ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

02 вересня 2025 року Справа № 903/722/25

Господарський суд Волинської області у складі:

головуючого судді Гарбара Ігоря Олексійовича

секретар судового засідання Гандзілевська Яна Вікторівна

за участю представників сторін:

від позивача: н/з

від відповідача: н/з

взяв участь прокурор відділу Волинської обласної прокуратури: Костюк Н.В. службове посвідчення №071760 від 01.03.2023

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області справу №903/722/25 за позовом Луцької окружної прокуратури Волинської області в інтересах держави в особі Боратинської сільської ради до Фермерського господарства «Фермер Волині» про зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

11.07.2025 заступник керівника Луцької окружної прокуратури сформував в системі «Електронний суд» позов в інтересах держави в особі Боратинської сільської ради до Фермерського господарства «Фермер Волині» про зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :06:000:6269 площею 4,5262 га, що знаходиться на території Боратинської сільської ради та перебуває у комунальній власності останньої.

Ухвалою суду від 15.07.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвала суду від 15.07.2025 доставлена до електронного кабінету відповідача 17.07.2025 о 01:06 год.

Строк для подання відзиву - до 01.08.2025 включно.

Відзив відповідача на адресу суду не надходив.

17.07.2025 представниця Боратинської сільської ради сформувала в системі «Електронний суд» клопотання, в якому вказала про підтримання позовних вимог, пред`явлених Луцькою окружною прокуратурою в інтересах сільської ради та просить розгляд справи здійснити без представника позивача.

01.08.2025 від відповідача надійшла заява, в якій останній визнає позов та не заперечує проти його задоволення. Разом з цим, просить на підставі ч.1 ст.130 ГПК України вирішити питання про повернення позивачу 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову.

Протокольною ухвалою від 05.08.2025 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив розгляд справи по суті на 02.09.2025 о 11:30 год.

Прокурор в судовому засіданні просила суд позов задовольнити повністю.

У визначений судом день та час позивач та відповідач своїх представників в судове засідання не направили, хоча належним чином були повідомлені про час та дату розгляду справи.

Суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні рівні умови сторонам для представлення своєї правової позиції та надання доказів і вважає за можливе розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до ст.240 ГПК України, а неявка представника позивача та відповідача не перешкоджає вирішенню справи по суті за наявними в ній матеріалами.

Заслухавши пояснення прокурора, дослідивши матеріали справи, господарський суд прийшов до наступного висновку.

Як слідує з матеріалів справи, Луцькою окружною прокуратурою встановлено, що на території Боратинської сільської ради в с. Лучиці розміщена земельна ділянка сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :06:000:6269, площею 4,5262 га.

Згідно відомостей Державного земельного кадастру державна реєстрація земельної ділянки здійснена 23.03.2018 на підставі проведення інвентаризації земель під час здійснення землеустрою.

Зазначена земельна ділянка відноситься до категорії земель сільськогосподарського призначення, цільове призначення 16.00 землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам).

Інформація про зареєстровану форму власності у Державному земельному кадастрі та відомості про речові права на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні.

Земельна ділянка згідно наказу ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 06.06.2018 № 3-794/15-18-СГ«Про передачу земельних ділянок державної у комунальну власність» передана у комунальну власність Боратинської сільської ради.

Отже, власником та розпорядником земельної ділянки на даний час є Боратинська сільська рада.

Земельна ділянка сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :06:000:6269 площею 4,5262 га, обробляється єдиним масивом із суміжними земельними ділянками Фермерським господарством «Фермер Волині» за відсутності будь-яких рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування про надання у власність чи користування зазначеної земельної ділянки, що свідчить про її самовільне зайняття.

Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2012 №1051, визначено структуру кадастрового номера земельної ділянки, який складається з 19 цифр, що означають кожен його структурний елемент (кадастрову зону, кадастровий квартал і номер земельної ділянки).

Таким чином, кадастровий номер земельної ділянки вказує на її місце розташування, для встановлення якого немає необхідності застосовувати певні технічні засоби, адже інформація щодо її розташування є загальнодоступною та міститься як на геопорталах Державного земельного кадастру, так і на загальновідомих картографічних ресурсах, таких як https://kadastr.live.

З доводів прокурора слідує, що згідно із загальнодоступної інформації про місце розташування земельної ділянки, шляхом аналізу супутникових знімків супутника Sentinel-2 L2A, розміщених на платформі https://www.sentinel-hub.com/ за 31.08.2021, 30.09.2021, 30.07.2022, 24.08.2022, 26.06.2022, 21.05.2023, 05.09.2023, 28.09.2023, 30.09.2023, 17.05.2024 вбачається, що спірна земельна ділянка систематично оброблялась та на ній вирощувались сільськогосподарські культури.

