справами й державним майном, чесності й непідкупності, прозорості й відповідальності.

Кожна Держава-учасниця прагне, згідно з основоположними принципами свого внутрішнього права, створювати, підтримувати й зміцнювати такі системи, які сприяють прозорості й запобігають виникненню конфлікту інтересів (частина 4 статті 7 Конвенції ООН проти корупції).

Згідно із частиною 4 статті 8 Конвенції ООН проти корупції кожна Держава-учасниця розглядає, згідно з основоположними принципами свого внутрішнього права, можливість запровадження заходів і систем, які сприяють тому, щоб державні посадові особи повідомляли відповідним органам про корупційні діяння, про які їм стало відомо під час виконання ними своїх функцій.

Статтею 19 Конвенції ООН проти корупції встановлено, що кожна Держава-учасниця розглядає можливість вжиття таких законодавчих та інших заходів, які можуть бути необхідними для визнання злочином умисного зловживання службовими повноваженнями або службовим становищем, тобто здійснення будь-якої дії чи утриманні від здійснення дій, що є порушенням законодавства, державною посадовою особою під час виконання своїх функцій з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самої себе чи іншої фізичної або юридичної особи.

Статтею 34 Конвенції ООН проти корупції врегульовано щодо наслідків корупційних діянь, а саме з належним урахуванням добросовісно набутих прав третіх осіб кожна Держава-учасниця вживає заходів, відповідно до основоположних принципів свого внутрішнього права, щоб врегулювати питання про наслідки корупції. У цьому контексті Держави-учасниці можуть розглядати корупцію як фактор, що має значення в провадженні про анулювання або розірвання контрактів, або відкликання концесій або інших аналогічних інструментів, або вжиття заходів для виправлення становища, яке склалося.

Таким чином, боротьба з корупцією та подолання її наслідків є одним із пріоритетів роботи держави України, в тому числі за взятими на себе міжнародними зобов`язаннями згідно Конвенції ООН проти корупції.

Окрім того, статтею 1 Закону України «Про основи національної безпеки України» визначено, що національна безпека - захищеність життєво важливих інтересів людини і громадянина, суспільства і держави, за якої забезпечуються сталий розвиток суспільства, своєчасне виявлення, запобігання і нейтралізація реальних та потенційних загроз національним інтересам у сферах правоохоронної діяльності, боротьби з корупцією, соціальної політики та пенсійного забезпечення, житлово-комунального господарства, ринку фінансових послуг, захисту прав власності, фондових ринків і обігу цінних паперів, податково-бюджетної та митної політики, торгівлі та підприємницької діяльності та інших сферах державного управління при виникненні негативних тенденцій до створення потенційних або реальних загроз національним інтересам.

Отже "боротьбу з корупцією" визначено як однією із складових національної безпеки держави.

Другим елементом, який становить невід`ємну частину підстав представництва прокурором інтересів держави, є нездійснення чи неналежне здійснення захисту порушених інтересів відповідним суб`єктом владних повноважень, а також його відсутність.

Відповідно до ч. З ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Аналіз положень ст. 53 ГПК України, у взаємозв`язку зі змістом ч. З ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Великої Палата Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 та від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц, прокурор, реалізуючи представницькі повноваження, виконує субсидіарну роль та замінює в судовому провадженні компетентний орган, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту інтересів держави або робить це неналежно.

Бездіяльність компетентного органу означає, що такий суб`єкт знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.

Відповідно до п. 5-6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про запобігання корупції» Національне агентство з питань запобігання корупції (НАЗК) з метою виконання покладених на нього повноважень, зокрема, має право: звертатися до суду із позовами (заявами) щодо визнання незаконними нормативно-правових актів, індивідуальних рішень, виданих (прийнятих) з порушенням встановлених цим Законом вимог та обмежень, визнання недійсними правочинів, укладених внаслідок вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення.

Крім цього, повноваження саме Національного агентства з питань запобігання корупції в частині звернення до суду з позовом про визнання недійсним правочину, який укладений внаслідок порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» досліджувалося судом під час розгляду справи №154/4289/24.

