ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2025 р. м. Київ Справа № 911/732/25

Розглянувши матеріали справи за позовом Керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації

до Вишгородської районної державної адміністрації та Товариства з обмеженою відповідальності «Оланта Ленд»

третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України»

про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками

Суддя Карпечкін Т.П.

За участю представників:

від прокуратури: Лук`янчук А.В;

від позивача: Новицька А.О.;

від відповідача 1: не з`явився;

від відповідача 2: Дубинська О.Г.;

третьої особи: Яременко З.І.

Обставини справи:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Вишгородської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Вишгородської районної державної адміністрації та Товариства з обмеженою відповідальності «Оланта Ленд», за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», у якій заявлено позовні вимоги про:

- усунення перешкод у здійсненні Київською облдержадміністрацією у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом визнання недійсним розпорядження Іванківської районної державної адміністрації (надалі - Іванківська РДА) від 06.09.2010 № 1420 в частині відведення у приватну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельних ділянок загальною площею 4 га;

- усунення перешкод у здійсненні Київською облдержадміністрацією права користування та розпорядження землями лісогосподарського призначення шляхом скасування рішення державного реєстратора від 30.01.2020 № 50893200 про реєстрацію права приватної власності ТОВ «Оланта Ленд» на земельну ділянку кадастровий номер :02:001:0067;

- усунення перешкод у здійсненні Київською облдержадміністрацією права користування та розпорядження землями лісогосподарського призначення шляхом скасування рішення державного реєстратора від 30.01.2020 № 50894133 про реєстрацію права приватної власності ТОВ «Оланта Ленд» на земельну ділянку кадастровий номер :02:001:0076.

- усунення перешкод у здійсненні Київською облдержадміністрацією у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом скасування реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0067;

- усунення перешкод у здійсненні Київською облдержадміністрацією у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом скасування реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0076.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 05.03.2025 відкрито провадження у справі № 911/732/25 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 02.04.2025.

В ході підготовчого провадження у справі представником відповідача 19.03.2025 подано відзив на позов, який прийнято судом.

Представником позивача - Київської обласної державної адміністрації 20.03.2025 подано додаткові пояснення у справі, представником третьої особи 27.03.2025 подано додаткові пояснення у справі, які прийняті судом.

20.03.2025 через підсистему «Електронний суд» до Господарського суду Київської області від представника відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі № 911/732/25 у частині позовних вимог, у якому відповідач зазначив, що Керівник Вишгородської окружної прокуратури у 2023 році вже звертався до Господарського суду Київської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до ТОВ «Оланта Ленд», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державне спеціалізоване господарське підприємство «ЛІСИ УКРАЇНИ», про усунення перешкод в користуванні і розпорядженнями земельними ділянками шляхом скасування рішення державного реєстратора № 50893200 від 30.01.2023 про реєстрацію права приватної власності ТОВ «Оланта Ленд» на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0067, скасування рішення державного реєстратора № 50894133 від 30.01.2023 про реєстрацію права приватної власності ТОВ «Оланта Ленд» на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0076 та повернення вказаних земельних ділянок на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації від ТОВ «Оланта Ленд» (справа № 911/3272/23) .

Рішенням Господарського суду Київської області від 20.02.2024 у справі № 911/3272/23, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.07.2024, у задоволенні позову прокурору відмовлено повністю з тих підстав, що прокурором обрано неналежний спосіб захисту (негаторний позов), а належним способом захисту є віндикаційний позов на підставі ст. 388 Цивільного кодексу України. Зазначене рішення суду набрало законної сили.

В підготовчому засіданні 14.04.2025 розглянувши подане представником відповідача клопотання, заслухавши думку представників учасників справи, судом встановлено, що у справах № 911/732/25 та № 911/3272/23 у частині вимог про: усунення перешкод у здійсненні Київською облдержадміністрацією права користування та розпорядження землями лісогосподарського призначення шляхом скасування рішення державного реєстратора від 30.01.2020 № 50893200 про реєстрацію права приватної власності ТОВ «Оланта Ленд» на земельну ділянку кадастровий номер :02:001:0067 та про усунення перешкод у здійсненні Київською облдержадміністрацією права користування та розпорядження землями лісогосподарського призначення шляхом скасування рішення державного реєстратора від 30.01.2020 № 50894133 про реєстрацію права приватної власності ТОВ «Оланта Ленд» на земельну ділянку кадастровий номер :02:001:0076, повністю співпадають як предмет позову (усунення перешкод шляхом скасування рішення державного реєстратора, негаторний позов), так і предмет спору (одні й ті ж рішення державного реєстратора щодо одних і тих же земельних ділянок). Прокуратурою не наведено в чому саме полягають відмінності у відповідній частині позовних вимог.