Національним центром управління та випробувань космічних засобів Державного космічного агентства України (далі НЦУВКЗ) за запитом окружної прокуратури проведено супутниковий моніторинг земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:6269 та надано 9 знімків зазначеної ділянки у весняно-осінній період (період здійснення польових робіт) за 2024-2025 роки, відповідно до яких вбачається, що спірна земельна ділянка обробляється та на даний час засіяна сільськогосподарською культурою.

Окрім того, самовільне зайняття земельної ділянки підтверджується інформацією Боратинської сільської ради від 12.06.2025 №962/01-19/2-25 та актом обстеження земельної ділянки від 10.06.2025.

Так, відділом земельних ресурсів, кадастру та екологічної безпеки, комісією з питань земельних відносин, природокористування, сільського господарства та екології Боратинської сільської ради 10.06.2025 проведено обстеження земельної ділянки з метою визначення її стану та дотримання умов використання, що знаходиться в с. Лучиці загальною площею 4,5262 га з кадастровим номером :06:000:6269 і відноситься до земель запасу.

У результаті обстеження вищезазначеної земельної ділянки виявлено, що остання обробляється і на час обстеження засіяна зерновими культурами, а саме: пшеницею.

Відповідно до акта обстеження земельної ділянки також встановлено, що остання зі слів місцевих мешканців обробляється ФГ «Фермер Волині».

При цьому, Боратинською сільською радою, яка є власником та розпорядником спірної земельної ділянки, не вживались заходи щодо самовільного зайняття земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:6269 площею 4,5262 га, оскільки факт такого зайняття зафіксовано актом обстеження земельної ділянки від 10.06.2025.

Окрім того, відповідно до Поземельної книги земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:6269 остання відноситься до пасовищ, що передбачає законодавчі обмеження щодо її використання.

Так, статтею 37 Закону України "Про охорону земель" передбачено, що використання земельних ділянок способами, що призводять до погіршення їх якості, забороняється. На землях сільськогосподарського призначення може бути обмежена діяльність щодо, зокрема, вирощування певних сільськогосподарських культур, застосування окремих технологій їх вирощування або проведення окремих агротехнічних операцій; розорювання сіножатей, пасовищ; необґрунтовано інтенсивного використання земель.

Відповідно, фактичне використання пасовищ в якості ріллі для вирощування сільськогосподарських культур (в даному випадку пшениці) є порушенням вимог ст. 37 Закону України "Про охорону земель".

Поряд з цим, необхідність дотримання обмежень щодо розорювання земель, а також створення, збереження та відновлення сіножатей та пасовищ відповідно до науково обґрунтованих показників з урахуванням регіональних особливостей та природно кліматичних умов, передбачена Законами України "Про Основні засади (стратегію) державної екологічної політики України на період до 2020 року", "Про Основні засади (стратегію) державної екологічної політики України на період до 2030 року", Стратегією удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 № 413, Національним планом дій щодо боротьби з деградацією земель та опустелюванням, затвердженим розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.03.2016 № 271-р.

Вказані докази у сукупності підтверджують факт самовільного зайняття Відповідачем земельної ділянки загальною площею 4,5262 га з кадастровим номером :06:000:6269, що суперечить вимогам статтей 116, 124, 125, 126 Земельного кодексу України та є порушенням, передбаченим п. «б» ч. 1 ст. 211 Земельного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтею 14 Конституції України установлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори, правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною другою статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органом місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Пунктами "а", "б", "в", "г" статті 12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Частинами 1, 2 статті 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

За змістом частини першої статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Згідно приписів статтей 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Статтею 211 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства, серед іншого, за самовільне зайняття земельних ділянок.

Положення статті 212 Земельного кодексу України визначають, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

За змістом статті 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

За змістом статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц).

Аналіз наведених норм законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю.

Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом України у постанові від 19 квітня 2017 року у справі № 6-129цс17 та Верховним Судом у постановах від 12 квітня 2022 року у справі № 726/1092/20 та від 01 липня 2020 року у справі № 755/3782/17.

За таких обставин право органу місцевого самоврядування повернути самовільно зайняту земельну ділянку гарантоване чинним законодавством України (стаття 212 ЗК України). Відповідні приписи стосовно охорони земель і регламентування підстав для повернення самовільно зайнятої земельної ділянки є доступними, чіткими та передбачуваними.

