ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" серпня 2025 р. м. ХарківСправа № 922/1716/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Юрченко В.С.

при секретарі судового засідання: Трофименко С.В.

за участю представників учасників процесу:

позивача - не з`явився,

відповідача - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Господарського суду Харківської області в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Харківської філії товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» (Україна, 61109, Харківська область, місто Харків, вулиця Безлюдівська, будинок 1, код ЄДРПОУ (філія (інший відокремлений підрозділ) 45051254)

до Комунального підприємства «Теплоенерго» Лозівської міської ради Харківської області (Україна, 64602, Харківська область, Лозівський район, місто Лозова, вулиця Сковороди Григорія, будинок 23, )

про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Харківська філія товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України", звернувся до Господарського суду Харківської області із позовом до відповідача, Комунального підприємства "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області, про стягнення суми заборгованості за договором розподілу природного газу № 200104СТ-1062-23 від 01 липня 2023 року за період лютий 2025 року - квітень 2025 року в сумі 8 670 203,37 грн., 501 763,28 грн. - пені, 49 170,74 грн. - три проценти річних, 110 169,39 грн. - інфляційні втрати.

26.05.2025 ухвалою суду прийнято позовну заяву Харківської філії товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/1716/25. Справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Почато у справі № 922/1716/25 підготовче провадження і призначено підготовче засідання на 23 червня 2025 року.

10.06.2025 Відповідачем через систему "Електронний Суд" подано відзив (вх. № 13704).

10.06.2025 Позивачем через систему "Електронний Суд" подано відповідь на відзив (вх. № 13751).

23.06.2025, ухвалами суду, які занесені до протоколу судового засідання, прийнято до розгляду із долученням до матеріалів справи відзив (вх. № 13704 від 10.06.2025), відповідь на відзив (вх. № 13751 від 10.06.2025).

07.07.2025 ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 21.07.2025.

21.07.2025 ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, оголошено перерву по розгляду справи по суті до 18.08.2025.

18.08.2025 ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, оголошено перерву по розгляду справи по суті до 25.08.2025.

При цьому суд зазначає, що 21.07.2025 розпочався розгляд справи по суті.

Відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Проте, вихід за межі встановленого статті 195 Господарського процесуального кодексу України строку був обумовлений виключними загальновідомими обставинами, пов`язаними із триваючою військовою агресією Російської федерації на територію України.

Зокрема, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.

Воєнний стан в Україні неодноразово було продовжено.

З урахуванням викладеного, за об`єктивних обставин розгляд справи був здійснений судом без невиправданих зволікань настільки швидко, наскільки це було можливим за вказаних умов, у межах розумного строку в контексті положень Господарського процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

25.08.2025 в судове засідання з"явився представник Позивача.

Представник відповідача в судове засідання 25.08.2025 не з"явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час судового засідання повідомлявся у відповідності до норм Господарського процесуального кодексу України.

25.08.2025 через нестабільне з"єднання з медіа - сервером, запис засідання було завершено.

25.08.2025 після нестабільного з"єднання з медіа-сервером, суд продовжив розгляд справи.

25.08.2025, суд, розглянувши матеріали справи, з"ясувавши всі фактичні обставини справи, наяких грунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані учасниками справи докази, заслухавши промови представників сторін у судових дебатах, перейшов до стадії ухвалення судового рішення.

25.08.2025 суд оголосив перерву для постановлення рішення до 25.08.2025 о (об) 12 год.

25.08.2025, після перерви, Позивач не з"явився до судового засідання, що не є процесуальною перешкодою для підписання резолютивної частини рішення.

25.08.2025, відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України, підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

У позовній заяві Позивачем зазначається, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" в особі Харківської філії Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" - є суб`єктом господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою на користь третіх осіб (замовників) на території Харківської області починаючи з 01.07.2023.

Комунальним підприємством "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області (далі за текстом - Відповідач, Споживач) було підписано заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу № 200104СТ-1062-23 від 01.07.2023 (далі за текстом - Договір, а.с. 28, том 1).

