ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" вересня 2025 р. Справа№910/7423/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Демидової А.М.

Ходаківської І.П.

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 02.09.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка»

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 28.07.2025

у справі №910/7423/25 (суддя Грєхова О.А.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка»

до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача ОСОБА_1

про відшкодування матеріальної шкоди завданої в результаті ДТП в порядку суброгації в розмірі 8 771,86 грн

ВСТАНОВИВ:

Господарський суд міста Києва ухвалою від 28.07.2025 у справі №910/7423/25 позовну заяву залишив без розгляду.

Приймаючи вказану ухвалу суд першої інстанції встановив, що обов`язок з направлення копії позовної заяви та, в подальшому, відповіді на відзив з додатками, покладається на позивача у справі, проте, невиконання позивачем вимог ухвали суду щодо надання доказів направлення таких документів по суті спору, позбавляє суд можливості забезпечити реалізацію основних засад господарського судочинства по відношенню до третьої особи, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення позову без розгляду з посиланням на приписи пункту 4 частини першої статті 226 ГПК України.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою місцевого господарського суду, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 28.07.2025 у справі №910/7423/25; направити справу №910/7423/25 до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги позивач посилається на те, що зазначене рішення не відповідає нормам процесуального права, оскільки за невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу (в частині направлення копії позовної заяви та відповіді на відзив з додатками третій особі) ГПК України передбачає реагування суду в порядку ст. 135 ГПК України, а не у порядку ст. 226 ГПК України.

Також апелянт зазначає, що місцевий суд з порушенням наведених норм законодавства не зазначив в оскаржуваній ухвалі, у чому полягають перешкоди для розгляду та вирішення спору у даній справі по суті заявлених позовних вимог через ненаправлення документів третій особі, а також не умотивував неможливість або наявність перешкод для розгляду спору за наявними матеріалами.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.08.2025 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 28.07.2025 у справі №910/7423/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 11.08.2025 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 28.07.2025 у справі №910/7423/25; розгляд апеляційної скарги призначив на 02.09.2024 на 13 год. 55 хв.; витребував матеріали справи №910/7423/25 з Господарського суду міста Києва.

15.08.2025 відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначає, що оскільки позивач не виконав вимоги ухвали Господарського суду міста Києва від 30.06.2025 у справі №910/7423/25 та позивачем не було письмово повідомлено про об`єктивні обставин справи, тобто не залежні від позивача, обставини, які унеможливлювали або істотно утруднювали вчинення ним відповідних процесуальних дій та оскільки це мало негативні наслідки для виконання третьою особою своїх процесуальних прав та обов`язків встановлених статтею 42 ГПК України, то судом правильно було застосовано пункт 4 частини першої статті 226 ГПК України для залишення позову без розгляду.

Представник відповідача, просив справу розглядати за відсутності представника, у зв`язку із участю представника в іншому судовому засіданні.

Матеріали справи №910/7423/25 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 25.08.2025.

Представник позивача подав заяву про проведення засідання за відсутності учасника справи.

Відповідно до частини 4 статті 244 ГПК України неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Згідно частини 3 статті 196 ГПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Третя особа своїх представників в судове засідання 02.09.2025 не направила, про причини неявки суд не повідомила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином згідно з вимогами статті 120 ГПК України.

Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

У статті 129 Конституції України встановлено, що однією із засад судочинства визначена рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у господарських справах визначається Господарським процесуальним кодексом України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів господарсько-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Пунктом 4 частини 1 статті 226 ГПК України передбачено, що суд залишає позов без розгляду, якщо позивач без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору, або позивач (його представник) не з`явився у підготовче засідання чи у судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України з 11.09.1997 визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Північний апеляційний господарський суд звертає увагу на те, що право на доступ до суду є одним із аспектів права на суд згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції та повинно бути «практичним та ефективним», а не «теоретичним чи ілюзорним» (рішення ЄСПЛ від 04.12.1995 у справі «Беллє проти Франції»). Це міркування набуває особливої актуальності у контексті гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з огляду на почесне місце, яке в демократичному суспільстві посідає право на справедливий суд.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення ЄСПЛ «Гурепка проти України №2» наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Суд наголошує, що право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, який передбачений статтею 129 Конституції України і статтею 6 Конвенції. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення.

Відповідно до пунктів 2, 4 частини третьої статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства, серед іншого, є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а також змагальність сторін.

За змістом статей 7, 13 ГПК України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин; судочинство в господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Такі принципи господарського судочинства як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі реалізуються, зокрема, шляхом надання особам, які беруть участь у справі, рівних процесуальних прав й обов`язків, до яких, зокрема, віднесено право давати усні та письмові пояснення, доводи та заперечення.

