ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

02 вересня 2025 року Справа № 918/614/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Гудак А.В. , суддя Олексюк Г.Є.

секретар судового засідання Приступлюк Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного підприємства "Торговий центр-Д"

на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 14.07.2025

(постановлену в м. Рівному)

за заявою Приватного підприємства "Торговий центр-Д"

про забезпечення позову

у справі № 918/614/25 (суддя Церковна Н.Ф.)

за позовом Приватного підприємства "Торговий центр-Д"

до Рівненської міської ради

про спонукання до укладення додаткового договору про поновлення договору оренди

за участю представників сторін:

від позивача - Нездюр О.Я.; Януль В.С.

від відповідача - Шпак А.А.

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Господарського суду Рівненської області перебуває справа № 918/614/25 за позовом Приватного підприємства "Торговий центр-Д" до Рівненської міської ради про спонукання до укладення додаткового договору про поновлення договору оренди.

14.07.2025 від Приватного підприємства "Торговий центр-Д" до суду першої інстанції надійшла заява про забезпечення позову, відповідно до якої позивач просив суд застосувати заходи забезпечення позову шляхом заборони Рівненській міській раді вчиняти будь-які дії щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:041:0084, яка знаходиться в м. Рівне, вул. Здолбунівська 33.

Господарський суд Рівненської області ухвалою від 14.07.2025 відмовив у задоволенні заяви б/н (вх. №3658/25 від 14.07.2025) Приватного підприємства "Торговий центр-Д" про забезпечення позову.

Постановляючи вказану ухвалу суд першої інстанції виходив із того, що заборона на вчинення дій в цілому щодо спірної земельної ділянки та заборона власнику приймати рішення може призвести до істотних негативних наслідків, а саме - порушення прав та охоронюваних законом інтересів власника земельної ділянки.

Також, суд вказав, що заборона відповідачу приймати будь-які дії, рішення з приводу земельної ділянки з кадастровим номером :01:041:0084, яка знаходиться в м. Рівне, вул. Здолбунівська, 33 є порушенням виключної, передбаченої Конституцією України, компетенції органу місцевого самоврядування на здійснення права власності та управління землями.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулося Приватне підприємство "Торговий центр-Д", у якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Рівненської області від 14.07.2025 у справі № 918/614/25 та вжити заходи забезпечення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована таким.

Стаття 33 Закону України "Про оренду землі" передбачає право орендаря вимагати укладення додаткової угоди про поновлення договору оренди землі на тих самих умовах, які були передбачені договором, а орендодавець зобов`язаний до укладення такої додаткової угоди.

Обґрунтування необхідності обрання саме такого виду забезпечення позову полягає в тому, що саме таким чином буде можливо забезпечити найбільш ефективне та оперативне виконання судового рішення про укладення договору оренди землі на новий строк. Такий спосіб забезпечення позову стимулюватиме відповідача до виконання своїх зобов`язань перед ПП "Торговий центр-Д".

Заборона вчиняти певні дії власнику земельної ділянки не є постійною, а тимчасовою, до вирішення справи судом. В матеріальному плані власник земельної ділянки не страждає, так як орендар продовжує сплачувати орендну плату за користування земельною ділянкою.

У зв`язку з тим, що після отримання поданої ПП "Торговий центр-Д" позовної заяви про спонукання до укладання додатково договору про поновлення договору оренди спірної земельної ділянки кадастровим номером :01:041:0084, відповідачем вчинено дії, що свідчать про намір останнього розпорядитися спірною земельною ділянкою, якою користується позивач, було подано заяву про забезпечення позову, в якій викладено вказані обставини та додано копії документів , що підтверджують вказані обставини.

Інші заходи забезпечення позову не можуть забезпечити виконання рішення суду, оскільки саме збереження існування спірної земельної ділянки з кадастровим номером :01:041:0084, яка знаходиться в м. Рівне на вул. Здолбунівській, 33 в розмірах та межах визначених Договором, є запорукою захисту інтересів позивача, та усунення виникнення обставин, що унеможливлять, утруднять або перешкодять виконання такого рішення невизнаних відповідачем.

Поділ спірної ділянки унеможливить виконання судового рішення, через припинення існування спірної земельної ділянки в розмірах, які передбачені Договором оренди землі, який поновлюється.

З наведених підстав, позивач вважає, що оскаржена ухвала постановлена з порушенням норм матеріального права.

