ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" вересня 2025 р. Справа № 910/5988/25

Господарський суд Київської області у складі судді Щоткіна О.В., розглянувши господарську справу

за позовом Відділу освіти, культури, молоді та спорту Степівської сільської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Інтерференц систем"

про стягнення 82397,95 грн,

без виклику учасників справи

СУТЬ СПОРУ:

Відділ освіти, культури, молоді та спорту Степівської сільської ради (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва із позовною заявою від 08.05.2025 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Інтерференц систем" (далі - відповідач) про стягнення 82397,95 грн, з яких: 71094,00 грн - вартість невикористаних талонів на бензин А-95; 6327,37 грн - пеня; 4976,58 грн - штраф.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за Договором про закупівлю від 24.01.2024 № 6 про постачання товару.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 19.05.2025 вказану позовну заяву передав за підсудністю до Господарського суду Київської області.

Ухвалою від 16.06.2025 Господарський суд Київської області прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі та постановив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання (без виклику учасників справи); встановив сторонам строки для вчинення процесуальних дій.

Через підсистему "Електронний суд" 01.07.2025 року ТОВ «Торговий дім «Інтерференц систем» подало відзив на позовну заяву.

У відзиві позиція відповідача зводиться наступних фактів:

- передача товару (пального) підтверджується викладеними в позовній заяві обставинами, зокрема, і видатковою накладною про отримання пального;

- сама видаткова накладна №13 від 13.02.2024 не містить інформації про те, які талони були передані відповідачем на виконання Договору та підтвердження того, що ці талони були видані саме ТОВ «ТД «Інтерференц систем»;

- позивачем не надано доказів неможливості отримання товару за талонами, тобто не доведено факту відмови у видачі оплаченого товару, крім того самі талони є безстроковими;

На підставі вищевизначених обставин, відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Через підсистему "Електронний суд" 04.07.2025 від Відділу освіти, культури, молоді та спорту Степівської сільської ради надійшла відповідь на відзив, в якій він вказує, що Договором передбачено, що за видатковою накладною продавець передає талони (п. 4.2), а не пальне; самі талони не мають відмітки про термін їх дії, тому подальше їх продовження мало мати місце зі сторони відповідача, відтак те, що останні є безстроковими, не відповідає дійсності.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 ГПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, та об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

24.01.2024 між Відділом освіти, культури, молоді та спорту Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області (далі - покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Інтерференц систем» (далі - продавець, ТОВ «ТД «ІФС») був укладений Договір про постачання товару № 6 (далі - Договір), згідно умов якого покупець придбав у продавця товар: Бензин А-95 для генераторів - код ДК 021:2015 - 09130000-9 Нафта і дистиляти (Бензин А-95 - ДК 021:2015: код 09132000-3 «Бензин») за ціною 49,20 грн. за 1 л) (далі - Товар), на загальну суму 78 966,00 грн.

Згідно п. 1.4 Договору передача нафтопродуктів покупцю на АГЗС/АГЗП/АЗС продавця здійснюється відповідно до Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої Наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України. Міністерства транспорту та зв`язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 № 281/171/578/155 (надалі за текстом - Інструкція № 281/171/578/155), та Інструкції про порядок приймання, зберігання, відпуску та обліку газів вуглеводневих скраплених для комунально-побутового споживання та автомобільного транспорту, затвердженої Наказом Міністерства палива та енергетики України від 3 червня 2002 року N 332 (надалі за текстом Інструкція N 332).

Продавець гарантує, що товар належить йому на праві власності, не перебуває під забороною відчуження, арештом, не є предметом застави та іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичними або юридичними особами, державними органами і державою, а також не є предметом будь-якого іншого обтяження чи обмеження, передбаченого чинним законодавством України (п.1.5).

Згідно п.3.1 Договору, замовник зобов`язаний повністю оплатити партію нафтопродуктів за ціною, що зазначена у рахунку, протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати передачі товару покупцю, що підтверджується видатковою накладною. Оплата за поставлені товари здійснюється з розрахункового рахунку замовника.