Згідно зі статтею 42 ГПК України учасники справи, серед іншого, мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

З матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги обґрунтовані виплатою позивачем потерпілій особі страхового відшкодування згідно Договору добровільного страхування наземного транспорту №337001/4057/0000455 від 16.03.2023, внаслідок чого до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідач у суді першої інстанції заявив клопотання про залучення в якості третьої особи ОСОБА_1 .

В обґрунтування зазначеного клопотання відповідач з посиланням на абз. «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вказав, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або до водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у пункті 33.1 ст. 33 цього Закону…».

З посиланням на порушення вищенаведених норм, страхувальник ОСОБА_1 не звернулися до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» із письмовим повідомленням про настання дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідач зазначив, що рішення у даній судовій справі буде впливати на розмір зворотної вимоги до ОСОБА_1 та просив залучити в якості третьої особи - ОСОБА_1

Господарський суд міста Києва ухвалою від 30.06.2025 залучив до участі у справі ОСОБА_1 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача. Зобов`язав, зокрема, позивача протягом двох днів з дня отримання даної ухвали направити копію позовної заяви та відповіді на відзив з додатками третій особі та подати суду докази направлення даних документів третій особі.

Суд першої інстанції встановивши, що станом на 28.07.2025 вимоги ухвали Господарського суду міста Києва від 30.06.2025 в частині направлення копії позовної заяви та відповіді на відзив з додатками третій особі, з наданням доказів направлення даних документів третій особі, позивачем не виконано.

З огляду на те, що обов`язок з направлення копії позовної заяви, та, в подальшому, відповіді на відзив з додатками, покладено судом на позивача у справі, проте невиконання позивачем вимог ухвали суду щодо надання доказів направлення таких документів по суті спору, позбавляє суд можливості забезпечити реалізацію основних засад господарського судочинства по відношенню до третьої особи, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення позову без розгляду з посиланням на приписи пункту 4 частини першої статті 226 ГПК України.

Поряд з цим, суд звернув увагу позивача, що відповідно до частини 4 статті 226 ГПК України, особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення обставин, що були підставою для залишення позову без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що залишення позову без розгляду на підставі пункту 4 частини першої статті 226 ГПК України можливе за умови, якщо суд позбавлений можливості вирішити спір по суті з вини позивача, який не подав без поважних причин витребувані згідно з ухвалами суду докази, необхідні для вирішення спору, або його представник не з`явився на виклик у засідання господарського суду чи не повідомив про причини неявки і його нез`явлення перешкоджає вирішенню спору.

Тобто, коли йдеться про ігнорування позивачем своїх процесуальних обов`язків і вимог суду, що унеможливлює розгляд господарським судом і вирішення спору по суті заявлених позовних вимог.

Згідно усталеної практики Верхового Суду, господарський суд має з`ясувати також і те, яким чином неявка представника позивача та не подання ним витребуваних судом документів перешкоджає вирішенню спору та у чому полягають перешкоди для розгляду та вирішення спору по суті заявлених позовних вимог за відсутності представника позивача та витребуваних документів.

Тобто, умовами застосування зазначеної норми є те, що витребувані матеріали чи явка представника позивача дійсно необхідні для розгляду спору по суті позовних вимог і спір без них вирішити неможливо.

Таким чином, визначальною умовою залишення позову без розгляду є саме можливість або неможливість вирішення спору по суті при невчиненні позивачем певних дій, покладених на нього судом.

Таким чином, перш ніж залишити позов без розгляду господарський суд зобов`язаний з`ясувати причини невиконання його вимог позивачем і об`єктивно оцінити їх поважність. При цьому поважними, з урахуванням конкретних обставин справи, вважаються причини, які за об`єктивних, тобто незалежних від позивача, обставин унеможливлювали або істотно утруднювали вчинення ним відповідних процесуальних дій; при цьому береться до уваги й те, чи вживав позивач заходів до усунення цих обставин або послаблення їх негативного впливу на виконання позивачем процесуальних обов`язків, покладених на нього судом. Відповідні докази подаються позивачем і оцінюються господарським судом за загальними правилами Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини 5 статті 50 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, мають процесуальні права та обов`язки, встановлені статтею 42 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1-3 статті 161 ГПК України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частина 1 статті 164 ГПК України передбачає, що до позовної заяви додаються документи, які підтверджують направлення іншим учасникам справи копій позовної заяви і доданих до неї документів з урахуванням положень статті 42 цього Кодексу.

Приписами частини 3 статті 166 ГПК України передбачено, що до відповіді на відзив застосовуються правила, встановлені частинами третьою - шостою статті 165 цього Кодексу.