Як на тому наполягає Позивач у позові, у Акті приймання передачі газу №10514 від 30.09.2024, було повідомлено Відповідача про фактичний обсяг споживання ним природного газу за попередній газовий рік (2024), а саме: 14 262 593,75 м3, та одночасно повідомлено, що зазначений обсяг споживання газу, за замовчуванням Споживача, буде визначений як розмір річної замовленої потужності на 2025 календарний рік, а величина потужності, що розрахована для місячної оплати складає 1 188 549,48 м3 (262 593,75 м3 : 12 місяців = 1 188 549,48 м3).

При цьому Позивач вказує, що при розрахунку річної замовленої потужності було враховано, що згідно листів Споживача № 1245 від 20.11.2024 та № 1246 від 20.11.2024 (а.с. 65,66, том 1), була приєднана додаткова точка обліку природного газу з плановим об`ємом замовленої річної потужності по точці обліку природного газу 260 360 м3. А відтак, за сукупним розрахунком Позивача, розмір річної замовленої потужності на 2025 календарний рік є наступним: 1 210 426,15 м3 (14 262 593,75 м3 + 260 360 м3), що разом складає 14 522 953,75 м3 : 12 місяців). При цьому позивач зазначає, що розмір річної замовленої потужності, розрахованої за місяць може відрізнятись в незначній мірі, в зв`язку з округленням розрахункових величин за умови додержання загальної суми річної замовленої потужності.

Як зазначає позивач, у 2025 році Сторонами було складено та підписано наступні акти наданих послуг:

Акт № УХФ00002473 від 28.02.2025, відповідно до якого у лютому 2025 року Споживачу забезпечено цілодобовий доступ до розподілу 1 210 246,14 м3 природного газу, вартість послуг склала 2 890 067,78 грн. (1 210 246,14 м3 х 1,99 грн. х 1,2 грн. ПДВ = 2 890 067,78 грн);

Акт № УХФ00004117 від 31.03.2025, відповідно до якого у березні 2025 року Споживачу забезпечено цілодобовий доступ до розподілу 1 210 246,14 м3 природного газу, вартість послуг склала 2 890 067,78 грн. (1 210 246,14 грн. х 1,99 грн. х 1,2 грн. ПДВ = 2 890 067,78 грн);

Акт № УХФ000060957 від 30.04.2025, відповідно до якого у квітні 2025 року Споживачу забезпечено цілодобовий доступ до розподілу 1 210 246,15 м3 природного газу, вартість послуг склала 2 890 067,81 грн. (1 210 246,15 грн. х 1,99 грн. х 1,2 грн. ПДВ = 2 890 067,81 грн).

Позивач вказує, що протягом спірного періоду (з лютого 2025 по квітень 2025) ним в повному обсязі було виконано зобов`язання щодо забезпечення можливості цілодобового доступу відповідача до газорозподільної системи та розподілу належних йому об`ємів (обсягів) природного газу. Натомість, як вказує Позивач, Відповідач свої зобов`язання з оплати послуг з розподілу природного газу за період з лютого 2025 по квітень 2025 виконував неналежним чином, внаслідок чого утворилася заборгованість в сумі 8 670 203,37 грн.

Такі обставини, на думку Позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Відповідач у відзиві не заперечує щодо наявності основної заборгованості в сумі 8 670 203,37 грн., однак заперечує щодо розрахунку сум похідних вимог через неправильний, на його думку, проведений позивачем розрахунок сум інфляційних витрат, пені та 3 % річних з початку поточного місяця, а не з моменту виникнення зобов`язань, як-то передбачено за пунктом 6.6 Договору, де зазначено, що остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться споживачем до десятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акту наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

Крім того, Відповідач вказує, що рахунки на оплату за лютий 2025 - квітень 2025 року він не отримував, а надані Позивачем до позовної заяви докази про відправлення рахунків за вказаний період на електронну пошту "ІНФОРМАЦІЯ_1", не можуть бути достовірними та належними, оскільки не є дотичними до офіційної електронної адреси відповідача.

Також Відповідач звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про зменшення розміру пені та відстрочення виконання рішення суду.

У відповіді на відзив, Позивач не погоджується із позицією Відповідача щодо відсутності доказів відправлення рахунків на оплату за період з лютого 2025 по квітень 2025, оскільки електронна пошта "ІНФОРМАЦІЯ_1" зазначена на офіційному сайті Лозівської міської ради Харківської області як офіційна адреса електронної пошти головного бухгалтера Комунального підприємства "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області за посиланням: https://lozovarada.gov.ua/zhytlovo-komunalne-hospodarstvo/kpteploenergo.html. Таким чином, Позивач вважає доведеним факт виконання ним обов"язку по направленю Відповідачу рахунків на оплату послуг розподілу природного газу за період з лютого 2025 - квітень 2025.