Відповідно до Розділу 4 Договору «Порядок передачі нафтопродуктів та перехід права власності»:

- продавець надає за видатковою накладною талони на бензин А-95 та дизельне паливо встановленої форми відповідного номінал (4.2);

- поставка талонів від постачальника замовнику проводиться за письмовим узгодженням сторін, але не пізніше 31.03.2024 року. Поставка талонів здійснюється за адресою: 57116, Миколаївська обл., Миколаївський р-н, село Михайлівна, Степівська ТГ, вул. Андрія Шептицького, будинок 9 (п.4.3).

- талони повинні мати термін дії не менше одного року та гарантоване продовження їх терміну, повинні діяти на всіх АЗС Постачальник та його партнерів (п.4.4).

Згідно п. 5.1.1 Договору постачальник зобов`язаний продати необхідний замовнику об`єм нафтопродуктів та оформити бухгалтерські та податкові документи на продаж у строк, передбачений чинним законодавством.

Пунктом 5.1.2 Договору постачальник зобов`язаний забезпечити замовнику можливість одержання власних нафтопродуктів шляхом пред`явлення замовником талонів на АГЗС/АГЗП/АЗС постачальника та його партнерів щодня протягом 24-календарних місяців з моменту їх придбання, за винятком технічних перерв, планових та позапланових зупинок АГЗС/АГЗП/АЗС.

Відповідно до п. 5.4.5 Договору замовник має право вимагати фактичної передачі нафтопродуктів у відповідності до п.п. 4.2, 4.3, 4.4, 4.5, 4.6, 4.7 цього Договору.

В матеріалах справи містяться «Вимоги до поставки товару» та Перелік АЗС (лист б/н від 10.01.2024), на яких повинні були реалізовуватися талони на отримання Бензину А-95, Інформація про технічні, якісні та кількісні характеристики предмету закупівлі від 10.01.2024 р. та Довідка від 10.01.2024, якою відповідач гарантував можливість поставки товару в кількості, обсягах та строки, передбачені умовами закупівлі.

Згідно Видаткової накладної № 19 від 13.02.2024 Відділом освіти, культури, молоді та спорту Степівської сільської ради було отримано від ТОВ «Торговий дім «Інтерференц систем» товар в талонах в кількості 1650 л Бензин А-95 на загальну суму 78966,00 грн разом з ПДВ.

На вказаний товар було виставлено рахунок на оплату № 13 від 13.02.2024 та згідно платіжної інструкції № 166 від 16.02.2024 (на суму 65928,00 грн) та № 167 від 16.02.2024 (на суму 13 038,00 грн) оплачено повністю відповідачем з призначенням платежу «оплата за придбання паливно-мастильних матеріалів (талонів) (бензин А-95 для генераторів)».

Як вказав позивач, у зв`язку з тим, що в січні 2025 АЗС, зазначені в Переліку АЗС від 10.01.2024 до Тендерної документації перестали приймати вказані талони, а також те, що сплив термін дії талонів, у позивача залишилися невикористаними талони в кількості 1 445 л Бензину А-95.

У направленій на електронну адресу відповідача претензії № 71 від 31.01.2025 Відділ освіти, культури, молоді та спорту Степівської сільської ради просив в термін до 03.02.2025 виконати умови Договору та надати змогу використати талони на бензин в кількості 1445 л.

Як вказав позивач, відповіді та належного реагування на претензію від відповідача не надходило, а тому він звернувся до суду з вимогою повернення сплачених коштів за кількість невикористаного палива (1445 л) в розмірі 71094,00 грн.

Поряд з вказаною сумою, позивачем заявлені до стягнення 6327,37 грн пені та 4976,58 грн штрафу нарахованих на підставі ч. 2 ст. 231 ГК України.

У відзиві на позов відповідач повністю не погоджується з вимогами позивача та вказує, що з самих талонів неможливо встановити ким вони видані, тому ставить під сумнів, що надані талони видані ТОВ «ТД «Інтерференц систем». Також, на думку відповідача, позивачем не доведено неможливості отримання товару за талонами, а самі талони є безстроковими.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог та поданих відповідачем заперечень, суд виходить з наступного.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зі змісту ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України випливає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд та за погодженням сторін, та умов, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Як виснував Верховний Суд у постанові від 11.01.2024 у справі № 916/1247/23, цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов`язання, які мають ознаки договору поставки, згідно якого в силу вимог ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За правовою природою договір поставки є консенсуальним, двостороннім і оплатним. Як консенсуальний договір він вважається укладеним з моменту досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов. Двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної сторони прав та обов`язків.