Відповідач не скористався правом подати відзив на апеляційну скаргу позивача, що відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні Північно-західного апеляційного господарського суду 02.09.2025 представники скаржника підтримали доводи, наведені в апеляційній скарзі, стверджували, що судом першої інстанції при постановлені оскарженої ухвали було не надано належну оцінку доводам та доказам заявника, а тому просили ухвалу Господарського суду Рівненської області від 14.07.2025 у справі № 918/614/25 скасувати та вжити заходи забезпечення позову.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги, зокрема із підстав викладених в ухвалі Господарського суду Рівненської області від 14.07.2025 у справі № 918/614/25. Просив суд залишити без змін оскаржену ухвалу суду першої інстанції.

Дослідивши матеріали оскарження ухвали, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при постановлені ухвали норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції змінити в мотивувальній частині, а в решті залишити без змін, виходячи з такого.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що в провадженні Господарського суду Рівненської області перебуває справа № 918/614/25 за позовом Приватного підприємства "Торговий центр-Д" до Рівненської міської ради про спонукання до укладення додаткового договору про поновлення договору оренди.

14.07.2025 від Приватного підприємства "Торговий центр-Д" до суду першої інстанції надійшла заява про забезпечення позову, відповідно до якої позивач просив суд застосувати заходи забезпечення позову шляхом заборони Рівненській міській раді вчиняти будь-які дії щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:041:0084, яка знаходиться в м. Рівне, вул. Здолбунівська 33.

Така заява обґрунтована тим, що позивачу стало відомо, що відповідачем вчиняються дії по передачі частини земельної ділянки по вул. Здолбунівській, 33 в м. Рівне, що перебуває в користуванні позивача і щодо якої заявлено позов, іншим орендарям.

Продовжує, що при огляді сайту Рівненської міської ради, а саме проєктів рішень (посилання https://rivnerada.gov.ua/public-services/draft-decisions/senate) було виявлено повідомлення про надходження проєкту рішення Рівненської міської ради від 09.07.2025 № 9722 "Про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення в постійне користування Комунальному Рівненському шляхово-експлуатаційному управлінню автомобільних доріг земельної ділянки по вул. Здолбунівській, 33".

Зауважує, що згідно вказаного рішення надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою Комунальному Рівненському шляхово-експлуатаційному управлінню автомобільних доріг земельної ділянки площею 7 732 кв. м. на вул. Здолбунівській, 33 в постійне користування для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу (КВЦПЗД-12.11).

Обґрунтовуючи запропонований вид забезпечення позову позивач вказує, що саме заборона відповідачу вчиняти будь-які дії щодо спірної земельної ділянки може забезпечити найбільш ефективне та оперативне виконання судового рішення. Такий спосіб забезпечення позову на думку позивача стимулюватиме відповідача до виконання своїх зобов`язань перед позивачем.

Як зазначено вище, Господарський суд Рівненської області ухвалою від 14.07.2025 відмовив у задоволенні заяви б/н (вх. №3658/25 від 14.07.2025) Приватного підприємства "Торговий центр-Д" про забезпечення позову.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення заяви позивача, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Близькі за змістом висновки щодо застосування статей 136, 137 ГПК України викладені у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/19256/16, від 14.05.2018 у справі №910/20479/17, від 14.06.2018 у справі №916/10/18, від 23.06.2018 у справі №916/2026/17, від 16.08.2018 у справі №910/5916/18, від 11.09.2018 у справі №922/1605/18, від 14.01.2019 у справі №909/526/18, від 21.01.2019 у справі №916/1278/18, від 25.01.2019 у справі №925/288/17, від 26.09.2019 у справі №904/1417/19 тощо.

Метою заходу забезпечення є підтримання status quo, поки суд не визначиться щодо виправданості цього заходу. Тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою. Тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "Кюблер проти Німеччини").

Правові висновки щодо застосування статей 136, 137 ГПК України у контексті мети та сутності забезпечення позову є послідовними і сталими, викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі №754/5683/22, у постановах Верховного Суду від 08.07.2024 у справі №910/1686/24, від 26.08.2024 у справі №922/1454/24 тощо.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 136 ГПК України, згідно з приписами якої господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ГПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) виключено; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 7) виключено; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №753/22860/17).

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Таким чином, необхідною умовою вжиття заходів для забезпечення позову є наявність достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду. Безпосередньою метою вжиття заходів є саме забезпечення ефективного судового захисту порушених чи оспорюваних прав позивача та у подальшому виконання рішення суду. Інститут забезпечення позову в господарському процесі існує виключно з метою забезпечення ефективного судового захисту та гарантії виконання майбутнього судового рішення.

Адекватність заходу для забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків від заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Співмірність передбачає співвіднесення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та наслідків від заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20.

Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів наявні підстави вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

За змістом статті 136 ГПК України обґрунтування щодо необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, заявник повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника. Близькі за змістом висновки, викладені Верховним Судом, зокрема, у постановах від 21.01.2019 у справі №902/483/18, від 28.08.2019 у справі №910/4491/19, від 12.05.2020 у справі №910/14149/19, від 13.01.2020 у справі №922/2163/17.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Тим часом, обґрунтування необхідності забезпечення позову покладається саме на позивача та полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам слід враховувати, що такими заходами не повинні застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.