Вказані вимоги про скасування рішень державного реєстратора в обох справах заявлені відносно тих самих сторін (прокурор в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до ТОВ «Оланта Ленд», третя особа ДСГП «Ліси України»), про той самий предмет (усунення перешкод шляхом скасування одних і тих же рішень державного реєстратора, негаторний позов) і з тих самих підстав (накладання спірних земельних ділянок на землі, які прокурор вважає землями державної форми власності лісогосподарського призначення, що належать на праві постійного користування ДСГП «Ліси України»).

Таким чином, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 231, п. 2 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі № 911/732/25 у частині позовних вимог про:

- усунення перешкод у здійсненні Київською облдержадміністрацією права користування та розпорядження землями лісогосподарського призначення шляхом скасування рішення державного реєстратора від 30.01.2020 № 50893200 про реєстрацію права приватної власності ТОВ «Оланта Ленд» на земельну ділянку кадастровий номер :02:001:0067;

- усунення перешкод у здійсненні Київською облдержадміністрацією права користування та розпорядження землями лісогосподарського призначення шляхом скасування рішення державного реєстратора від 30.01.2020 № 50894133 про реєстрацію права приватної власності ТОВ «Оланта Ленд» на земельну ділянку кадастровий номер :02:001:0076.

Таким чином, подальшому розгляду у справі № 911/732/25 підлягають позовні вимоги про:

- усунення перешкод у здійсненні Київською облдержадміністрацією у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом визнання недійсним розпорядження Іванківської районної державної адміністрації (надалі - Іванківська РДА) від 06.09.2010 № 1420 в частині відведення у приватну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельних ділянок загальною площею 4 га;

- усунення перешкод у здійсненні Київською облдержадміністрацією у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом скасування реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0067;

- усунення перешкод у здійсненні Київською облдержадміністрацією у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом скасування реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0076.

За наслідками підготовчого провадження у справі № 911/732/25 прокуратура та позивач позовні вимоги підтримали, зазначили і про те, що ними повідомлено про всі обставини справи та надані суду всі наявні в нього докази. Відповідач 2 проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві, відповідач 1 заперечень проти позову не надав, представник третьої особи позовні вимоги підтримав.

На виконання вимог ч. 1 ст. 177 Господарського процесуального кодексу України та ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України судом під час підготовчого провадження у справі № 911/732/25 вирішено питання та вчинено усі дії, необхідні для підготовки справи до розгляду по суті.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Враховуючи те, що судом під час підготовчого судового засідання вирішено питання, зазначені в ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України та вчинено усі необхідні дії, передбачені ст. 177 Господарського процесуального кодексу України, з метою забезпечення правильного, своєчасного та безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті на 02.06.2025.

У судовому засіданні 02.06.2025 представники прокуратури та позивача позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач 1 у судове засідання не прибув, представник відповідача 2 проти позову заперечував, представник третьої особи позовні вимоги підтримав.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення та постанови приймаються, складаються і підписуються складом суду, який розглянув справу.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України рішення суду проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд може проголосити лише вступну та резолютивну частини рішення.

У зв`язку з чим, в судовому засіданні 02.06.2025 судом закінчено розгляд справи та за результатами оцінки поданих сторонами доказів, прийнято рішення.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з викладених у позові обставин, у справі № 911/732/25 розглядається позов Вишгородської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Вишгородської районної державної адміністрації та Товариства з обмеженою відповідальності «Оланта Ленд», за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про:

- усунення перешкод у здійсненні Київською облдержадміністрацією у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом визнання недійсним розпорядження Іванківської районної державної адміністрації (надалі - Іванківська РДА) від 06.09.2010 № 1420 в частині відведення у приватну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельних ділянок загальною площею 4 га;

- усунення перешкод у здійсненні Київською облдержадміністрацією у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом скасування реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0067;