Як встановлено ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Як зазначає позивач у позовній заяві, відповідач 13.02.2024 надав позивачу талони на відпуск палива (тобто про отримання товару в майбутньому).

Судом встановлено, що 16.02.2024 позивач сплатив відповідачу грошові кошти у розмірі 78966,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями №166 та 167, які додані до позовної заяви.

Таким чином, позивачем повністю оплачено ціну Договору, вказану у п. 2.1 Договору.

В Інформації про необхідні технічні, якісні та кількісні характеристики предмета закупівлі від 10.01.2024 визначені вимоги до предмета закупівлі у вигляді:

Кількість: 1605 л.

Порядок отримання палива: талони;

Строк дії талонів: безстрокові.

Строк поставки: до 31.12.2024.

Місце поставки: 57107, Миколаївська область, Миколаївський район, с. Степове, Степівська ТГ, вул. Козацька, будинок 1А.

При укладенні Договору від 24.01.2024 сторони погодили умови, які збігаються із вищезазначеною Інформацією, зокрема, стосовно місця поставки (Степівська ТГ), строку поставки, кількості: 1605 л та порядку отримання палива: талони.

Закріплений відповідачем в Інформаційному листі від 10.01.2024 року обов`язок із видачі талонів зі строком дії - «безстрокові» останнім не виконано. Це пояснюється тим, що ані в договорі, ані на самих талонах термін дії не вказаний, відтак стверджувати, що вони є безстроковими безпідставно, оскільки сам Інформаційний лист містить лише вимоги стосовно предмета закупівлі, які мають бути враховані сторонами в Договорі. Термін дії талонів із зазначенням певної дати, сторонами також не зазначено.

З урахуванням вказаних обставин, спростовуються доводи відповідача викладені у відзиві, що талони є безстроковими.

При цьому, в Договорі сторони прописали, що талони повинні мати термін дії не менше одного року та гарантоване продовження їх терміну.

В п.5.1.2 Договору передбачений обов`язок постачальника - забезпечити замовнику можливість одержання власних нафтопродуктів шляхом пред`явлення замовником талонів на АГЗС/АГЗП/АЗС постачальника та його партнерів щодня протягом 24-календарних місяців з моменту їх придбання, за винятком технічних перерв, планових та позапланових зупинок АГЗС/АГЗП/АЗС.

Тобто, оскільки сам термін використання талонів на них не був зазначений та термін дії не прописаний в Договорі, а п. 5.1.2 передбачав обов`язок покладений на відповідача забезпечити можливість використання талонів протягом 24 календарних місяців, у зв`язку з чим позивач і звернувся до відповідача з вимогою надати змогу використати талони, тим самим забезпечивши виконання умов Договору від 24.01.2024, пояснюючи це тим, що станом на момент пред`явлення вимоги 31.01.2025 термін дії талонів сплив, а з метою належного виконання договору термін їх дії потрібно продовжити.

Зі сторони відповідача дій стосовно продовження строку талонів не було вчинено.

Зважаючи на те, що відповіді та належного реагування на претензію, яка відправлена на електронну адресу відповідача, вказану у Договорі - від останнього не надходило, а талони перестали приймати на приближених АЗС, у зв`язку зі спливом 1річного терміну їх дії, крім того, як вказав позивач в січні 2025 АЗС (Авіс та ANP) припинили свою діяльність, у Відділу освіти, культури, молоді та спорту Степівської сільської ради залишились невикористані талони на суму 71094,00 грн, яка була оплачена за отримання товару в майбутньому, за стягненням якої і звернувся позивач.

Практика Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) виробила конструкцію «legitimate expectations» (українською - «правомірні очікування»). Пояснюючи сутність конструкції, ЄСПЛ зазначає про необхідність більш широкого розуміння терміну майна (possessions), зазначеного у ст. 1 Першого Протоколу Конвенції (ЄКПЛ), згідно з яким до майна входить як наявне майно, так і активи, включаючи вимоги, щодо яких заявник може стверджувати про наявність у нього щонайменше «правомірного очікування» ефективного отримання майнового права.

