ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2025 року

м. Київ

cправа № 924/850/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В.А. - головуючого, Берднік І.С., Міщенка І.С.

секретаря судового засідання - Дерлі І.І.

за участю представників учасників:

позивача - не з`явився

відповідача - не з`явився

третьої особи - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.06.2025 (у складі колегії суддів: Петухов М.Г. (головуючий), Мельник О.В., Олексюк Г.Є.)

та рішення Господарського суду Хмельницької області від 07.04.2025 (суддя Гладій С.В.)

за позовом Департаменту освіти та науки Хмельницької міської ради

до Релігійної організації "Релігійна громада м. Хмельницького Святих Мучениць Віри, Надії, Любові та матері їх Софії Хмельницької єпархії УПЦ (Православної церкви України)"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1

про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст та підстави позовних вимог

1.1. 16.09.2024 Департамент освіти та науки Хмельницької міської ради (далі - Департамент, Позивач) звернувся до Господарського суду Хмельницької області з позовом до Релігійної організації "Релігійна громада м. Хмельницького Святих Мучениць Віри, Надії, Любові та матері їх Софії Хмельницької єпархії УПЦ (Православної церкви України)" (далі - Релігійна організація, Відповідач) та просив зобов`язати усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою по вул. Панаса Мирного, 16/1А у м. Хмельницькому, з кадастровим номером :17:004:0016, яка перебуває в постійному користуванні Департаменту (далі - спірна земельна ділянка), шляхом знесення за свій рахунок самовільно розміщених споруд, зазначених в акті обстеження від 01.08.2024, а саме:

- одноповерхової споруди прямокутної форми зі стінами облицьованими сайдинговими панелями з покрівлею з металопрофілю, що в плані має наступні розміри: ширина від 4,7 м (в торцях) до 6,7 м (всередині), довжина 16,2 м;

- споруди альтанки з чотирьохскатною покрівлею на чотирьох металевих опорах з встановленими лавками та підвішеними дзвонами всередині (опори розміщені в вершинах квадрату розмірами в плані 3,2*3,2м);

- споруди на чотирьох металевих опорах з покрівлею у вигляді купола з хрестом, що розміщені з чарункою 1,5*1,5 м; тентової палатки з металевим каркасом в плані 3*6 м, колодязю, обшитого металом з кованим оздобленням розмірами 1,7*1,5м.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Хмельницької міської ради від 09.09.2022 № 31 було припинено право постійного користування Релігійної організації спірною земельною ділянкою.

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 12.01.2023 у справі № 924/704/22 встановлено, що Релігійною організацією у 2021 році були самовільно розпочаті будівельні роботи, роботи по розриттю та складуванню ґрунту, а в 2022 році зведено будівлю та споруду. Однак, як встановлено судом, дозвіл на проведення такого будівництва і містобудівні умови та обмеження Релігійна організація не отримувала.

У подальшому рішенням Хмельницької міської ради від 28.03.2023 № 95 спірну земельну ділянку передано в постійне користування Департаменту для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти. Речове право зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03.08.2023.

Під час огляду вказаної земельної ділянки, з метою визначення подальших дій щодо її використання, представниками Департаменту було виявлено тимчасові споруди, розміщення яких перешкоджає використанню земельної ділянки за цільовим призначенням.

1.3. За доводами Позивача, Відповідач самовільно розмістив споруди на спірній земельній ділянці, до того ж вже після припинення його права постійного користування земельною ділянкою, а у подальшому земельну ділянку від зазначених споруд не звільнив, чим створює перешкоди належному користувачу - Департаменту освіти та науки Хмельницької міської ради.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2.1. Господарський суд Хмельницької області рішенням від 07.04.2025 позов задовольнив, зобов`язав Релігійну організацію усунути перешкоди у користуванні спірною земельною ділянкою, яка перебуває в постійному користуванні Департаменту, шляхом знесення за свій рахунок самовільно розміщених споруд, зазначених в акті обстеження від 01.08.2024.