- усунення перешкод у здійсненні Київською облдержадміністрацією у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом скасування реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0076.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що спірні земельні ділянки з кадастровими номерами :02:001:0067, :02:001:0076, право власності на які зареєстроване за відповідачем 2, належать до земель лісогосподарського призначення, перебувають у постійному користуванні Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», яке є правонаступником Державного підприємства «Іванківське лісове господарство» та підлягають використанню для ведення лісового господарства у порядку визначеному Лісовим кодексом України, однак незаконно вибули з власності держави у приватну власність без згоди землекористувача, без вилучення земельних ділянок з постійного користування, без зміни цільового призначення земельних ділянок, у тому числі без погодження з постійним лісокористувачем та відповідно, без розроблення і затвердження в установленому порядку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, внаслідок чого дійсний власник земельних ділянок лісогосподарського призначення - Київська обласна державна адміністрація та землекористувач - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» позбавлені можливості розпоряджатися і користуватися ними відповідно до вимог законодавства.

У зв`язку з чим, прокуратура звернулась до суду за захистом прав та інтересів держави в особі Київської обласної державної адміністрації з позовом про усунення перешкод у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження землями лісогосподарського призначення шляхом визнання недійсним розпорядження райдержадміністрації про надання у приватну власність спірних земельних ділянок, скасування рішень державного реєстратора про реєстрацію права власності відповідача 2 на спірні земельні ділянки та скасування в Державному земельному кадастрі спірних земельних ділянок.

З огляду на викладені у позові обставини та зміст позовних вимог, прокуратурою подано саме позов про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками, тобто негаторний позов.

Оскільки, позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора про реєстрацію права власності відповідача 2 на спірні земельні ділянки вже були предметом розгляду в іншій судовій справі № 911/3272/23 між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, і у відповідній справі прийнято рішення, яке набрало законної сили, у частині відповідних вимог провадження у справі № 911/732/25 було закрите на підставі п. 3 ч. 1 ст. 231, п. 2 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України.

В ході розгляду спору відповідач 2 подав відзив, у якому позовні вимоги заперечував, зазначив, що є законним власником спірних земельних ділянок, набутих у власність у встановленому законом порядку. Відповідач 2 у заперечення позовних вимог стверджує про недоведеність прокуратурою належними та допустимими доказами, що спірні земельні ділянки накладаються на землі лісогосподарського призначення Оранського лісництва за матеріалами лісовпорядкування, чинними на момент їх первісного вибуття у приватну власність.

Відповідач 2 зазначає, що відповідно до умов вказаних вище договорів купівлі-продажу спірних земельних ділянок, відповідач 2 у повному обсязі здійснив оплату продавцю за вказаними договорами, покладаючись на добросовісність ОСОБА_3 , як продавця, ТОВ «Оланта Ленд» законним шляхом набуло право власності на спірні земельні ділянки, договори купівлі-продажу земельних ділянок мали відплатний характер.

Право власності ОСОБА_3 відповідно до вимог чинного на момент укладання вказаних договорів законодавства підтверджувалося також відміткою нотаріуса на державних актах на право власності на спірні земельні ділянки, видані на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про перехід права власності та державною реєстрацією Управлінням Держкомзему у Іванківському районі Київської області в Поземельній книзі 28.12.2012.

Спірні земельні ділянки також були зареєстровані в Державному земельному кадастрі Управлінням Держгеокадастру в Іванківському районі Київської області 28.12.2012 з цільовим призначенням: категорія - землі сільськогосподарського призначення, форма власності приватна, що підтверджується копіями Витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 12.02.2019.

Також, відповідач 2 зауважує про неналежність обраного прокуратурою способу захисту, оскільки згідно з останньою судовою практикою, належним способом захисту має бути саме віндикаційний позов, чому у спірних правовідносинах надано вичерпну правову оцінку під час розгляду справи Господарського суду Київської області № 911/3272/23, у якій за позовом прокуратури розглядався спір щодо земельних ділянок, які є предметом розгляду у даній справі. За наслідками розгляду спору у справі № 911/3272/23 відмовлено у задоволенні позовних вимог прокуратури у повному обсязі з підстав неналежності способу захисту подання негаторного позову, в тому числі щодо частини позовних вимог, які повторно заявлені прокуратурою у даному позові - скасування рішень державного реєстратора про реєстрацію права власності Товариства з обмеженою відповідальності «Оланта Ленд» на спірні земельні ділянки з кадастровими номерами :02:001:0067, :02:001:0076. Також у справі № 911/3272/23 вирішено спір та відмовлено у задоволенні позовних вимог прокуратури про усунення перешкод у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження землями лісогосподарського призначення, шляхом повернення на користь держави спірних земельних ділянок.