Позивач сформував у відповіді на відзив заперечення з приводу поданого Відповідачем клопотанням про зменшення розміру пені та відстрочення виконання рішення суду.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

Предметом доказування у справі, відповідно до частини 2 статті 76 Господарського процесуального кодексу України, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд самостійно оцінює докази, надані сторонами у справі, у їх сукупності, керуючись принципом вірогідності, передбаченим статтею 79 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з цією статтею, наявність обставин, на які посилається сторона, вважається доведеною, якщо докази, надані на їх підтвердження, є більш вірогідними, ніж докази, надані на їх спростування. Питання про вірогідність доказів суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, враховуючи всі обставини справи.

Предметом доказування у цій справі є обставини, пов`язані з наявністю/відсутністю підстав для стягнення з Відповідача грошових коштів за неналежне виконання грошових зобов`язань за договором розподілу природного газу № 200104СТ-1062-23 від 01.07.2023 за період з лютого 2025 по квітень 2025.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 626 статті 205 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 205 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (частина 1 статті 639 Цивільного кодексу України).

За загальним правилом відповідно до статті 208 Цивільного кодексу України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

При цьому, відповідно до статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

За статтею 181 Господарського кодексу України господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За матеріалами справи встановлено, що Харківська філія Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" - є суб`єктом господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою на користь третіх осіб (замовників) на території Харківської області починаючи з 01.07.2023.

Комунальне підприємство "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області (далі за текстом - Відповідач, Споживач) підписало заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу № 200104СТ-1062-23 від 01.07.2023.

Таким чином, з 01.07.2023 Комунальне підприємство "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області є споживачем послуг з розподілу природного газу, яку надає Товариство з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" в особі Харківської філії Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" (далі за текстом - Позивач, Оператор ГРМ) на підставі умов типового публічного договору розподілу природного газу, текст якого затверджений Постановою НКРЕКП № 2498 від 30.09.2015 в редакції, що діяла станом на 01.07.2023 (далі за текстом - Договір, а. с. 28, том 1).

З урахуванням викладеного, суд доходить до висновку, що між Позивачем та Відповідачем виникли договірні відносини щодо розподілу природного газу для споживачів, що не є побутовими, шляхом укладення Типового договору розподілу природного газу відповідно до заяви-приєднання № 200104СТ-1062-23 від 01.07.2023. Доказів про розірвання даного договору матеріали справи не містять.

Згідно з пункту 2.1. Договору Оператор ГРМ зобов`язався надати Споживачу послугу з розподілу природного газу, а Споживач зобов`язався прийняти зазначену послугу та сплачувати її вартість у розмірі, строки та порядку, визначені цим Договором.

Відповідно до пункту 6.1. Договору оплата вартості послуги Оператора ГРМ з розподілу природного газу здійснюється Споживачем за тарифом, встановленим Регулятором для Оператора ГРМ, що сплачується як плата за річну замовлену потужність, з урахуванням вимог Кодексу газорозподільних систем. Величина річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача на розрахунковий календарний рік визначається відповідно до Кодексу ГРМ. Споживач, що не є побутовим, оплачує замовлену потужність виходячи з наявних об`єктів, зазначених у заяві-приєднанні, що є додатком до Договору розподілу природного газу.

Відповідно до пункту 6.4 Договору розрахунковим періодом є календарний місяць. Місячна вартість послуги розподілу природного газу визначається як добуток 1/12 річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача на тариф, встановлений Регулятором для відповідного Оператора ГРМ із розрахунку місячної вартості одного кубічного метра замовленої потужності (пункт 6.3. Договору).

Як встановлено судом, Постановою НКРЕКП від 30.12.2023 за № 1944 "Про встановлення тарифів на послуги розподілу природного газу для ТОВ "Газорозподільні мережі України" тариф на послуги розподілу природного газу для Харківської філії встановлено в розмірі 1,99 грн. за 1 м3 на місяць (без урахування ПДВ), що відповідно складає 2,388 грн. (з урахуванням ПДВ).