2.2. При ухваленні вказаного рішення місцевий господарський суд врахував, що рішенням Господарського суду Хмельницької області від 12.01.2023 у справі №924/704/22 встановлено факт розташування на спірній земельній ділянці будівлі та споруди, часткове вкладення бруківки, при цьому відсутні дозволи, містобудівні умови та обмеження, які є обов`язковими для такого будівництва. Також встановлено використання Релігійною організацією земельної ділянки не за цільовим призначенням.

Суд встановив, що спірна земельна ділянка належить на праві постійного користування Позивачу та дійшов висновку про те, що наявність спірних споруд на земельній ділянці порушує його інтереси як постійного користувача, а тому вказані споруди повинні бути знесені.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин положення статей 16, 376 Цивільного кодексу України, статей 116, 152 Земельного кодексу України, статті 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

2.3. Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.06.2025 вищевказане судове рішення змінено в мотивувальній частині, а саме вказано на необхідність застосування норм статті 391 Цивільного кодексу України та статті 152 Земельного кодексу України, оскільки спірні споруди не є нерухомим майном. В решті судове рішення залишено без змін.

2.4. ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , Третя особа, Скаржник) не погодився з такими судовими рішеннями та скористався правом на їх касаційне оскарження.

3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

3.1. Касаційне провадження у справі відкрито 08.07.2025 на підставі пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.2. У своїй касаційній скарзі ОСОБА_1 просить Суд постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.06.2025 та рішення Господарського суду Хмельницької області від 07.04.2025 скасувати та у позові відмовити.

3.3. Підставами касаційного оскарження ОСОБА_1 визначив:

- ухвалення оскаржуваних судових рішень без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 18.06.2020 у справі № 5023/8346/11, від 26.04.2023 у справі № 2-3067/11, від 17.07.2019 у справі № 462/469/14-ц, від 21.05.2020 у справі № 726/824/15-ц, від 30.06.2020 у справі № 201/2886/15-ц, від 27.06.2022 у справі № 723/2158/19, стосовно застосування, зокрема, статті 391 Цивільного кодексу України та статті 152 Земельного кодексу України щодо знесення самочинного будівництва як крайньої міри, яка передбачена законом;

- відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 391 Цивільного кодексу України та статті 152 Земельного кодексу України стосовно тимчасових споруд релігійної громади, які знаходяться на земельних ділянках, відведених під будівництво храму, духовно просвітительських будівель, парафіяльного будинку, господарських будівель та влаштування парку;

- недослідження судами та ненадання юридичної оцінки доказам Третьої особи: протоколу Парафіяльних зборів, акту від 11.12.2024, нотаріально засвідченим заявам свідків;

- неврахування судами того, що Релігійна організація не є належним відповідачем у справі, оскільки не створює перешкод, не володіє майном та не здійснює дій, які порушують будь-які права Позивача.

3.4. У відзиві на касаційну скаргу Департамент просить Суд відхилити касаційну скаргу ОСОБА_1 та залишити судові рішення без змін.

У додаткових поясненнях, наданих Суду 20.08.2025, Департамент підтримує свою позицію та додає ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 18.08.2025 про закриття провадження у справі № 560/19793/24 за позовом ОСОБА_1 до Хмельницької міської ради, Департаменту про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

3.5. 26.08.2025 Судом отримано клопотання Скаржника з доданими доказами апеляційного оскарження ним ухвали Хмельницького окружного адміністративного суду від 18.08.2025.

4. Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій

4.1. Як убачається з матеріалів справи, рішенням Хмельницької міської ради від 15.06.2011 №32 "Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу їх в постійне користування, в короткострокову оренду, поновлення договорів оренди земельних ділянок за технічною документацією юридичним особам, суб`єктам підприємницької діяльності, громадянину, про втрату чинності рішень сесій" вирішено затвердити проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передати їх в постійне користування юридичним особам згідно з додатком. У вказаному додатку зазначено Релігійну громаду Української православної церкви Святих мучениць Віри, Надії, Любові та матері їх Софії, місце розташування земельної ділянки: вул. Панаса Мирного, 16/1А, цільове використання: під будівництво храму, духовно-просвітницьких будівель, парафіяльного будинку, господарських будівель та влаштування парку, категорія земель - землі житлової та громадської забудови, площа - 20 000 кв.м.

4.2. Як встановили суди, відповідно до Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №333733 від 21.06.2012 та на підставі вищевказаного рішення Хмельницької міської ради від 15.06.2011 Релігійній організації надано в постійне користування земельну ділянку площею 2 га по вул. Панаса Мирного, 16/1 А у місті Хмельницькому під будівництво храму, духовно-просвітительських будівель, парафіяльного будинку, господарських будівель та влаштування парку.

4.3. Суди попередніх інстанцій з посиланням на витяг із Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 01.08.2016 встановили, що спірна земельна ділянка належить на праві постійного користування Релігійній організації, на праві власності - Хмельницькій міській раді, цільове призначення: 03.04 Для будівництва та обслуговування будівель громадських та релігійних організацій, категорія земель - землі житлової та громадської забудови, вид використання земельної ділянки - під будівництво храму, духовно-просвітительських будівель, парафіяльного будинку, господарських будівель та влаштування парку. До вказаного витягу із Державного земельного кадастру додано кадастровий план земельної ділянки.

4.4. У подальшому рішенням Хмельницької міської ради від 09.09.2022 № 31 "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою юридичній особі" вирішено припинити право постійного користування Релігійній організації на спірну земельну ділянку площею. При цьому вказане рішення прийнято з посиланням на рішення позачергової сесії Хмельницької міської ради від 17.06.2022 №6 та з урахуванням пропозицій постійної комісії з питань містобудування, земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища.

4.5. З посиланням на частину четверту статті 75 Господарського процесуального кодексу України суди врахували обставини, встановлені у рішенні Господарського суду Хмельницької області від 12.01.2023 у справі №924/704/22, яким Релігійній організації відмовлено у позові до Хмельницької міської ради про визнання недійсним рішення від 09.09.2022 № 31 "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою юридичній особі" відмовив.

Зазначеним рішенням суду встановлено, що на спірній земельній ділянці розміщено будівлю та споруду, частково вкладено бруківку, при цьому позивач не надав суду ні дозволу на проведення такого будівництва, ні містобудівних умов та обмежень, обов`язковість яких також встановлено судом.

4.6. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням позачергової двадцять п`ятої сесії Хмельницької міської ради від 28.03.2023 №95 "Про припинення права користування земельними ділянками, затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, надання земельних ділянок в оренду та постійне користування, внесення змін в договір оренди землі та рішення сесії міської ради, втрату чинності пунктів рішень сесії міської ради" спірну земельну ділянку вирішено надати Департаменту для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти, категорія земель - землі житлової та громадської забудови, код класифікації видів цільового призначення земель - 03.04 Для будівництва та обслуговування будівель громадських та релігійних організацій, площа - 20 000 кв. м.

4.7. Суди попередніх інстанцій з посиланням на інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна встановили, що спірна земельна ділянка зареєстрована 15.09.2022 на праві власності за Хмельницькою міською радою з посиланням на Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" №5245-VІ від 06.09.2012.

4.8. У подальшому 03.08.2023 Департамент зареєстрував право постійного користування на земельну ділянку.

4.9. 23.07.2024 Департамент звернувся до Хмельницької міської ради з повідомленням про розміщення на спірній земельній ділянці тимчасової споруди та просив створити робочу групу для її обстеження. За результатами його розгляду розпорядженням Хмельницького міського голови від 25.07.2024 №173-р створено робочу групу по обстеженню самовільно розташованої на спірній земельній ділянці споруди.