Відповідач 2 також вказує на те, що задоволення позовних вимог призведе до непропорційного, надмірного втручання у право відповідача на мирне володіння майном.

Вишгородська окружна прокуратура Київської області подала відповідь на відзив, в якій навела власні спростування на доводи відповідача 2, викладені у відзиві на позовну заяву.

Київська обласна державна адміністрація (позивач) та Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» (третя особа) підтримали позовні вимоги прокурора.

В ході розгляду спору судом досліджено та встановлено наступні обставини.

Розпорядженням Іванківської районної державної адміністрації від 06.07.2010 № 1420 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу земельних ділянок у власність» затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передано безоплатно у власність громадянам, у тому числі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельні ділянки площею по 2 га кожному на території Страхоліської сільської ради за межами населеного пункту для ведення особистого селянського господарства.

На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_1 29.02.2012 видано Державний акт серії ЯК № 202803 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0067 площею 2 га. ОСОБА_2 20.02.2012 видано Державний акт серії ЯК № 202812 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0076 площею 2 га.

У подальшому, ОСОБА_1 на підставі договору-купівлі продажу від 03.08.2012 № 1131 відчужив земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0067 на користь ОСОБА_3 ОСОБА_2 на підставі договору-купівлі продажу від 03.08.2012 № 1134 відчужив земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0076 на користь ОСОБА_3 .

У подальшому, ОСОБА_3 на підставі договорів купівлі-продажу відчужив вказані земельні ділянки на користь Товариства з обмеженою відповідальності «Оланта Ленд»:

- земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0067 на підставі договору купівлі-продажу від 30.01.2020 № 116, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального Камінською І.М. (зареєстровано в ДРРПНМ на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Камінської І.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 50893200 від 30.01.2020);

- земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0076 на підставі договору купівлі-продажу від 30.01.2020 № 114 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального Камінською І.М. (заресстровано на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Камінської І.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 50894133 від 30.01.2020).

Звертаючись з даним позовом до суду прокурор зазначає, що за матеріалами лісовпорядкування 2003 та 2014 років спірні земельні ділянки з кадастровими номерами :02:001:0067, :02:001:0076 є землями державної власності лісогосподарського призначення, які розташовані у 85 кварталі Оранського лісництва філії «Іванківське лісове господарство» ДСПГ «Ліси України» та перебувають у постійному користуванні ДСГП «Ліси України» (як правонаступника ДП «Іванківське лісове господарство»), що підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування та використовуються для ведення лісового господарства у порядку визначеному Лісовим кодексом України. Відповідно до інформації Філії «Іванківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» за матеріалами лісовпорядкування 2003 та 2014 років, спірні земельні ділянки є земельними ділянками лісогосподарського призначення, які розташовані у 3, 4 та 5 виділах 85 кварталу, та мають наступні таксаційні характеристики: склад - 10 сосна звичайна віком 42 роки, середня висота - 17 м, середній діаметр - 20 см, запас на 1 га - 260 м.куб., 10 сосна звичайна віком 25 років, середня висота -10 м, середній діаметр - 12 см, запас на 1 га - 110 м.куб. та ґрунтова дорога.

Прокурор зазначає, що факт розташування спірних земельних ділянок в межах земель лісогосподарського призначення державної власності підтверджується інформацією ВО «Укрдержліспроект» від 18.02.2022 за № 167 та доданими до неї фрагментами з публічної кадастрової карти України з нанесеними межами частини кварталів і межами їх таксаційних виділів Оранського лісництва ДП «Іванківське лісове господарство», відповідно до якої (інформації) за даними лісовпорядкування 2003 та 2014 років, спірні земельні ділянки розташовані в межах земель кварталу 85 Оранського лісництва ДП «Іванківське лісове господарство». Факт розташування спірних земельних ділянок в межах земель лісогосподарського призначення державної власності підтверджується висновком судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою від 22.08.2018 № 7714/18-41.

Право постійного користування ДСГП «Ліси України (як правонаступника «Іванківське лісове господарство») землями лісогосподарського призначення 85 кварталу Оранського лісництва, відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, погодженими Державним управлінням екології та природних ресурсів Київської області та затвердженими Київським обласним управлінням лісового та мисливського господарства.