Зокрема у постанові Верховного Суду від 23.04.2025 у справі №154/4289/24 суд зазначив «Відповідно до пункту 5-6 частини першої статті 12 Закону України «Про запобігання корупції» Національне агентство з метою виконання покладених на нього повноважень, зокрема, має право: звертатися до суду із позовами (заявами) щодо визнання незаконними нормативно-правових актів, індивідуальних рішень, виданих (прийнятих) з порушенням встановлених цим Законом вимог та обмежень, визнання недійсними правочинів, укладених внаслідок вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення.

Згідно зі статтею 67 Закону України «Про запобігання корупції» нормативно-правові акти, рішення, видані (прийняті) з порушенням вимог цього Закону, підлягають скасуванню органом або посадовою особою, уповноваженою на прийняття чи скасування відповідних актів, рішень, або можуть бути визнані незаконними в судовому порядку за заявою заінтересованої фізичної особи, об`єднання громадян, юридичної особи, прокурора, органу державної влади, зокрема Національного агентства, органу місцевого самоврядування. Орган або посадова особа надсилає до Національного агентства протягом трьох робочих днів копію прийнятого рішення про скасування або одержаного для виконання рішення суду про визнання незаконними відповідних актів або рішень. Правочин, укладений внаслідок порушення вимог цього Закону, може бути визнаним недійсним.

Результат аналізу зазначених норм права дає підстави для висновку, що у Національного агентства є повноваження для звернення до суду з позовом про визнання недійсним правочину, який укладений внаслідок порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції».

На виконання норм статті 23 Закону України «Про прокуратуру» керівник Володимирської окружної прокуратури 25 травня 2024 року надіслав Національному агентству лист, у якому повідомив уповноважений орган про невідповідність цивільно-правового договору від 19 квітня 2023 року № 34 та додаткової угоди до нього від 28 квітня 2023 року № 1 інтересам держави та суспільства у зв`язку із тим, що вони укладені внаслідок порушення антикорупційного законодавства.

Національне агентство з питань запобігання корупції листом від 21 травня 2025 року поінформувало прокуратуру про те, що агентство не готувало та не планує здійснювати підготовку позовних заяв про визнання недійсними правочинів, укладених в умовах реального конфлікту інтересів.

Таким чином, прокурор, пред`являючи позов у справі, яка переглядається, обґрунтовано визначив Національне агентство, як позивача.

З урахуванням положень ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" та правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, постанові Верховного Суду від 23.04.2025 у справі №154/4289/25 окружною прокуратурою 04.03.2025 до НАЗК направлено лист, у якому повідомлено уповноважений орган про невідповідність договору купівлі-продажу від 08.11.2021 № 236 інтересам держави та суспільства у зв`язку із тим, що останній укладений внаслідок порушення антикорупційного законодавства. У вказаному листі окружна прокуратура просила надати відповідну інформацію до 18.03.2025.

На згаданий лист НАЗК листом від 06.03.2025 проінформувало окружну прокуратуру про те, що агентство не готувало та не планує здійснювати підготовку позовних заяв про визнання недійсним договору, укладеного ОСОБА_1 в умовах реального конфлікту інтересів.