Відповідно до пункту 2 глави 6 розділу VI Кодексу ГРМ річна замовлена потужність об`єкта (об`єктів) споживача на розрахунковий календарний рік визначається Оператором ГРМ виходячи з фактичного обсягу споживання природного газу цим об`єктом за газовий рік, що передував розрахунковому календарному року, який визначається відповідно до вимог цього Кодексу, крім випадків, передбачених цією главою.

Пункт 5 глави 6 розділу VI Кодексу ГРМ передбачає, що для нового Споживача, що не є побутовим, та/або його об`єкта річна замовлена потужність споживача (його об`єкта) визначається Споживачем за його заявою.

Розрахунки для нового Споживача, що не є побутовим, та/або його об`єкта здійснюються виходячи з величини замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача до кінця календарного року та оплачуються споживачем рівномірними частками. Місячна вартість послуги розподілу природного газу визначається шляхом множення тарифу на розподіл природного газу на співвідношення замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача до кількості місяців, які залишились до кінця календарного року, з урахуванням місяця, у якому здійснюється замовлення потужності.

За матеріалами справи встановлено, що Позивач у Акті приймання передачі газу № 10514 від 30.09.2024 (а.с. 16, том 1), повідомив Відповідача що фактичний обсяг споживання природного газу за попередній газовий рік складає 4 262 593,75 м3, та одночасно повідомив, що зазначений обсяг споживання газу, за замовчуванням Споживача, буде визначений як розмір річної замовленої потужності на 2025 календарний рік, а величина потужності, що розрахована для місячної оплати, складає 1 188 549,48 м3 (262 593,75 м3 : 12 місяців = 1 188 549,48 м3).

При цьому суд зауважує, що при розрахунку річної замовленої потужності на 2025 календарний рік, Позивачем було враховано, що згідно листів Споживача № 1245 від 20.11.2024 та № 1246 від 20.11.2024 (а.с. 65-66, том 1), була приєднана додаткова точка обліку природного газу з плановим об`ємом замовленої річної потужності по точці обліку природного газу 260 360 м3. А відтак, за сукупним розрахунком, розмір річної замовленої потужності Споживача на 2025 календарний рік є наступним: 1 210 426,15 м3 (14 262 593,75 м3 + 260 360 м3), що разом складає 14 522 953,75 м3 : 12 місяців).

Двосторонній характер договору зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Тобто, з укладенням договору Оператор ГРМ бере на себе обов`язок надати Споживачу послугу з розподілу природного газу, в свою чергу Споживач - зобов`язується виконувати умови та порядок оплати спожитої послуги в обсягах і в терміни, які передбачені договором.

Відповідно частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

До пункту 6.6. Договору оплата вартості послуги з розподілу природного газу за цим договором здійснюється споживачем, який не є побутовим, на умовах попередньої оплати до початку розрахункового періоду на підставі рахунка оператора ГРМ. Якщо згідно із законодавством споживач має сплачувати Оператору ГРМ за послуги з розподілу природного газу зі свого поточного рахунку із спеціальним режимом використання, оплата послуг розподілу природного газу здійснюється з поточного рахунку із спеціальним режимом використання споживача на поточний рахунок Оператора ГРМ кожного банківського дня згідно з алгоритмом розподілу коштів, встановленим регулятором, та зараховується як плата за послуги розподілу природного газу в тому місяці, в якому надійшли кошти. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться споживачем до десятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

Тобто, умовами укладеного між сторонами Договору визначено, що оплата з розподілу природного газу здійснюється на умовах попередньої оплати, але остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться Споживачем до десятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акту наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

Суд вважає безпідставними твердження Позивача про направлення ним рахунків на офіційну адресу Відповідача "ІНФОРМАЦІЯ_1", оскільки такі рахунки були направлені на електронну пошту, яка не є офіційною адресою останнього, також такий спосіб направлення рахунків не передбачений а ні умовами Договору, а ні Кодексом газорозподільних систем.

Одночасно суд зазначає, що відповідно до пункту 10 глави 6 розділу VI Кодексу ГРМ надання Оператором ГРМ послуги Споживачу, що не є побутовим, за договором розподілу природного газу підтверджується підписаним між ними актом наданих послуг.

