УХВАЛА

04 вересня 2025 року

м. Київ

cправа № 916/4244/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранця О. М. (головуючий), Кондратової І. Д., Мамалуя О. О.,

за участю секретаря судового засідання Сініцина В. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Грищенка Максима Олеговича

на рішення Господарського суду Одеської області

у складі судді Нікітенка С. В.

від 05 лютого 2025 року

та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Савицького Я. Ф., Діброви Г. І., Колоколова С. І.

від 28 травня 2025 року (повний текст складений 02 червня 2025 року)

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДЕСА МАРКЕТ ПЛЮС"

до Фізичної особи-підприємця Грищенка Максима Олеговича

про стягнення 1 711 772,10 грн,

за участю представників:

від позивача: Бачинська А. Ю., Левківський С. В.

від відповідача: Грубник Д. Л.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

У вересні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ОДЕСА МАРКЕТ ПЛЮС" звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Грищенка Максима Олеговича про стягнення 1 711 772,10 грн, з яких: 1 420 415,33 грн - сума основного боргу, 47 857,11 грн -пеня, 65 858,54 грн - три відсотки річних та 177 641,17 грн -інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач як орендар в порушення умов укладеного з позивачем договору оренди нерухомого майна № 20/22 від 16 лютого 2022 року не виконав в повному обсязі свої зобов`язання зі сплати орендних платежів (сплатив орендну плату лише частково), з огляду на що має сплатити позивачу (орендодавцю) заборгованість з орендної плати у розмірі 1 420 415,33 за період з 16 лютого 2022 року (дати укладення договору) до 29 квітня 2024 року (дати набрання чинності судовим рішенням у справі №916/2218/23 про розірвання договору) та нараховані на неї суми пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат за порушення (прострочення) виконання грошового зобов`язання.

Господарський суд Одеської області ухвалою від 30 вересня 2024 року прийняв зазначену позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі № 916/4244/24.

2. Короткий зміст оскаржуваних рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів, мотиви їх ухвалення.

Господарський суд Одеської області рішенням від 05 лютого 2025 року у справі № 916/4164/24, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28 травня 2025 року, позов задовольнив частково: стягнув з Фізичної особи-підприємця Грищенка Максима Олеговича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДЕСА МАРКЕТ ПЛЮС" основний борг у розмірі 1 420 415,33 грн, пеню у розмірі 47 608,70 грн, інфляційні втрати у розмірі 177 641,17 грн, три відсотки річних у розмірі 65 818,05 грн та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 25 672,25 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.

Суди попередніх інстанцій виходили з того, що факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань зі сплати орендних платежів за договором оренди нерухомого майна № 20/22 від 16 лютого 2022 року у повному обсязі протягом усього строку його дії (до моменту припинення за рішенням суду) та факт наявності у відповідача перед позивачем заборгованості за цим договором є доведеним, що є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості у заявленому позивачем розмірі та нарахованих на неї пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат за порушення (прострочення) виконання грошового зобов`язання. Перевіривши правильність заявлених позивачем до стягнення з відповідача зазначених сум, суди дійшли висновку про те, що визначений позивачем розмір інфляційних втрат є обґрунтованим та арифметично правильним, а розрахунок трьох відсотків річних та пені містить помилки з огляду на неправильно визначені позивачем періоди нарахування. Місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, здійснив власний розрахунок сум трьох відсотків річних та пені, встановив, що належними до стягнення є суми 65 818,05 грн та 47 608,70 грн відповідно, з огляду на що задовольнив позовні вимоги частково.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги.

У касаційній скарзі відповідач - Фізична особа-підприємець Грищенко Максим Олегович просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 05 лютого 2025 року та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 28 травня 2025 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

5. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень позивач послався на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та зазначив про те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували статтю 629 і частину другу статті 795 Цивільного кодексу України, не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування вказаних норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 127/14633/16-ц, згідно з якими для правильного застосування цих норм права та стягнення орендної плати необхідно встановити період фактичної можливості користування орендарем орендованим приміщенням.

6. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Позивач у відзиві на касаційну скаргу відповідача просить відмовити в задоволенні касаційної скарги, а оскаржувані судові рішення залишити без змін, посилаючись на те, що висновки Верховного Суду, на які послався скаржник, були зроблені у неподібних до цієї справи правовідносинах та є нерелевантними для цієї справи, а доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою наявним у справі доказам та аргументам сторін і не спростовують правильні висновки судів.

7. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій.

Верховний Суд, розглянувши касаційну скаргу відповідача, дослідивши наведені у ній доводи та підстави касаційного оскарження, дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за поданою касаційною скаргою на підставі пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України з огляду на таке.

Як уже зазначалося, відповідач оскаржує рішення Господарського суду Одеської області від 05 лютого 2025 року та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 28 травня 2025 року у цій справі з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Для цілей застосування норм процесуального права, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, таку подібність слід оцінювати за певними критеріями, а саме: змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями, з яких: змістовий є основним, а два інші (суб`єктний та об`єктний) - додатковими.

Змістовний критерій полягає у тому, що оцінювання спірних правовідносин здійснюється за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19.

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо. Обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, на які послався скаржник, з правовідносинами у справі, яка переглядається. При цьому, така подібність оцінюється з урахуванням зазначених вище критеріїв та висновків Верховного Суду щодо застосування таких критеріїв подібності.

Позивач у касаційній скарзі послався на неврахування судами попередніх інстанцій при ухваленні у цій справі спірних рішення та постанови висновків Верховного Суду щодо застосування статті 629 і частини другої статті 795 Цивільного кодексу України, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 127/14633/16-ц.

Проаналізувавши ці висновки Верховного Суду, суд касаційної інстанції зазначає про те, що правовідносини у справі № 127/14633/16-ц, в яких Верховний Суд сформував висновки, на які послався скаржник, є неподібними до правовідносин, які склалися між сторонами у цій справі № 916/4244/24, що розглядається, з огляду на таке.

Як встановили суди попередніх інстанцій у цій справі, 16 лютого 2022 року між позивачем у цій справі, як орендодавцем, та відповідачем, як орендарем, був укладений договір оренди нерухомого майна № 20/22, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняком О. А. та зареєстрований в реєстрі за № 573, відповідно до пункту 1.1. якого Орендодавець передає, а Орендар бере у строкове платне користування частину нежитлових приміщень площею 391 кв.м (загальна площа 2087,2 кв.м), розташованих за адресою: м. Одеса, проспект Добровольського, 122/1А ("майно, що передається в оренду"). Згідно з пунктом 2.1. цього договору майно, що передається в оренду, буде використовуватися Орендарем для передачі в суборенду.

16 лютого 2022 року між сторонами договору був підписаний акт приймання-передачі до договору, на підставі якого Орендодавець передав, а Орендар прийняв у користування (оренду) за плату та на строк, зазначений у цьому договорі, окреме визначене нерухоме майно - частину нежитлових приміщень площею 391 кв.м (загальна площа 2087,2 кв.м), розташоване за адресою: м. Одеса, проспект Добровольського, 122/1А.

Також 16 лютого 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОДЕСА МАРКЕТ ПЛЮС", Фізичною особою-підприємцем Грищенком М. О. та Товариством з обмеженою відповідальністю "ОМЕГА" був укладений договір суборенди нерухомого майна № 211299, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняком О. А., зареєстрований в реєстрі за № 536, згідно з яким Орендар передає, а Суборендар приймає в строкове платне користування об`єкт оренди: нежитлові приміщення, розміщені на другому поверсі нежитлової будівлі, розташовані за адресою: м. Одеса, проспект Добровольського, 122/1А; площа об`єкта оренди становить 391 кв.м.

Згідно з рішенням Господарського суду Одеської області від 17 січня 2024 року у справі № 916/2218/23, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29 квітня 2024 року, зазначений договір оренди нерухомого майна № 20/22 від 16 лютого 2022 року був розірваний у зв`язку з істотним порушенням Орендарем його умов, а саме: несплатою орендної плати, а також був розірваний договір суборенди нерухомого майна № 211299 від 16 лютого 2022 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОДЕСА МАРКЕТ ПЛЮС", Фізичною особою-підприємцем Грищенком М. О. та Товариством з обмеженою відповідальністю "ОМЕГА", посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняком О. А., зареєстрований в реєстрі за № 536.

За весь період дії договору оренди нерухомого майна № 20/22 (з дати його укладення до дати набуття законної сили судовим рішенням про розірвання договору) Орендар (відповідач) сплатив Орендодавцю (позивачу) орендну плату лише частково: у розмірі 21 876,360 грн.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що відповідач послався на висновки Верховного Суду щодо застосування статті 629 і частини другої статті 795 Цивільного кодексу України, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 127/14633/16-ц, в обґрунтування своїх доводів про те, що приміщення, яке є предметом договору оренди нерухомого майна № 20/22 від 16 лютого 2022 року, фактично йому позивачем в користування не передавалося, він не мав доступу до приміщення та фактично ним не користувався.