4.10. З акта обстеження від 01.08.2024, складеного визначеними міським головою посадовими особами, вбачається, що на спірній земельній ділянці самовільно, без погодження з постійним користувачем (Департаментом) розміщено тимчасові споруди, а саме: одноповерхову споруду прямокутної форми, стіни облицьовані сайдинговими панелями, в споруді наявні вікна та двері, покрівля з металопрофілю, обладнана ринвами; споруду-альтанку з чотирьохскатною покрівлею на чотирьох металевих опорах з встановленими лавками та підвішеними дзвонами всередині; споруду на чотирьох металевих опорах з покрівлею у вигляді купола з хрестом; тентовану палатку з металевим каркасом; колодязь, обшитий металом з кованим оздобленням. Територія частково вимощена бруківкою.

При цьому за інформацією виконавчих органах Хмельницької міської ради будь-які дозволи на розміщення зазначених споруд на спірній земельній ділянці відсутні. До вищевказаного акта додано матеріали фотофіксації.

4.11. Як встановили суди попередніх інстанцій з урахуванням листа Управління з питань державного архітектурно-будівельного контролю від 09.09.2024 №Л- 33-150- 24, останнім неодноразово виявлялися та фіксувалися порушення законодавства при створенні та експлуатації об`єктів, що мають ознаки самочинного будівництва.

4.12. Задля усунення вищевказаних порушень та поновлення інтересів держави Департамент звернувся до суду з позовом у цій справі.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Заслухавши суддю-доповідача, присутнього у судовому засіданні представника ОСОБА_1., дослідивши наведені у касаційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування господарськими судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

5.2. Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі статтею 16 цього ж кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одними із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення.

5.3. Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону, а у статті 13 Конституції України серед іншого визначено, що земля та водні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу, від імені якого відповідні права здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування у визначених межах.

5.4. За приписами частини першої статті 116, частини першої статті 123 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

5.5. Згідно з пунктом "в" частини третьої статті 116 Земельного кодексу України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

5.6. Статті 16, 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" регламентують, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на землю. Від імені та в інтересах територіальних громад прав суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

5.7. Згідно зі статтею 12 Земельного кодексу України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міста належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу тощо.

За приписами частини першої статті 122 цього ж кодексу сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб, а стаття 83 відносить землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, до комунальної власності. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

5.8. Як встановлено матеріалами справи та не заперечується учасниками справи, спірна земельна ділянка зареєстрована на праві власності за Хмельницькою міською радою, а Департамент є постійним землекористувачем цієї ділянки.

5.9. В такий спосіб до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми статті 90 Земельного кодексу України, згідно якої порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

5.10. Захист земельних прав - це передбачені законом способи охорони цих прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17).

5.11. Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними. Такі висновки Велика Палата Верховного Суду сформувала у постановах, зокрема, від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 та інших.

5.12. Відповідно до частини першої статті 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Частини друга та третя статті 152 Земельного кодексу України надають власнику земельної ділянки або землекористувачу право вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

5.13. Статтею 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

5.14. При цьому поняття перешкод у реалізації прав користування і розпорядження є загальним поняттям і може включати не лише фактичну відсутність доступу до земельної ділянки та можливості використати її за цільовим призначенням, а й будь-які інші неправомірні дії порушника прав, а також рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, договори, інші правочини, у зв`язку з якими розпорядження і користування майном ускладнене або повністю унеможливлене.

Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13, від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16).

5.15. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.

Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном та факти, які підтверджують дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення цих правомочностей.

Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16 виклала висновок про те, що зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

За змістом статті 391 Цивільного кодексу України негаторний позов застосовується для захисту від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а не права володіння (яке належить власнику незалежно від вчинених щодо нього порушень).