Як встановлено судом, в рамках виконання господарських правовідносин, та у зв`язку із наданням послуг щодо розподілу природного газу, у 2025 році сформовані наступні акти надання послуг:

Акт № УХФ00002473 від 28.02.2025, відповідно до якого у лютому 2025 року споживачу забезпечено цілодобовий доступ до розподілу 1 210 246,14 м3 природного газу, вартість послуг склала 2 890 067,78 грн. (1 210 246,14 грн. х 1,99 грн. х 1,2 грн. ПДВ = 2 890 067,78 грн.);

Акт № УХФ00004117 від 31.03.2025, відповідно до якого у березні 2025 року споживачу забезпечено цілодобовий доступ до розподілу 1 210 246,14 м3 природного газу, вартість послуг склала 2 890 067,78 грн. (1 210 246,14 грн. х 1,99 грн. х 1,2 грн. ПДВ = 2 890 067,78 грн.);

Акт № УХФ000060957 від 30.04.2025, відповідно до якого у квітні 2025 року споживачу забезпечено цілодобовий доступ до розподілу 1 210 246,15 м3 природного газу, вартість послуг склала 2 890 067,81 грн. (1 210 246,15 грн. х 1,99 грн. х 1,2 грн.ПДВ = 2 890 067,81 грн).

Вищенаведені акти підтверджують фактичні об`єми розподіленого Оператором ГРМ природного газу, та їх прийняття з боку Споживача. Зауважень щодо надання послуг з розподілу природного газу від Відповідача не надходило, а матеріали справи протилежного не містять.

Враховуючи обставину підписання Відповідачем Актів надання послуг за період з лютого 2025 по квітень 2025, та ненадання ним в письмовій формі мотивованої відмови від їх підписання, в порядку пункту 10 глави 6 розділу VI Кодексу ГРС, а також обставину узгодження сторонами планового обсягу замовленої річної потужності споживача на 2025 рік, строк виконання Споживачем зобов"язання по оплаті послуг з розподілу природного газу - є таким, що настав та рахується саме по факту підписання вище зазначених Актів приймання - передачі природного газу.

Як встановлено судом, на момент подачі позову (19.05.2025) доказів того, що відповідач виконав свої зобов`язання зі сплати позивачу наданих послуг з розподілу природного газу за період з лютого 2025 по квітень 2025 року у сумі 8 670 203,37 грн., матеріали справи не містять.

Статтею 536 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 614 Цивільного кодексу України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до частини 3 та 4статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належних доказів на підтвердження здійснення повної оплати Оператору ГРМ послуги з розподілу природного газу.

Відсутність оплати отриманих послуг, є порушенням з боку Відповідача як умови договору, а так і норм законодавства України.

Враховуючи, що за період лютого 2025 по квітень 2025 об`єкт Відповідача був підключеним (приєднаним) до газорозподільчої системи Позивача, тобто Споживач отримував від Позивача послуги з розподілу природного газу, при цьому Договір розподілу природного газу, який укладений шляхом підписання заяви-приєднання № 200104СТ-1062-23 від 01.07.2023, є чинним та не розірваний у встановленому законом порядку, протилежного матеріали справи не містять, позовні вимоги щодо стягнення 8 670203,37 грн. основної заборгованості за надання послуги з розподілу природного газу є обґрунтованими, та задовольняються в повному обсязі.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до пункту 8.2 Договору визначено, що у разі порушення споживачем строків оплати за цим договором він сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно із висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови). Також, Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.

Перевіривши правильність нарахування пені, 3 % річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що дане нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства України, однак здійснено Позивачем арифметично не вірно та без врахування умовам договору.

Так, Позивачем при здійсненні розрахунку, не враховано вимог пункту 6.6 Договору, яким унормовано, що остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться споживачем до десятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

Як свідчать представлений до позовної заяви Розрахунок пені, трьох відсотків річних, інфляційних втрат (а.с. 49-50, том 1), Позивач, здійснюючи математичні алгоритми по вирахуванню зазначених похідних вимог, бере за основу перше число місяця, проти вірної дати для розрахунку - 10 число місяця, як гранична дата для остаточного розрахунку Споживача із Оператором ГРМ, про що чітко зазначено у пункті 6.6. Договору.