Таким чином, ЄСПЛ зазначає, що «правомірне очікування» отримання майна може розраховувати на захист за ЄКПЛ. Якщо сутністю вимоги особи є її майновий інтерес, то особа може вважатися такою, що має «правомірне очікування», якщо в національному праві є достатні підстави для існування такого інтересу. Зокрема, якщо існує судова практика національних судів щодо підтвердження його існування.

Концепція майна, до якого входить «правомірні очікування», має автономне значення, незалежне від класифікації та критеріїв майна в національному праві, а також що «правомірне очікування» має містити вимогу, що є більш істотною та конкретною, ніж просто сподівання, або таку, що залежить від майбутніх непевних обставин. Вимога вважається майном лише тоді, коли є належне визнання, що вона може отримати примусовий захист.

У п. 4.4 Договору встановлене гарантоване право продовження строку дії талонів.

Надавши позивачу гарантію на отоварення талонів протягом 24 календарних місяців з моменту придбання, відповідач тим самим надав позивачу істотну підставу правомірного очікування, що строк дії використання талонів буде не менше 12 місяців та в подальшому - можливість їх використання впродовж 24 місяців, тобто гарантоване продовження ще на рік.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначив, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується на давньоримській максимі "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі цієї доктрини є принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно на них покладається.

Тобто відповідач, надаючи позивачу гарантію на можливість продовження строку дії талонів, а також можливість ними скористатись наразі діє недобросовісно, проявляючи суперечливу поведінку у своїх діях та стверджує, що він виконав свій обов`язок щодо передачі позивачу товару - бензину А-95, що підтверджується видатковою накладною № 19 від 13.02.2024, а також Звітом про виконання Договору про закупівлю. Також зі слів відповідача, позивачем не надано акту приймання-передачі/реєстру, які б свідчили, що нереалізовані талони отримані саме від ТОВ «ТД «Інтерференц систем».

Відповідно до Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, яка затверджена Спільним наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20 травня 2008 року №281/171/578/155, талон - це спеціальний талон, придбаний за умовами та відпускною ціною обумовленого номіналу, що підтверджує право його власника на отримання на АЗС фіксованої кількості нафтопродукту певного найменування і марки, які позначені на ньому.

Форму, зміст та ступінь захисту бланків талонів установлює емітент талона. При цьому необхідними елементами змісту талона є його серійний та порядковий номери (п. 10.3.3.1 Інструкції).

Заправлення за талонами відображається у змінному звіті АЗС за формою № 17-НП (п. 10.3.3.2 Інструкції).

За загальним правилом для отримання товару на АЗС покупець пред`являє оператору АЗС картку (талон) на пальне. Оператор АЗС здійснює відповідну ідентифікацію талону/картки на пальне, здійснює фактичну передачу (видачу) товару відповідної марки та кількості, після чого талон/картка на пальне залишається у оператора, що є підтвердженням факту отримання покупцем товару зі зберігання відповідного асортименту та кількості.

Таким чином, покупець як власник талонів/карток на пальне, отриманих від постачальника, володіє законним правом на отримання на АЗС, визначених угодою, товару (пального) по талонах/картках у кількості, маркуванні, визначеному у талонах на пальне.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 06.06.2023 у справі №903/666/22.

Пунктом 9 Правил роздрібної торгівлі нафтопродуктами, затверджених постановою КМУ від 20.12.1997 №1442, передбачено, що розрахунки за реалізовані нафтопродукти здійснюються готівкою та/або у безготівковій формі (із використанням електронних платіжних засобів, паливних карток, талонів, відомостей на відпуск пального тощо) в установленому законодавством порядку. Разом з продукцією споживачеві в обов`язковому порядку видається розрахунковий документ установленої форми на повну суму проведеної операції, який підтверджує факт купівлі товару.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що підписання сторонами видаткової накладної не свідчить про поставку постачальником замовнику товару за договором, оскільки фактично позивачу передані талони на пальне, які надають право замовнику на отримання відповідної кількості вже попередньо оплаченого товару (палива) за Договором в майбутньому, що також обумовлено в п.4.2.