5.16. Верховним Судом у постановах від 21.06.2023 у справі № 914/2075/21, від 18.09.2024 у справі № 914/1785/22 зроблено висновки про те, що до спірних правовідносин (тобто якщо спірна споруда є тимчасовою спорудою, малою архітектурною формою) підлягає застосуванню стаття 391 Цивільного кодексу України; якщо відповідач перебуває на спірній земельній ділянці без належних на це правових підстав, позовна вимога щодо зобов`язання відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку має ознаки негаторного позову.

5.17. Оскільки матеріалами справи доведено розміщення на спірній земельній ділянці майна Відповідача (акт обстеження земельної ділянки від 01.08.2024, рішення суду у справі № 924/704/22) та так само доведено, що всі спірні конструкції не є об`єктами нерухомості, суд апеляційної інстанції правильно виснував, що наведене виключає можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 376 Цивільного кодексу України, та, як наслідок, підставно змінив мотивувальну частину рішення місцевого господарського суду.

5.18. В такий спосіб колегія суддів погоджується з постановою суду апеляційної інстанції про те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме норма статті 391 Цивільного кодексу України, а належним та ефективним способом захисту порушеного права Департаменту як постійного землекористувача є звернення до суду з негаторним позовом.

5.19. Як наслідок, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про задоволення позову, однак помилково застосував до спірних правовідносин положення статті 376 Цивільного кодексу України, оскільки вона регламентує правові наслідки здійснення самочинного будівництва об`єктів нерухомості. Проте суд апеляційної інстанції наведене усунув, змінивши мотивувальну частину рішення та виснувавши про захист порушеного права на підставі статті 391 Цивільного кодексу України та статті 152 Земельного кодексу України.

5.20. Так само правомірно суди відхилили доводи Відповідача про те, що Позивачем не обґрунтовано, в чому саме полягає порушення його права на користування земельною ділянкою, оскільки саме лише розміщення спірних тимчасових споруд та факт пред`явлення позову про усунення перешкод в користуванні такою ділянкою є свідченням про наявність порушення права постійного землекористувача та не потребує додаткового обґрунтування.

5.21. Водночас питання правомірності припинення права постійного користування земельною ділянкою за Відповідачем, надання права постійного користування земельною ділянкою Позивачу, правомірність дій органу місцевого самоврядування тощо не є предметом спору у цій справі, а вирішується виключно питання усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою землекористувачу (Департаменту).

5.22. За таких обставин Верховний Суд не вбачає підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, для задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 та для скасування оскаржуваних судових рішень.

5.23. Щодо відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування статті 391 Цивільного кодексу України та статті 152 Земельного кодексу України стосовно тимчасових споруд релігійної громади, які знаходяться на земельних ділянках, відведених під будівництво храму, духовно просвітительських будівель, парафіяльного будинку, господарських будівель та влаштування парку, колегія суддів зазначає наступне.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи (постанови Верховного Суду від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17, від 30.05.2023 у справі № 918/707/22, від 23.05.2023 у справі № 910/10442/21, від 12.11.2020 у справі № 904/3807/19).

Крім того, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаного пункту, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи (постанови Верховного Суду від 30.05.2023 у справі № 918/707/22, від 18.05.2023 у справі № 927/1177/21, від 04.04.2023 у справі № 902/311/22, від 24.07.2024 у справі 3 912/1863/23).

В такий спосіб у Верховного Суду відсутні підстави для надання висновку, про який зазначає ОСОБА_1 , з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, адже процесуальний закон не встановлює винятків чи обмежень щодо виду майна, стосовно якого необхідно формувати правовий висновок щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Колегія суддів додатково звертає увагу, що норми статті 391 Цивільного кодексу України та статті 152 Земельного кодексу України є нормами матеріального права, які не потребують як розширеного, так і звуженого тлумачення.

5.24. При цьому за результатами касаційного перегляду справи Судом не встановлено неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм зазначених статей.

5.25. Таким чином, наведена Скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень господарських судів попередніх інстанцій з цієї підстави.