Наказом державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 14.12.2022 № 18 створено філії спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», зокрема створено філію «Іванківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України».

Таким чином, спірні земельні ділянки передано у приватну власність за рахунок земель, що перебувають у постійному користуванні ДСГП «Ліси України (як правонаступника ДП «Іванківське лісове господарство») без виключення їх з Державного лісового фонду України.

Прокурор зазначає, що Іванківською районною державною адміністрацією на підставі вищезазначеного розпорядження здійснено незаконне відведення земельних ділянок у приватну власність громадян без згоди землекористувача, без вилучення з постійного користування ділянок, без зміни цільового призначення ділянок, у тому числі за погодженням з постійним лісокористувачем, та відповідно без розроблення та затвердження в установленому порядку проекту землеустрою щодо відведення ділянок (в порядку зміни цільового призначення). Отже, прокурор стверджує, що розпорядження Іванківської районної державної адміністрації прийняте всупереч вимогам ст.ст. 20, 56, 84, 116, 122, 141, 142, 149 Земельного кодексу України, ст. 57 Лісового кодексу України.

У зв`язку з чим, прокуратура просить визнати недійсним відповідне розпорядження Іванківської районної державної адміністрації від 06.07.2010 № 1420 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу земельних ділянок у власність».

Також, оскільки спірні земельні ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано за відповідачем 2, як наслідок держава позбавлена можливості користуватись та розпоряджатися спірними земельними ділянками лісового фонду, прокурор просить суд усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками з кадастровим номером :02:001:0067 та з кадастровим номером :02:001:0076 шляхом скасування рішень державного реєстратора про реєстрацію на них права приватної власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Оланта Ленд» та про реєстрацію у Державному земельному кадастрі спірних земельних ділянок.

Прокурор у позовній заяві зазначає, що позовні вимоги про скасування реєстрації спірних земельних ділянок слід розглядати як негаторний позов на підставі ст. 391 Цивільного кодексу України.

З огляду на вказані вище підстави позовних вимог та заперечень, суд зазначає таке.

Первісне вибуття спірних земельних ділянок з кадастровими номерами :02:001:0067 та :02:001:0076 у приватну власність громадян відбулось на підставі розпорядження Іванківської районної державної адміністрації від 06.07.2010 № 1420 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу земельних ділянок у власність».

Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України у редакції, чинній на момент первісного вибуття земельних ділянок у приватну власність, було визначено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України у редакції, чинній на момент звернення та розгляду даного позову, визначено, що до здійснення державної реєстрації, але не пізніше 1 січня 2027 року, державними та комунальними лісогосподарськими підприємствами, іншими державними і комунальними підприємствами та установами права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України, таке право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.

З огляду на відповідну норму п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України, планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування можуть підтверджуватись права на раніше надані лісогосподарські землі, тобто планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, складеними на момент надання лісогосподарських земель у постійне користування.

Як визначено ст. 5 Лісового кодексу України, до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, на яких розташовані полезахисні лісові смуги.

Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.

За змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Згідно з вимогами пункту 2.1.4 даної Інструкції складені оригінали планшетів, які мають межі з іншими землекористувачами, завіряються в органах землевпорядкування того району, де проводяться лісовпорядкувальні роботи.

Крім того, в Інструкції зазначені вимоги щодо оформлення планшету. При складанні оригіналу планшету він повинен бути викреслене у відповідності з прийнятими умовними знаками і містити в собі повне топографічне та лісотаксаційне наповнення. На ньому повинні бути зазначені область, район, лісгосп, лісництво, номер і площа планшету, картографічна основа, використана при складанні планшету, підписи і прізвища виконавця, які складали даний планшет: начальника лісовпорядної партії, геодезиста, інженера-таксатора. Всі ці дані розміщуються за рамкою планшета у встановлених місцях. В кожному кварталі проставляється його номер та площа таксаційних виділів, а по окружній границі - найменування суміжних землекористувачів та номери суміжних планшетів (п. 2.1.2 Інструкції). На основі креслення оригіналу планшету розбивається прямокутна координатна сітка з цифруванням її ліній за рамкою планшету (п. 2.3.2).

Згідно зі статтею 3 Земельного кодексу України земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать ЗК України.

Водночас у пункті 2 статті 5 Лісового кодексу України передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства.