Водночас, НАЗК ще з листопада 2023 року володіє інформацією щодо невідповідності договорів купівлі-продажу, укладених між Управлінням культури, молоді, спорту та туризму виконавчого комітету Ковельської міської ради та ФОП Мигулею О.П., у зв`язку з притягненням ОСОБА_1 до відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, пов`язаних з корупцією. Так, вперше окружною прокуратурою на адресу НАЗК надіслано лист у якому повідомлено уповноважений орган про невідповідність договорів купівлі-продажу укладених між відповідачами інтересам держави та суспільства у зв`язку із тим, що останній укладений внаслідок порушення антикорупційного законодавства ще 21.11.2023. У відповідь на цей лист НАЗК повідомило про те, що не готувало та не планує здійснювати підготовку позовних заяв про визнання недійсними договорів, укладеного Мигулею А.Д. в умовах реального конфлікту інтересів, а також зазначило про те, що не вбачає підстав для вжиття у межах власних повноважень заходів реагування щодо стягнення шкоди за фактами, встановленими судом у справі від 28.09.2023 №159/5271/23.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 (п.6.43) зазначено, що сам факт незвернення уповноваженого суб`єкта владних повноважень до суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захисти порушені державні інтереси, свідчить про те, що указаний суб`єкт неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Вказані обставини, відповідно до ст. 1311 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", свідчать про наявність у прокурора права та можливості представляти інтереси держави в суді, шляхом подачі відповідного позову.

На виконання вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Ковельська окружна прокуратура повідомила листом Національне агентство з питань запобігання корупції про пред`явлення позову про визнання недійсним договору та стягнення коштів.

Отже, суд вважає, що прокуратурою було дотримано порядок, передбачений статтею 23 Закону України Про прокуратуру при поданні даного позову до суду.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

З огляду на вище викладене, господарський суд дійшов висновку про те, що укладений між Управлінням культури, молоді, спорту та туризму виконавчого комітету Ковельської міської ради та Фізичною особою-підприємцем Мигулею Оленою Павлівною договір купівлі-продажу №236 від 08.11.2021 на суму 38400 грн, суперечить вимогам Закону України «Про запобігання корупції», що є порушенням частини 1 статті 203, частини 3 статті 228 ЦК України, і вказані обставини згідно зі статтею 215 ЦК України та статтею 67 Закону України «Про запобігання корупції» є підставами для визнання такого договору недійсним.

З урахуванням того, що кошти в загальній сумі 38400 грн. сплачено відповідачем-1 на підставі правочину, який визнано судом недійсним, як такий, що вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, за наявності умислу у обох сторін, оскільки правочин виконано на зазначену суму обома сторонами (відповідачем-1 кожушки сценічні, відповідачем-2 - грошові кошти), суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з Фізичної особи-підприємця Мигулі Олени Павлівни та Управління культури, молоді, спорту та туризму виконавчого комітету Ковельської міської ради в дохід держави по 38400 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

У зв`язку із задоволенням позову на підставі ст. 129 ГПК України витрати, пов`язані з оплатою судового збору, слід покласти на відповідачів порівну.

Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

Керуючись ст. ст. 129, 232, 236-242 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати недійсним договір купівлі-продажу №236 від 08.11.2021, укладений між Управлінням культури, молоді, спорту та туризму виконавчого комітету Ковельської міської ради (м. Ковель, вул. Незалежності, 89, ) та Фізичною особою-підприємцем Мигулею Оленою Павлівною ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Мигулі Олени Павлівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в дохід держави 38400,00 грн (тридцять вісім тисяч чотириста гривень) отриманих на підставі договору купівлі-продажу №236 від 08.11.2021.

4. Стягнути з Управлінням культури, молоді, спорту та туризму виконавчого комітету Ковельської міської ради (м. Ковель, вул. Незалежності, 89, ) в дохід держави вартість товарів, отриманих на підставі договору купівлі-продажу №236 від 08.11.2021 в розмірі 38400,00 грн (тридцять вісім тисяч чотириста гривень).

5. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Мигулі Олени Павлівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Волинської обласної прокуратури (м. Луцьк, вул. Винниченка, 15, ) 3633,60 грн (три тисячі шістсот тридцять три грн 60 коп.) витрат по сплаті судового збору.

6. Стягнути з Управлінням культури, молоді, спорту та туризму виконавчого комітету Ковельської міської ради (м. Ковель, вул. Незалежності, 89, ) на користь Волинської обласної прокуратури (м. Луцьк, вул. Винниченка, 15, ) 3633,60 грн (три тисячі шістсот тридцять три грн 60 коп.) витрат по сплаті судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повний текст рішення складено 02.09.2025.

Суддя І. О. Гарбар