Стосовно посилань відповідача, що зі сторони Відділу освіти, культури, молоді та спорту Степівської сільської ради не надано документальних доказів, що подані до позову талони видані саме ТОВ «ТД «Інтерференц систем», суд зазначає таке:

Відповідно до приписів ст. 13, 74 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Водночас, згідно з ч. 4 ст. 13 названого Кодексу, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Передбачивши право учасникам спору на подання своїх доводів та підтверджуючих певні обставини доказів, законодавець встановлює й процесуальні обов`язки таких учасників шляхом визначення певного процесуального порядку реалізації відповідних прав, у разі недотримання яких без поважних причин настають відповідні негативні наслідки для такого учасника у вигляді неприйняття судом його аргументів, оскільки неподання відповідних доказів найчастіше пояснюється неналежною підготовкою сторони до розгляду справи.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 14 ГПК України).

Вичерпний перелік підстав звільнення від доказування закріплює ст. 75 ГПК України.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

В свою чергу, відповідач, зазначаючи про певні факти, якими він заперечує викладені в позові обставини, не надає суду жодних доказів, які б спростовували позицію позивача, зокрема, що невикористані талони не належали на праві власності відповідачеві та ним не видавались, а саме: Реєстру талонів на пальне, виданих підприємством (відповідачем), а також даних про їх власників, в якому б прослідковувалось, що за такими номерами на підприємстві талони відсутні. Тобто, викладені у відзиви обставини, що емітентом талонів не є ТОВ «ТД «Інтерференц систем» є лише припущенням останнього, доказів зворотного відповідачем не надано.

Стосовно заявлених у позові обставин, що Відділ освіти не зміг реалізувати своє право, оскільки талони мали термін дії рік та не були продовжені, а пізніше зважаючи на те, що АЗС, на яких мав здійснювати заправку позивач, припинили свою діяльність, суд зазначає наступне.

Судом вище встановлено факт що талони не мали конкретного терміну дії, відтак у відповідності до п. 4.4 були видані на рік.

Як пояснює позивач, у зв`язку зі спливом їх дії, на зазначених в Переліку АЗС перестали приймати та відпускати пальне з січня 2025. За результатами неодноразового виїзду уповноважених осіб Відділу освіти за місцем розташування АЗС постачальника та його партнерів встановлено, що заправні станції не працюють, є закритими та паливо не відпускають, про що проведено фотофіксацію та долучено до відповіді на відзив.

Згідно листа ТОВ «ТД «ІФС» б/н від 10.01.2024, перелік АЗС на яких може бути здійснено відпуск пального та які підходять позивачеві, оскільки знаходяться в радіусі 10 км від кожного населеного пункту: с. Степового, с. Михайлівка та смт Веселиново Миколаївської області є заправка Авіас плюс в с. Михайлівка, вул. Польова, 8а та заправка ANP в смт Веселинове, вул. Київська, 31.

Судом досліджено наявні в матеріалах справи фотозображення та зазначається, що вони не можуть бути розцінені судом як належний доказ на підтвердження того, що не працюють, є закритими та палива не відпускають саме автозаправні станції Авіас плюс в с. Михайлівка, вул. Польова, 8а та заправка ANP в смт Веселинове, вул. Київська, 31, оскільки з фотокопій не можна зробити беззаперечного висновку про те, які саме автозаправочні станції, де саме та за якими адресами місцезнаходження на них розміщені.

Відповідно до частини третьої статті 75 ГПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Однак, суд стверджує, що загальновідомим є той факт, що заправки мереж «Авіас» та ANP у Миколаївській області, як і в інших регіонах по Україні припинили роботу через фінансові проблеми, пов`язані з припиненням виплат за лізингом та боргами перед ПриватБанком після націоналізації «Укрнафти» та «Укртатнафти», які були частково під контролем групи «Приват».

Таким чином, наявні у позивача талони для подальшого використання в мережах заправних станцій «Авіас» та ANP на суму 71094,00 грн не можуть бути реалізовані взагалі, в тому числі і на заправних станціях вказаних в Переліку АЗС від 10.01.2024, на яких мав обслуговуватись позивач.