Відтак застосування норм земельного та лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення повинне базуватись на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки.

Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин повинні визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.

У зв`язку з чим, матеріали лісовпорядкування самі по собі є підставою виключно для ведення державного лісового кадастру і набувають статусу землевпорядних документів після відповідного погодження з землевпорядними органами та відображення у державному земельному кадастрі.

Відповідна норма 2.1.4 даної Інструкції кореспондується зі ст. 3 Земельного кодексу України та ч. 2 ст. 5 Лісового кодексу України щодо необхідності взаємодії з органами землевпорядкування та відображення/погодження інформації про лісогосподарські землі у земельних облікових документах.

Тому, самі по собі погодження планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2003 та 2014 років лише Державним управлінням екології та природних ресурсів Київської області та затвердження Київським обласним управлінням лісового та мисливського господарства, які не є землевпорядними органами, свідчить про неспроможність відповідного доказу підтверджувати саме земельні правомочності у зв`язку з його невідповідністю чинному законодавству та принципам регулювання земельних та лісових відносин.

Українське державне проектне виробниче об`єднання «Укрдержліспроект» також є лісовпорядним підприємством і не наділене повноваженнями регулювати землевпорядні відносини.

Хоча п. 2.1.4 даної Інструкції передбачає завірення в органах землевпорядкування складених оригіналів планшетів, які мають межі з іншими землекористувачами, огляду підлягають планово-картографічні матеріали лісовпорядкування в цілому відповідної ділянки лісу на предмет дослідження місця розташування спірних кварталів та перебування їх всередині масиву кварталів, крайні з яких погоджені землевпорядними органами, тобто відповідний масив відображений у земельних облікових документах.

Щодо Висновку судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою від 22.08.2018 № 7714/18-41, у такій експертизі досліджувались лише матеріали лісовпорядкування 2014 року, в той час, як в період первісного виділення земельних ділянок у приватну власність чинними були лише матеріали лісовпорядкування 2003 року. Крім того, відповідна експертиза призначалась у цивільній справі № 366/2538/17, у якій за позовом Керівника Броварської місцевої прокуратури оскаржувалось розпорядження Іванківської РДА № 1420 від 06.07.2010 та витребовувались спірні земельні ділянки у первісних набувачів ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ) і за наслідками розгляду спору у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно з ст. 14 Конституції України, яка кореспондується з положеннями ст. 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи (ст. 7 Лісового кодексу України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), вказала, що володіння приватними особами лісовими ділянками цілком можливе, оскільки вони можуть мати такі ділянки на праві власності. Так, відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті 9 Лісового кодексу України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. Згідно зі статтею 10 Лісового кодексу України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України. Відповідно до статті 12 Лісового кодексу України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.

Відповідно до частини п`ятої статті 1 ЛК України лісові ділянки можуть бути вкриті лісовою рослинністю, а також постійно або тимчасово не вкриті лісовою рослинністю (внаслідок неоднорідності лісових природних комплексів, лісогосподарської діяльності або стихійного лиха тощо). До не вкритих лісовою рослинністю лісових ділянок належать лісові ділянки, зайняті незамкнутими лісовими культурами, лісовими розсадниками і плантаціями, а також лісовими шляхами та просіками, лісовими протипожежними розривами, лісовими осушувальними канавами і дренажними системами.

Згідно з ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 Цивільного кодексу України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 Цивільного кодексу України, частина друга статті 152 Земельного кодексу України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника, включаючи право володіння.

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 372/1684/14-ц).

Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі № 48/340, від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (buchbesitz (нім. - книжкове володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц).

З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна, володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі ТОВ, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).

Особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.

Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.

Отже, особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні.

Набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18, від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 та інших.

Таким чином, належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 та інших.

Так, для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19).

Разом з тим, позовні вимоги прокурора пред`явлені в порядку ст. 391 Цивільного кодексу України не відповідають належному способу захисту, що є підставою для відмови в їх задоволенні.

У даному випадку належним способом захисту порушеного права власності на спірні земельні ділянки є подання саме віндикаційного позову до добросовісного набувача про їх витребування, а не шляхом подачі негаторного позову, який заявлений керівником Вишгородської окружної прокуратури Київської області у даній справі.