Згідно пункту 2 частини 6 статті 165 ГПК України до відзиву додаються документи, що підтверджують надсилання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 42 цього Кодексу.

Частиною сьомою статті 42 ГПК України визначено, що якщо цим Кодексом передбачено обов`язок учасника справи щодо надсилання копій документів іншим учасникам справи, такі документи в електронній формі можуть направлятися з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, шляхом надсилання до електронного кабінету іншого учасника справи, а в разі відсутності в іншого учасника справи електронного кабінету чи відсутності відомостей про наявність в іншого учасника справи електронного кабінету - у паперовій формі листом з описом вкладення.

З матеріалів справи вбачається бездіяльність позивача, що перешкоджає вирішенню спору та подальшому розгляду справи, оскільки не надання доказів направлення процесуальних документів по суті спору, про обізнаність із суттю спору, позбавляє суд можливості забезпечити реалізацію основних засад господарського судочинства по відношенню до третьої особи, а саме позбавляє суд обов`язку забезпечити можливість на подання пояснень третьою особою щодо позову або відповіді на відзив, та впливає на права третьої особи та законні інтереси щодо предмета спору яка не отримав позову з доданими до нього документами та відповіді на відзив позбавлена можливості на захист своїх прав та законних інтересів, гарантованих ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року з протоколами до неї.

Отже, враховуючи вищенаведені приписи ГПК України, а також встановлені у цій справі обставини невиконання позивачем ухвали суду від 30.06.2025 та не направлення у встановлений строк копії позовної заяви та відповіді на відзив з додатками третій особі, тобто не вчинення процесуальних дій для вирішення спору, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для залишення позовної заяви без розгляду відповідно до пункту 4 частини першої статті 226 ГПК України.

Доводи позивача про те, що місцевий суд не зазначив в оскаржуваній ухвалі, у чому полягають перешкоди для розгляду та вирішенню спору у даній справі по суті заявлених вимог через ненаправлення документів третій особі, а також не умотивував неможливість або наявність перешкод для розгляду спору за наявними матеріалами судом апеляційної інстанції визнаються не обґрунтованими, адже однією із засад судочинства визначена рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та саме ГПК України передбачено обов`язок сторін здійснювати обмін процесуальними документами, чого позивачем здійснено не було та не зазначено причини невиконання вимог суду у встановлений судом строк, а також не зазначено правові підстави для суду вирішувати спір по суті обмеживши одного з учасників справи на висловлення своєї правової позиції.

Щодо доводів про те, що ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу (в частині направлення копії позовної заяви та відповіді на відзив з додатками третій особі) ГПК України передбачає реагування суду в порядку ст. 135 ГПК України, а не у порядку ст. 226 ГПК України, суд апеляційної інстанції зазначає, що статтею 135 ГПК України передбачено право суду, а не обов`язок застосовувати штраф.

Посилаючись на статтю 135 ГПК України позивач підтверджує, що останній ухилився від вчинення дій, покладених судом на нього.

Згідно із частиною 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).

У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення ЄСПЛ від 05.02.2009 у справі «Олюджіч проти Хорватії»), Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення ЄСПЛ від 03.07.2014 у справі «Мала проти України», від 07 жовтня 2010 року у справі «Богатова проти України»).

Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (рішення ЄСПЛ від 21.03.2000 у справі «Дюлоранс проти Франції», від 07 березня 2006 року у справі «Донадзе проти Грузії»),

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ від 19.04.1994 у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів»),

Якщо подані стороною доводи є вирішальними для результату провадження, такі доводи вимагають прямої конкретної відповіді за результатом розгляду (рішення ЄСПЛ від 09.12.1994 у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», від 23.06.1993 у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії»).

Водночас ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У пункті 53 рішення ЄСПЛ у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Апеляційним судом при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні висновки доводам сторін із посиланням на норми процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до частини 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною 1 статті 271 ГПК апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Доводи наведені апелянтом в апеляційній скарзі не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, при цьому апеляційним господарським судом при винесені даної постанови було спростовано доводи апелянта із посиланням на норми процесуального права, які підлягають застосуванню при здійсненні апеляційного перегляду ухвал суду першої інстанції про залишення без розгляду позовної заяви на підставі пункту 7 частини 1 статті 226 ГПК України.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що ухвала Господарського суду міста Києва від 28.07.2025 у справі №910/7423/25 прийнята з дотриманням норм процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 28.07.2025 у справі №910/7423/25 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 28.07.2025 у справі №910/7423/25 залишити без змін.

3. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Матеріали справи №910/7423/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена та підписана 03.09.2025.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді А.М. Демидова

І.П. Ходаківська