У даному випадку судом враховується те, що фактично станом на дату закінчення строку дії укладеного сторонами у справі Договору 31.12.2024 (п. 11.1. Договору), а також після закінчення цього строку залишилися невиконаними зобов`язання відповідача у справі щодо поставки палива на суму передплати у розмірі 71094,00 грн. Термін дії талонів згідно умов Договору продовжено не було, зворотного суду не доведено, хоча гарантований обов`язок продовження був покладений на відповідача. Навіть, якщо припустити продовження терміну дії талонів, позивач не мав би змоги скористатись ними, оскільки заправні станції не працюють.

Вказані обставини стосовно того, що заправки не працюють також не заперечуються відповідачем у справі та не спростовуються останнім.

Доказів поставки палива у повному, передбаченому договором та додатками до нього обсязі, саме на всю суму передплати у розмірі 78966,00 грн (яка була внесена позивачем і що підтверджено матеріалами справи) відповідачем під час розгляду справи не надано.

Станом на дату звернення позивача до суду з даним позовом з моменту закінчення укладеного сторонами Договору про закупівлю №6 від 24.01.2024 (про постачання товару) спливло 5 місяців і за цей період відповідач жодним чином не комунікував із позивачем з приводу допоставки палива у повному обсязі.

Доказів (копій фіскальних чеків) на поставку від АЗС палива відповідач суду не надав.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

За змістом статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Відповідно до статті 532 Цивільного кодексу України місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі. Якщо місце виконання зобов`язання не встановлено у договорі, виконання провадиться, зокрема, за зобов`язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі інших правочинів, - за місцем виготовлення або зберігання товару (майна), якщо це місце було відоме кредиторові на момент виникнення зобов`язання; за іншим зобов`язанням - за місцем проживання (місцезнаходженням) боржника. Зобов`язання може бути виконане в іншому місці, якщо це встановлено актами цивільного законодавства або випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 689 Цивільного кодексу України встановлено обов`язок покупця щодо прийняття товару, зокрема, покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Тобто договір купівлі-продажу є взаємно зобов`язуючим, де кожна із сторін договору наділена взаємними правами та обов`язками.

Разом із тим, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження погодження сторонами обов`язку продавця (відповідача) доставити товар позивачеві.

Зважаючи на те, що місцем виконання і передання товару (палива) є заправки, які є закритими та не функціонують, а талони на руках позивача, термін дії яких закінчився, не продовжений та не можуть бути реалізовані, вимога позивача саме про повернення грошових коштів є обґрунтованою та правомірною.

За таких обставин вимоги в частині стягнення 71094,00 грн основного боргу підлягають задоволенню.

Крім суми основного боргу, позивач на підставі ст. 231 ГК України просив стягнути з відповідача 6327,37 грн пені (0,1 % за період з 01.09.2025 по 01.02.2025) та 4976,58 грн штрафу (7%).

В обґрунтування вимоги про стягнення штрафних санкцій, позивач вказує на п. 7.1 Договору, в якій зазначено, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за Договором сторони несуть відповідальність, передбачену законами та цим Договором.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Приписами пункту 3 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України).

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18, розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить у собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом (п. 6.31).

Зважаючи на те, що відносини, які склались між сторонами є договірними, нарахування штрафних санкцій за невиконання зобов`язань регулюється укладеним договором.

Проаналізувавши умови Договору, суд прийшов до висновку, що такий вид відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, як штраф та пеня, в тексті Договору відсутній. Сторонами у Договорі також не визначено розміру та бази нарахування пені та штрафу, а законодавчими актами не встановлено їх обов`язкової сплати у спірних відносинах.

За таких обставин, оскільки в Договорі № 6 від 24.01.2024 сторони не обумовили настання відповідальності у вигляді штрафу та пені, а також не передбачили порядок такого нарахування, заявлені до стягнення 6327,37 грн пені та 4976,58 грн штрафу є такими, що не відповідають нормам законодавства та договірним відносинам сторін.

Що стосується можливості застосування до спірних правовідносин приписів частини другої статті 231 Господарського кодексу України у вигляді стягнення з відповідача 7% штрафу та 0,1 % пені, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно норм зазначеної статті, у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Згідно статті 22 ГК України визначено, що суб`єктами господарювання державного сектора економіки є суб`єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб`єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п`ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб`єктів.