Подібний висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 17.02.2022 у справі № 910/19236/20.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.11.2024 у справі № 911/3272/23 касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури на постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.07.2024 та рішення Господарського суду Київської області від 20.02.2024 у справі № 911/3272/23 було закрито.

У відповідній ухвалі Верховним Судом надано детальну та вичерпну правову оцінку судовій практиці, на яку посилається прокуратура в обґрунтування правомірності захисту права саме шляхом подання негаторного позову, та зроблено обґрунтований висновок, що спір щодо спірних земельних ділянок має вирішуватись у індикаційному позові.

Стосовно часткового накладання земельної ділянки приватної власності на землі державної форми власності, належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування спірної частини земельної ділянки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19).

Щодо оскарження розпорядження Іванківської районної державної адміністрації від 06.07.2010 № 1420, відповідна позовна вимога не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (п.39), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19).

Крім того, заявлення відповідної вимоги спрямовано на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, тому також є неефективними способом захисту згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 та інших.

Також і позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні Київською облдержадміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом скасування реєстрації в Державному земельному кадастрі земельних ділянок з кадастровими номерами :02:001:0067 та :02:001:0076, не є ефективним способом захисту у спорі про право, такі позовні вимоги не вирішують спору про право і спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України.

У ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі, зокрема, ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом такого рішення допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

Таким чином, без вирішення спору про речове право, відсутні підстави для скасування державної реєстрації земельної ділянки в межах даного спору.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/та багатьох інших.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18.

Обрання прокурором (позивачем) неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76).

Крім того, 09.04.2025 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», положеннями якого було доповнено ст. 391 Цивільного кодексу України ч. 2 такого змісту: « 2. Якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу.

Таким чином, спір у даній справі має вирішуватись на підставі статей 387 і 388 Цивільного кодексу України.

Також, згідно зі змінами, внесеними відповідним законом до норми ч. 3 ст. 388 Цивільного кодексу України, держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо:

1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років;

2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років.

Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною.

Дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави або територіальної громади належало:

а) до об`єктів критичної інфраструктури;

б) до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави;

в) до об`єктів та земель оборони;

г) до об`єктів або територій природно-заповідного фонду, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів (територій) на момент вибуття з володіння;

ґ) до гідротехнічних споруд, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів на момент вибуття з володіння;

д) до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації.

Таким чином, оскільки передача першим набувачам у приватну власність спірних земельних ділянок відбулася на підставі розпорядження Іванківської районної державної адміністрації від 06.07.2010 № 1420, тобто у 2010 році, відповідні земельні ділянки не підпадають під наведені обмеження і вже минуло більше 10 років, держава, територіальна громада, не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь.

Частиною 1 ст. 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

В той же час, згідно з ч. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» визначено, що положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо:

- нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом;

- нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.

Таким чином, спірні земельні ділянки, які є предметом спору у справі, не можуть бути витребувані у добросовісного набувача.

Враховуючи наведене, заявлені прокурором у цій справі позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні Київською облдержадміністрацією у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом визнання недійсним розпорядження Іванківської районної державної адмінінстрації (надалі - Іванківська РДА) від 06.09.2010 № 1420 в частині відведення у приватну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельних ділянок загальною площею 4 га та про скасування реєстрації в Державному земельному кадастрі земельних ділянок з кадастровими номерами :02:001:0067 та :02:001:0076, є неналежними способами захисту права, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України та вирішення спору про право, тому задоволенню не підлягають.

Крім того, обставини, на які прокуратура посилається в обґрунтування позовних вимог, зокрема щодо накладення спірних земельних ділянок на землі лісогосподарського призначення, містять непорозуміння у відображенні планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування у земельному обліку, що допускає неоднозначне тлумачення і непередбачуваність для особи порядку отримання земельної ділянки.

Прокуратурою не обґрунтовано та не доведено, що під час первісного виділення земельних ділянок у приватну власність, сторони мали та могли достовірно та однозначно усвідомлювати та передбачати, що в їх діях є порушення, відповідні висновки ґрунтуються на власному співставленні та тлумаченні прокуратурою норм законодавства, а не на чітко визначеній в законі вказівці чи забороні.