Враховуючи наведене, належним способом захисту в даних правовідносинах є вимога власника земельної ділянки до відповідача про зобов`язання звільнити та повернути самовільно зайняту земельну ділянку, з огляду на факт її тривалого систематичного самовільного використання шляхом оброблення та вирощування сільськогосподарських культур, за відсутності при цьому будь-яких рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування про надання у власність чи користування зазначеної земельної ділянки

Щодо наявності у прокурора підстав для звернення до суду з цим позовом, суд зазначає, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

Підстави представництва прокурором інтересів держави з`ясовуються насамперед судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 806/1000/17.

Велика справі Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у № 587/430/16-ц зазначила, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Велика справі Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у № 912/2385/18 зазначила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Самовільне зайняття та використання без правовстановлюючих документів земельної ділянки, яка відноситься до комунальної власності перешкоджає Боратинській сільській раді здійснювати повноваження її власника від імені територіальної громади, користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою, отримувати від її використання доходи, забезпечувати охорону та раціональне використання землі на території громади.

У зв`язку із самовільним зайняттям земельної ділянки комунальної форми власності, територіальна громада в особі уповноважених органів позбавляється можливості отримувати відповідні кошти від її використання, а тому держава позбавляється можливості в повній мірі гарантувати належне здійснення місцевого самоврядування.

Так, Луцькою окружною прокуратурою на адресу Боратинської сільської ради скеровано запит у якому зазначалось про виявлені порушення земельного законодавства, а саме факт самовільного зайняття спірної земельної ділянки (лист від 03.06.2025 № 53-4151вих-25).

Водночас, відповідно до інформації органу місцевого самоврядування від 12.06.2025 № 962/01-19/2-25 Боратинською сільською радою, яка є власником та розпорядником спірної земельної ділянки, не вживались заходи щодо самовільного зайняття земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:6269 площею 4,5262 га.

У зазначеному листі Боратинська сільська рада не висловила заперечень щодо представництва її інтересів окружною прокуратурою із вказаного питання та зазначила про відсутність у бюджеті сільської територіальної громади призначень щодо сплати судового збору для пред`явлення позовів.

Через таку бездіяльність позивача виявлені порушення продовжують мати місце, що у свою чергу відповідно до ст. 53 Господарського процесуального кодексу України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» є підставою для захисту інтересів держави в особі Боратинської сільської ради органами прокуратури шляхом пред`явлення даного позову.

На виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Луцькою окружною прокуратурою листом від 26.06.2025 за № 53-4752вих-25 повідомлено Боратинську сільську раду про звернення до суду з вказаною позовною заявою.

Оцінюючи подані стороною докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлена прокурором вимога про зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :06:000:6269 площею 4,5262 га, що знаходиться на території Боратинської сільської ради та перебуває у комунальній власності останньої підягає до задоволення.

Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору в сумі 2422,40 грн відповідно до ст.129 ГПК України слід покласти на нього.

Згідно ч. 1 ст. 130 ГПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Крім того, згідно ст. 7 ЗУ "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду. У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору в сумі 1211,20 грн. (50% судового збору, сплаченого при поданні позову) відповідно до ст. 129, 130 ГПК України слід віднести на нього.

Враховуючи вищевикладене, визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, судовий збір у сумі 1211,20 грн. (50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову), підлягає поверненню Волинській обласній прокуратурі із державного бюджету України відповідно до ч. 1 ст. 130 ГПК України та ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до частин 3, 4 ст. 13 ГПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18). Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п.43 постанови Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №917/1307/18). Аналогічна позиція викладена у п.81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

Керуючись ст. ст. 129, 130, 232, 236-242 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Зобов`язати Фермерського господарства «Фермер Волині» (вул.Центральна, 79 А, с.Мстишин, Луцький р-н, Волинська обл, 45662, ) звільнити самовільно зайняту земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :06:000:6269, площею 4,5262 га, що знаходиться на території Боратинської сільської ради та перебуває у комунальній власності останньої.

3. Стягнути з Фермерського господарства «Фермер Волині» (вул.Центральна, 79 А, с.Мстишин, Луцький р-н, Волинська обл, 45662, ) на користь на користь Волинської обласної прокуратури (вул.Винниченка, 15, м.Луцьк, 43025, ) 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 коп) витрат по сплаті судового збору.

4. Головному управлінню державної казначейської служби України у Волинській області повернути із Державного бюджету України Волинській обласній прокуратурі (вул.Винниченка, 15, м.Луцьк, 43025, ) судовий збір в сумі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 коп), що сплачений згідно платіжної інструкції №1540 від 03.07.2025 на суму 2422,40 грн (копія міститься в матеріалах справи).

5. Підставою для повернення судового збору є дане рішення, підписане суддею та засвідчене гербовою печаткою Господарського суду Волинської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повне рішення підписано 02.09.2025.

Суддя І. О. Гарбар