Перелік суб`єктів господарювання державного сектору економіки (державних підприємств, їх об`єднань, дочірніх підприємств та господарських товариств, державна частка у статутному капіталі яких перевищує 50 відсотків) оприлюднений в реєстрі на вебсайті Фонду державного майна України (https://www.spfu.gov.ua/ua/content/spf-subekti-gospodaruvannya.html).

Судом було досліджено зазначений перелік, а також проаналізовано Положення про Відділ освіти, культури, молоді та спорту Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області та встановлено, що позивач до суб`єктів господарювання, що належить до державного сектора економіки не відноситься.

Також в матеріалах справи відсутні докази, що відносини сторін виникли у зв`язку з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту.

Тобто, обґрунтованих підстав для застосування до відповідача відповідальності у вигляді штрафу та пені зі сторони позивача надано не було, у зв`язку з чим суд вважає неправомірною вимогу позивача щодо можливості застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 231 ГК України, як недоведеної поданими доказами.

До того ж, додатково суд відзначає, що сама норма ч. 2 ст. 231 ГК України стосується випадків порушення негрошового зобов`язання, тоді як у цій справі має місце порушення відповідачем зобов`язання з повернення коштів (грошового зобов`язання).

Зазначений висновок щодо застосування частини другої статті 231 Господарського кодексу України відповідає висновку Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеному у постанові від 14.02.2018 у справі № 904/1858/16 (п.7.2.6).

Відтак, правові підстави для стягнення з відповідача пені та штрафу відсутні, як наслідок суд відмовляє в стягненні 6327,37 грн пені та 4976,58 грн штрафу.

За приписами частин 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим і залежить насамперед від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Предмет доказування формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 910/4994/18, постанови Верховного Суду від 10.07.2024 у справі № 914/1574/23, від 02.07.2024 у справі № 910/12295/23, від 14.05.2024 у справі № 910/4437/23).

З огляду на встановлені вище обставини та подані сторонами в їх обґрунтування докази та заперечення, суд дійшов висновку про задоволення позову частково та з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 71094,00 грн основного боргу. В частині стягнення 6327,37 грн пені та 4976,58 грн штрафу суд відмовляє.

При ухваленні рішення у справі суд у тому числі вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами.

Відповідно до п. 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається в спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням цього та сплаченого судового збору за подання позову в сумі 3028,00 грн, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 2612,60 грн судового збору.

Також відповідно до змісту викладених позовних вимог, позивач просив суд стягнути з відповідача 7000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи, правова допомога Відділу освіти, культури, молоді та спорту Степівської сільської ради Миколаївського району у цій справі надавалась адвокатом Вендель Олегом Михайловичем, який діє на підставі Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №724 від 25.10.2002, виданого на підставі рішення Луганської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії № 9 від 25.10.2002.

Суд установив, що між адвокатом Вендель Олегом Михайловичем (виконавець, адвокат) та Відділом освіти, культури, молоді та спорту Степівської сільської ради Миколаївського району (клієнт) 30.04.2025 року укладено Договір про надання правничої (правової) допомоги №4, відповідно до якого в порядку і на умовах Договору, клієнт доручає та оплачує, а адвокат бере на себе зобов?язання представляти інтереси клієнта у всіх державних та інших підприємствах, установах, організаціях, в тому числі у органах внутрішніх справ, структурних підрозділах прокуратури України та інших правоохоронних органах, в органах державної виконавчої служби, а також вести від імені клієнта справи у всіх судових установах України з усіма правами, наданими законом позивачу, скаржнику, відповідачу, третій та зацікавленій особі, підозрюваному, обвинуваченому, підсудному, стягувачу або боржнику, захищати інтереси клієнта у адміністративних та кримінальних справах, в тому числі під час досудового слідства та судового розгляду, для чого клієнт надає йому право: подавати від його імені заяви, в тому числі позовні заяви, знайомитись з матеріалами справи, робити з них копії, прослуховувати фіксацію судового процесу, подавати письмові зауваження з приводу його неправильності або неповноти, одержувати копії рішень, постанов та ухвал суду, подавати докази, брати участь у їх дослідженні, ставити питання іншим особам, які беруть участь у справі, а також свідкам, експертам, спеціалістам, подавати клопотання, заяви, подавати свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають під час судового розгляду, заперечувати проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб, змінювати підстави та предмет позову, визнавати позов повністю та/або частково, укладати мирові угоди тощо, одержувати довідки та документи в будь-яких компетентних органах, сплачувати судовий збір або будь-які інші платежі, розписуватись за нього, а також виконувати всі інші дії, пов`язані з виконанням цього договору.