5.26. Розглянувши доводи касаційної скарги Третьої особи щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (недослідження судами та ненадання юридичної оцінки протоколу Парафіяльних зборів, акту від 11.12.2024, нотаріально засвідченим заявам свідків) Верховний Суд звертає увагу на наступне.

Згідно із пунктом 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

Колегія суддів касаційної інстанції акцентує, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "суду факту", отже, відповідно до статті 300 Господарського процесуального кодексу України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

За змістом пункту 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді не дослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

Така правова позиція є послідовною та сталою і викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постановах від 12.10.2021 у справі №905/1750/19, 20.05.2021 у справі № 905/1751/19, від 12.10.2021 у справі №905/1750/19, від 20.05.2021 у справі №905/1751/19, від 02.12.2021 у справі №922/3363/20, від 16.12.2021 у справі №910/18264/20 та від 13.01.2022 у справі №922/2447/21, від 27.08.2025 у справі № 920/1114/24.

Проте, як уже зазначалося, під час здійснення касаційного провадження у цій справі з підстав касаційного оскарження, визначених у пунктах 1, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, Верховним Судом встановлено необґрунтованість зазначених підстав касаційного оскарження. За таких обставин колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про наявність підстав для скасування судових рішень на підставі пункту 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому Суд вкотре відзначає, що в силу приписів статті 300 Господарського процесуального кодексу України не вдається до переоцінки доказів та встановлених на підставі їх обставин, оскільки дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73- 80, 86, 300 Господарського процесуального кодексу України.

5.27. Колегія суддів також не бере до уваги посилання Скаржника на правові висновки, викладені у постановах Вищого господарського суду України та у рішенні суду першої інстанції, оскільки за змістом частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені саме в постановах Верховного Суду, тоді як постанови Вищого господарського суду України та рішення суду першої інстанції не є джерелом правозастосовчої практики в розумінні цієї правової норми, а відтак і посилання на них в порядку пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України є необґрунтованими. Такі правові висновки Верховний Суд формував, зокрема, у постановах від 03.03.2020 у справі № 916/806/19, від 10.06.2020 у справі № 914/2259/17, від 18.06.2020 у справі № 910/7707/19, від 20.10.2020 у справі № 910/13356/17, від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21, від 14.03.2023 у справі № 904/1868/19, від 25.05.2023 у справі № 910/12415/21, від 20.06.2023 у справі № 922/2952/21, від 05.12.2023 у справі № 922/2183/22, від 23.04.2024 у справі № 904/2074/23, від 18.09.2024 у справі № 904/1710/23.

5.28. Верховний Суд неодноразово зазначав, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, статтею 287 Господарського процесуального кодексу України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника (постанови від 17.01.2023 у справі №910/20309/21, від 01.05.2024 у справі № 910/9635/22).

Однієї лише незгоди Скаржника з оскаржуваними судовими рішеннями недостатньо задля їх скасування.

5.29. За таких обставин, перевіривши застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість скарги ОСОБА_1 та про відсутність підстав для її задоволення.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

6.2. Так відповідно до частин першої-п`ятої статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.3. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішенні судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.4. Згідно положень статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

6.5. Водночас норми частин першої та другої статті 300 Господарського процесуального кодексу України регламентують, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

6.6. Звертаючись із касаційною скаргою, ОСОБА_1 не спростував наведених висновків місцевого господарського суду та суду апеляційної інстанції та не довів неправильного застосування ними норм матеріального і процесуального права як необхідної передумови для скасування прийнятих у справі судових рішень.

6.7. За таких обставин доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав для скасування постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.06.2025 та рішення Господарського суду Хмельницької області від 07.04.2025, у зв`язку з чим касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а вказані судові рішення - без змін.

7. Розподіл судових витрат

7.1. Судові витрати у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на Скаржника.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.06.2025 та рішення Господарського суду Хмельницької області від 07.04.2025 у справі № 924/850/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв

Судді І. Берднік

І. Міщенко