Після здійсненого судом перерахунку похідних вимог, за розрахунком суду до стягнення підлягає пеня у розмірі 225 821,18 грн., три відсотка річних у розмірі 21 853,66 грн., інфляційні втрати у розмірі 84 115,42 грн. В іншій частині позовних вимог - слід відмовити через необґрунтованість.

Разом з тим, як зазначалося вище по тексту рішення, Відповідачем у справі заявлене клопотання про зменшення розміру нарахованої до стягнення пені.

Згідно з частиною 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За частиною 2 статті 233 Господарського кодексу України якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

За частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України, положення якої надають суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому суд наголошує, що неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 за № 7-рп/2013. Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19.

Крім цього, таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21).

Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції діє правило частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

У цих висновках суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.04.2023 у справі № 199/3152/20 (з посиланням на висновки в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, та від 28.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.

У визначенні підстав для зменшення розміру неустойки суд виходить з такого.

Так, положеннями статті 3 Цивільного кодексу України регламентовано загальні засади цивільного законодавства, якими, згідно з пунктами 3, 6 частини 1 цієї статті Цивільного кодексу України, є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.

Добросовісність є не тільки однією з основоположних засад цивільного законодавства, а також імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20.

Отже, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості.

А тому, в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності, може бути застосований також закріплений законодавцем в статті 3 Цивільного кодексу України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) і як норма прямої дії, і як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною 2 статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина 3 статті 216 Господарського кодексу України).

За частинами 1 та 2 статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Отже, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

У наведених висновках суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.

Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина 3статті 551 Цивільного кодексу України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 у справі № 911/378/17 (911/2223/20).

З огляду на судову практику, у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки, суди, зокрема, беруть до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 22.05.2019 у справі № 910/11733/18).

При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 920/1013/18).

При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18).

Поряд з викладеним суд зазначає, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина 3 статті 551 Цивільного кодексу України, стаття 233 Господарського кодексу України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені, як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.

Крім цього категорії "значно" та "надмірно", які використовуються в статті 551 Цивільного кодексу України та в статті 233 Господарського кодексу України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (висновок сформульований в постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 916/878/20).

Суд зауважує, що зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки.

При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 Цивільного кодексу України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

Поряд з викладеним суд зауважує, що при вирішенні спорів про стягнення неустойки судам належить відмежовувати вирішення питання про зменшення розміру неустойки від вирішення питання про її необґрунтованість (повністю або в частині) внаслідок невідповідності розміру неустойки вимогам закону - зокрема, у разі, якщо за порушення умов зобов`язання застосовується неустойка, розмір якої має імперативний характер (встановлений законом) (частина 2 статті 231 Господарського кодексу України).

Таким чином, у разі зменшення розміру неустойки суд ухвалює рішення про часткове задоволення позову (та відмову у задоволенні решти вимог - щодо частини, на яку неустойку зменшено), тоді як у разі необґрунтованості розміру неустойки (повністю або частково), суд може ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову повністю або частково, в залежності від розміру необґрунтованої частини неустойки.

Також відмінність полягає у мотивах суду при прийнятті відповідного рішення, яке мотивується або зменшенням розміру неустойки або її необґрунтованістю в повному обсязі або в частині суми. Отже, і чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір; і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер.

А тому і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини 1 та 2 статті 233 Господарського кодексу України та частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.

Таким чином, в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 Господарського кодексу Україниі частині 3 статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України.

Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанови від 11.07.2023 у справі № 914/3231/16, від 10.08.2023 у справі № 910/8725/22, від 26.09.2023 у справі № 910/22026/21, від 02.11.2023 у справі №910/13000/22).

З огляду викладеного суд вважає, що стягнення пені в розмірі 225 821,18 грн. спотворить її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання пеня перетвориться на несправедливо непомірний тягар для боржника, у зв`язку з чим суд вважає за можливе зменшити розмір пені до 50%.

Дійшовши наведеного висновку щодо підстав та умов зменшення судом неустойки, що підлягає стягненню за порушення господарського (договірного) зобов`язання за правилами статті 233 Господарського кодексу України та частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, щодо індивідуальності як у обставинах, якими обумовлені підстави та розмір нарахованої неустойки у відповідних правовідносинах, так і у обставинах, якими обґрунтовується та обумовлюється зменшення пені у цих правовідносинах, відповідно, відсутність єдиних критеріїв при вирішенні питання щодо підстав і міри зменшення неустойки, а також враховуючи встановлені у цій справі:

- обставини щодо загальної суми заборгованості за договором - 8 670 203,37 грн.