У рішенні ЄСПЛ «Щокін проти України» визначено принцип, що вирішення колізій у законодавстві завжди має тлумачиться на користь особи (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, Заяви №№ 23759/03 та 37943/06, від 14 жовтня 2010 р.). Зокрема, у цьому рішенні ЄСПЛ визначено концепцію якості закону, наявна вимога, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Як зазначається в рішенні відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості і точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника. В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Достатньо важливими є висновки, які зроблені у рішенні ЄСПЛ у справі «Волков проти України» (заява № 21722/11, п.п. 170, 171). Так, характеризуючи загальні принципи законності втручання, Суд наголосив на тому, що вислів «згідно із законом» …. також стосується якості закону, вимагаючи, щоб він був доступний для зацікавленої особи, яка, окрім того, повинна мати можливість передбачити наслідки його дії щодо себе (рішення у справі «Копп проти Швейцарії» (Корр v. Switzerland), заява № 23224/94, п. 55); «якість закону» передбачає, inter alia (з лат. «серед інших речей і справ»), що формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на конвенційні права особи (рішення у справі «С.G. та інші проти Болгарії» (С.G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07, п. 39); законодавство повинно забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів (рішення у справі «Р.G. та J.Н. проти Сполученого Королівства» (P.G. and J.Н. v. the United Kingdom), заява № 44787/98, п. 46). Крім того, у пункті 179 цього Рішення ЄСПЛ наголошує на тому, що наявність конкретної і послідовної практики тлумачення відповідного положення закону була фактором, який призвів до висновку щодо передбачуваності зазначеного положення (рішення у справі «Гудвін проти Сполученого Королівства» (Goodwin v. the United Kingdom), заява № 17488/90, п. 33).

Для того, щоб національне законодавство відповідало вимогам Конвенції, воно має гарантувати засіб правового захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією. У питаннях, які стосуються основоположних прав, надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права, одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією. Відповідно законодавство має достатньо чітко визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам влади, та порядок її реалізації (див. рішення у справі «Гіллан та Квінтон проти Сполученого Королівства» (Gillan and Quinton v. the United Kingdom), заява № 4158/05, п. 77, ECHR 2010 (витяги), з подальшими посиланнями).

Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 12 червня 2008 р. у справі «Власов проти Росії» (Vlasov v. Russia), заява № 78146/01, п. 125). Функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (див., наприклад, рішення у справі «Озтюрк проти Туреччини» (Ozturk v. Turkey) [ВП], заява № 22479/93, п. 55, ECHR 1999-VI). Хоча Суд не може замінити своїм рішенням рішення національних судів та його повноваження щодо перевірки дотримання національного законодавства обмежені (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Слівенко проти Латвії» (Slivenko v. Latvia) [ВП], заява № 48321/99, п. 105, ECHR 2003-Х; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, п. 39), його функцією є перевірка обґрунтування національних судів з точки зору Конвенції (див. рішення у справі «Слівенко проти Латвії», зазначене вище). Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Лупса проти Румунії» (Lupsa v. Romania), заява № 10337/04, пункти 41-42, ECHR 2006-VII; та рішення від 24 квітня 2008 р. у справі «С.G. та інші проти Болгарії» (С.G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07, пункти 42,46 та 49-50).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, рішення від 10 лютого 2010 року) ЄСПЛ визначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (див. рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [GC], N 33202/96, п. 107, ECHR 2000-I). В той же час, з огляду на зміст наведеного рішення ЄСПЛ, відсутність чітких законодавчих положень створює загрозу непередбачуваного та свавільного втручання, тому має тлумачиться на користь особи.

Також, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29.08. 2018 року у справі № 492/446/15-а врахувала правовий висновок ЄСПЛ, сформований у рішенні у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06, п. 50-56), де Суд визначив концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні; відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону»; у разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 року у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.

З огляду на фактичні обставини спору та враховуючи наведену практику Європейського Суду з Прав Людини, наведені прокуратурою в позові твердження створюють загрозу непередбачуваного та свавільного втручання в право на мирне володіння майном.

Як визначено ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як визначено ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Проаналізувавши вищезазначені норми чинного законодавства України, повно та всебічно розглянувши матеріали справи господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги прокуратурою та позивачем не доведені та не обґрунтовані, відповідачем 2 спростовані, тому задоволенню не підлягають.

Оскільки за наслідками розгляду спору позовні вимоги відхилені, понесені прокуратурою витрати на сплату судового збору відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 79, 129, 233, 236-241, Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. ст. 254, 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 29.08.2025.

Суддя Т.П. Карпечкін