Як вбачається Верховний Суд у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 127/14633/16-ц, на яку послався відповідач у касаційній скарзі, формуючи висновок про те, що для стягнення орендної плати необхідно встановити період фактичної можливості користування орендарем орендованим приміщенням, виходив з того, що в матеріалах справи № 127/14633/16-ц були відсутні акти приймання-передачі орендованих приміщень орендарю та повернення їх орендарем орендодавцю після розірвання договору за ініціативою орендаря.

Однак, у цій справі, що розглядається, суди визнали доведеними обставини фактичної передачі позивачем відповідачу у користування приміщень, визначних в договорі оренди № 20/22 від 16 лютого 2022 року. Як зазначив суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові ці обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи численними доказами, зокрема актом приймання-передачі об`єкта оренди, що був підписаний відповідачем без зауважень і заперечень; актами наданих послуг за лютий-грудень 2022 року, також підписаними відповідачем; фактом здійснення відповідачем часткової сплата орендної плати у розмірі 21 876,60 грн; фактом подальшої передачі спірних приміщень в суборенду шляхом укладення договору суборенди № 211299 від 16 лютого 2022 року, за яким відповідач передав Товариству з обмеженою відповідальністю "ОМЕГА" в суборенду орендовані у позивача приміщення та вимогою відповідача, адресованою Товариству з обмеженою відповідальністю "ОМЕГА", щодо сплати боргу та суми упущеної вигоди за договором суборенди № 211299 від 16 лютого 2022 року. Крім того, у цій справі № 916/4244/24 обставини розірвання договору оренди за ініціативою орендаря відсутні, договір оренди № 20/22 від 16 лютого 2022 року був розірваний в судовому порядку.

З огляду на викладене суд касаційної інстанції зазначає про те, що у справі № 127/14633/16-ц Верховний Суд, формуючи висновки щодо застосування статті 629 і частини другої статті 795 Цивільного кодексу України, виходив зовсім з інших фактичних обставин (з факту відсутності підписаних сторонами договору оренди актів передачі майна в орендне користування та повернення майна з користування після відмови орендаря від договору), ніж ті, що мають місце у цій справі № 916/4244/24, яка розглядається, що свідчить про неподібність правовідносин у справі № 127/14633/16-ц до правовідносини у цій справі № 916/4244/24 саме за змістовним критерієм. Тобто, іншими словами, висновки Верховного Суду, що містяться у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 127/14633/16-ц, на які послався позивач, стосуються виключно тих конкретних обставин, що склалися у справі № 127/14633/16-ц.

Враховуючи наведене Верховний Суд зазначає про те, що висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 127/14633/16-ц, на які послався позивач, є нерелевантними для цієї справи № 916/4244/24/24 та не підлягають врахуванню.

Отже, посилання позивача у касаційній скарзі на неврахування судами попередніх інстанцій зазначених вище висновків Верховного Суду є безпідставними, а наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, є необґрунтованою та не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження.

Інших підстав касаційного оскарження судових рішень у цій справі відповідач у касаційній скарзі не навів. Решта доводів, наведена у касаційній скарзі, не підкріплена скаржником жодною підставою касаційного оскарження судових рішень, визначеною частиною другою статті 287 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на що судом касаційної інстанції до уваги не береться.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Враховуючи наведене касаційне провадження за касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця Грищенка Максима Олеговича на рішення Господарського суду Одеської області від 05 лютого 2025 року та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 28 травня 2025 року у справі № 916/4244/24 підлягає закриттю на підставі пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частин другої та третьої статті 314 Господарського процесуального кодексу України процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Постанова або ухвала суду касаційної інстанції оформлюється суддею- доповідачем (іншим суддею, якщо суддя-доповідач не згодний з постановою / ухвалою) і підписується всім складом суду, який розглядав справу, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведена правова позиція викладена в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 910/4647/18).

Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини першої статті 296, статтею 314 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця Грищенка Максима Олеговича на рішення Господарського суду Одеської області від 05 лютого 2025 року та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 28 травня 2025 року у справі № 916/4244/24 закрити.

2. Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню.

Головуючий О. Баранець

Судді І. Кондратова

О. Мамалуй