- обставини щодо обґрунтованої умовами договору суми пені;

- обставини, за яких позивач нарахував відповідачу суму пені (неналежне виконання умов договору);

- обставини, якими відповідач обґрунтував клопотання про зменшення заявленого у цій справі розміру неустойки (зниження платіжної дисципліни споживачів в умовах дії воєнного стану в Україні; обмеження можливості в повній мірі здійснювати претензійно-позовну роботу в умовах дії воєнного стану в Україні; встановлення на законодавчому рівні обмеження щодо порядку, строку та процесу розподілу отриманих за теплову енергію коштів);

- обставини, які свідчать про відсутність підстав вважати, що порушення зобов`язання відповідачем потягло за собою значні збитки для позивача;

- обставини того, що відповідне зменшення пені є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань і проявом балансу між інтересами кредитора і боржника та узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, а також є засобом недопущення використання пені як інструменту отримання безпідставних доходів, а не як способу стимулювання боржника до належного виконання зобов`язань;

- обставини того, що пеня є лише санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні її розміру позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі.

У зв`язку з викладеним, враховуючи висновок про індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, що виключає формування єдиних (для вирішення спорів про стягнення неустойки) критеріїв та алгоритму визначення підстав для зменшення розміру неустойки та критеріїв для встановлення розміру (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), до якого суд має право її зменшити, суд вбачає підстави щодо можливості зменшення заявленої до стягнення пені на 50% та відповідно, стягнення з відповідача на користь позивача суму пені, яка складає 112 910,59 грн.

З приводу клопотання Комунального підприємства "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області, викладене у відзиву на позовну заяву (вх. № 13704 від 10.06.2025), про надання відстрочки виконання рішення суду у даній справі, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може розстрочити виконання рішення.

Положеннями частини 3 статті 331 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що підставою для відстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вказана норма визначає процесуальну можливість вирішення питань, пов`язаних із проблемами, що виникають під час виконання рішення господарського суду. Або якщо у процесі виконання рішення ймовірне виникнуть обставини, що ускладнять виконання чи зроблять його неможливим. Відстрочення виконання рішення спрямоване на забезпечення повного виконання рішення суду та є допоміжним процесуальним актом реагування суду на перешкоди, які унеможливлюють або ускладнюють виконання його рішення.

Відповідно до частини 4 статті 331 Господарського процесуального кодексу України вирішуючи питання про відстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:

1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;

2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;

3) стихійне лихо, інші надзвичайні події;

4) тощо.

Відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови (частина 5 статті 331 Господарського процесуального кодексу України). При розгляді заяв щодо відстрочення виконання судового рішення необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання саме такого розстрочення виконання рішення в цілому. Наявність підстав для відстрочення має бути доведена боржником.

Оцінюючи доводи заяви про відстрочення виконання судового рішення, судом повинно враховуватись, що ці заходи не повинні створювати боржнику можливість ухилятися від виконання судового рішення. У Господарському процесуальному кодексі України та Законі України "Про виконавче провадження" не встановлений вичерпний перелік обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення, і на підставі яких суд може прийняти рішення про надання розстрочки. Тому суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини.

У постанові Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 905/2953/17 зазначено, що питання про розстрочення/відстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін. Господарські суди повинні досліджувати та оцінювати доводи та заперечення як позивача, так і відповідача, а також дотримуватися розумного строку відстрочення.

Наведений відповідачем у заяві про відстрочення виконання рішення перелік обставин, зокрема, складне фінансове становище, неможливість здійснення господарської діяльності у повному, належному обсязі та введення на території України воєнного стану не є тими обставинами, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Обставини недодержання своїх обов`язків контрагентами боржника чи відсутність у боржника необхідних коштів, не звільняють боржника від відповідальності за порушення зобов`язання (стаття 617 Цивільного кодексу України).