Суд виходить з того, що заходи забезпечення позову повинні узгоджуватися з предметом та підставами позову на забезпечення якого подана відповідна заява, а особа, що заявляє про необхідність вжиття заходів забезпечення позову судом, зобов`язана довести зв`язок між неприйняттям таких заходів і утрудненням чи неможливістю виконання судового акта постановленого саме у цій справі. Оскільки метою вжиття заходів до забезпечення позову є запобігання утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи у якій було подано позов, в разі його задоволення, а не будь-якого рішення, ухваленого судом у іншій справі.

З наведеного слідує, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову за заявами у справах, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у логічно-послідовній залежності від предмета та підстав позову, правового обґрунтування вимог кожного конкретного господарського спору, видам забезпечення, доводам і аргументам сторін.

Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу (така правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 12.04.2018 у справі №922/2928/17 та від 05.08.2019 у справі №922/599/19).

Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам необхідно дотримуватися принципу їх співмірності із заявленими позивачем вимогами. Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову.

Згідно з ч. 11 ст. 137 ГПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову (такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17.12.2018 у справі №914/970/18 та від 10.11.2020 у справі №910/1200/20).

Вище вказано, що звертаючись із заявою про забезпечення позову, позивач фактично посилається на те, що відповідачем має розглядатися питання щодо затвердження проєкту землеустрою, яким передбачено відведення земельної ділянки за рахунок земель комунальної власності, котра має утвориться внаслідок поділу земельної ділянки із кадастровим номером :01:041:0084, право оренди щодо котрої позивач має на меті захистити в цій справі.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд апеляційної інстанції враховує сталу та актуальну практику Верховного Суду, відповідно до якої законодавством на заявника покладено обов`язок обґрунтування підстав, які можуть утруднити чи унеможливити виконання судового рішення у разі задоволення позову. Близька за змістом правова позиція визначена у постановах Верховного Суду від 08.07.2024 у справі № 916/143/24, від 04.10.2024 у справі № 913/289/24.

З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову, зокрема, щодо заявлених в цій справі вимог, вчинення дій направлених на відчуження спірної земельної ділянки або її поділу.

Проаналізувавши подані позивачем докази, апеляційний господарський суд відмічає, що опублікований на сайті відповідача проєкт рішення про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає безумовне прийняття такого рішення, як першого кроку в ланцюгу дій, необхідних для надання її в користуванні третім особам, а також і наступного кроку - позитивного рішення про надання такої земельної ділянки у користування.

Тому, апеляційний господарський суд погоджується із висновком місцевого господарського суду про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 172 ЦК України).

Згідно із ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Апеляційний господарський суд зауважує, що в спірних правовідносинах Рівненська міська рада діє не як суб`єкт владних повноважень, а як представницький орган, через котрий територіальна громада міста Рівне, яка є учасником цивільних відносин, розпоряджається землями, котрі перебувають у власності такої територіальної громади.

Предметом спору є визнання укладеним додаткового договору про поновлення договору оренди землі, а не зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення чи відмовитися/утриматися від його прийняття.

Суд бере до уваги, що запропонований позивачем захід забезпечення позову направлений на заборону відповідачу вчиняти певні дії, що прямо передбачено п. 2 ч. 1 ст. 137 ГПК України

Отже, висновки місцевого господарського суду про те, що внаслідок задоволення такої заяви про забезпечення позову буде порушена виключна, передбачена Конституцією України, компетенція органу місцевого самоврядування на здійснення права власності та управління землями, не відповідає вище вказаному.

За наведеного, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову, однак вважає помилковими висновки щодо незадоволення такої заяви, з підстав порушення виключної компетенції органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.

В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не підтверджуються встановленими обставинами справи, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

У відповідності до ст. 277 ГПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу Приватного підприємства "Торговий центр-Д" необхідно залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Рівненської області від 14.07.2025 у справі №918/614/25 слід змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови, а в решті таке судове рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 255, 269, 270, 271, 275-279, 282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Торговий центр-Д" залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Рівненської області від 14.07.2025 у справі №918/614/25 змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

В решті ухвалу Господарського суду Рівненської області від 14.07.2025 у справі №918/614/25 залишити без змін.

3. Матеріали оскарження ухвали Господарського суду Рівненської області від 14.07.2025 у справі № 918/614/25 надіслати Господарському суду Рівненської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.

Повний текст постанови складений "03" вересня 2025 р.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Олексюк Г.Є.