Ризики при збитковій підприємницькій діяльності несе сам суб`єкт господарювання, а відповідно нерентабельність та неприбутковість відповідача стосується діяльності самого відповідача, у зв`язку з чим наведені ризики не можуть бути ризиками іншої сторони, оскільки в протилежному випадку порушується принцип збалансованості інтересів сторін.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 19.02.2018 у справі № 910/15430/16, від 27.04.2018 у справі № 910/313/17 та від 02.05.2018 у справі № 910/3816/16.

Політична та економічна ситуація в країні (введення воєнного стану) в рівній мірі впливає на фінансове становище обох сторін, внаслідок чого суд не вбачає можливості в наданні переваги певній стороні.

Складне фінансове становище Відповідача, яким обґрунтована винятковість обставин, що ускладнюють виконання судового рішення, не може бути безумовною підставою для надання відстрочки виконання судового рішення з огляду на те, що господарська діяльність здійснюється суб`єктами господарювання на власний ризик.

Наведені Відповідачем обставини у заяві про відстрочення рішення тільки відображають його поточну підприємницьку діяльність, що не є обставинами, з якими закон пов`язує можливість відстрочення виконання судового рішення. Відповідач жодним чином не обґрунтував можливі строки виконання рішення суду, шляхи покращення своєї спроможності виконати рішення та зобов`язання по сплаті заборгованості, джерела отримання необхідних для оплати коштів, що стягуються за рішенням суду тощо. Також Відповідач не зазначає які дії, заходи чи засоби покращать його фінансовий стан та дозволять самостійно виконати рішення суду у окресленій ним перспективі (протягом року з дня ухвалення рішення).

Окрім того, Відповідачем не наведено, а судом не встановлено, наявності інших істотних причин та доказів неможливості або складності виконання рішення суду, а також жодних обставин виняткового характеру, які могли б слугувати підставою для відстрочки виконання рішення суду. Позивач та Відповідач знаходяться в рівних економічних умовах, а відстрочка виконання рішення суду в даному випадку, призведе до надання переваг боржнику у порівнянні зі стягувачем за відсутності для цього підстав.

Враховуючи зазначене вище, оцінивши наведені Відповідачем посилання на обставини, які на його думку ускладнюють виконання рішення суду, надані ним документи, суд дійшов висновку, що наведені доводи не підтверджують наявності виключних обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять неможливим його виконання у розумінні статті 331 Господарського процесуального кодексу України, а відтак суд відмовляє у задоволенні клопотання Комунального підприємства «Теплоенерго» Лозівської міської ради Харківської області, викладене у відзиву на позовну заяву (вх. № 13704 від 10.06.2025), про надання відстрочки виконання рішення суду у даній справі.

Згідно вимог статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Разом з тим, статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд, ураховуючи встановлені фактичні обставини справи, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, повно та всебічно дослідивши обставини справи, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах, дійшов висновку про часткове задоволення позову.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин. У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 "Справа "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27.09.2001). Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Здійснюючи розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи, враховуючи вимоги статті 129 Господарського процесуального кодексу України, а також висновки суду про часткове задоволення позову, судові витрати, понесені позивачем розподіляються пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи викладене та керуючись статтями керуючись статтями 1-5, 10-13, 20, 41-46, 49, 73-80, 86, 123, 129, 194-196, 201, 208-210, 217-220, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «Теплоенерго» Лозівської міської ради Харківської області (Україна, 64602, Харківська область, Лозівський район, місто Лозова, вулиця Сковороди Григорія, будинок 23, ) на користь Харківської філії товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» (Україна, 61109, Харківська область, місто Харків, вулиця Безлюдівська, будинок 1, код ЄДРПОУ (філія (інший й відокремлений підрозділ) 45051254) суму заборгованості у розмірі 8 670 203,37 грн., пеню у розмірі 112 910,59 грн., три відсотка річних у розмірі 21 853,66 грн., інфляційні втрати у розмірі 84 115,42 грн., а також судові витрати (сплачений судовий збір) у сумі 106 668,99 грн.

Видати наказ після набрання законної сили рішення суду.

В іншій частині позову - відмовити.

Відмовити у задоволенні клопотання Комунального підприємства «Теплоенерго» Лозівської міської ради Харківської області, викладене у відзиву на позовну заяву (вх. № 13704 від 10.06.2025), про надання відстрочки виконання рішення суду у даній справі.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "01" вересня 2025 р.

Суддя В.С. Юрченко