У відповідності із умовами даного договору адвокат бере на себе зобов`язання по наданню клієнту наступних послуг: підписувати і подавати від імені клієнта заяви, позовні заяви, додатки, пояснення, клопотання, відзиви, довідки, документи у відповідні установи, в тому числі у органи внутрішніх справ, прокуратури України та інших правоохоронних органах, технічної інвентаризації, засвідчувати своїм підписом вірність копій документів, одержувати необхідні довідки і документи (п.2.1.2); надавати клієнту усні та письмові консультації, роз`яснення, висновки.

За умовами п. 4.1 Договору, за надання правової допомоги з підготовки позовної заяви до ТОВ «Торговий дім «Інтерференц систем» про стягнення заборгованості за Договором про постачання товару № 6 від 24.01.2024 та під час судового розгляду вказаної справи в суді 1 інстанції, клієнт зобов`язаний виплатити адвокату гонорар у розмірі 7000,00 грн.

Пунктом 6.1 Договору визначено, що він набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2025 року.

Додатком № 1 до договору про надання правової допомоги від 30.04.2025 у вигляді Розрахунку вартості правничої допомоги, сторони визначили розмір та порядок оплати клієнтом гонорару за надану адвокатом правову допомогу у господарській справі про стягнення коштів.

В рамках виконання Договору та Додатку №1 сторони підписали акт приймання-передачі на суму 7000,00 грн, з яких: усне консультування щодо можливостей, механізмів і процедур судового захисту клієнта (1 год.) - 1000,00 грн; ознайомлення з документами, наданими клієнтом щодо можливостей, механізмів і процедур досудового та судового захисту його прав (2 год.) - 2000,00 грн; підготовка позовної заяви про стягнення грошових коштів та копій документів, які додаються до позовної заяви (4 год.) - 4000,00 грн.

Загальна вартість наданих послуг (правничої допомоги) складає 7000,00 грн (абзац 2 Акту).

Досліджуючи надані документи на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що наданих представником Відділу освіти, культури, молоді та спорту Степівської сільської ради Миколаївського району доказів достатньо для встановлення факту надання адвокатом Вендель О.М. професійної правничої допомоги позивачу у цій справі.

Частиною 2 ст. 126 ГПК України закріплено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 126 ГПК).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 ГПК України).

У розумінні вказаної норми зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Заперечень щодо розміру судових витрат на правничу допомогу чи клопотання про зменшення суми витрат з контррозрахунком від відповідача до суду не надійшло.

Обсяг, зміст та вартість наданих у цій справі виконавцем послуг підтверджується наявними у матеріалах справи договором про надання правової (правничої) допомоги з додатковою угодою до договору і актом наданих послуг.

Згідно з ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю, водночас, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

Суд відзначає, що за змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18.

За таких обставин, наданих позивачем доказів достатньо для встановлення факту надання адвокатом професійної правничої допомоги Відділу освіти, культури, молоді та спорту Степівської сільської ради Миколаївського району у даній справі в заявленій до стягнення сумі в розмірі 7000,00 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, витрати позивача, понесені на правову допомогу адвоката в розмірі 7000,00 грн покладаються на сторони пропорційно задоволених вимог та з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення 6039,69 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-80, 129, 231, 237, 238, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Задовольнити позов частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Інтерференц систем" (04052, м. Київ, вул. Глибочицька, буд. 72, офіс 337, ) на користь Відділу освіти, культури, молоді та спорту Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області (51107, Миколаївська обл., Миколаївський р-н, с. Степове(з), вул. Козацька, буд. 1а, ): 71 094 (сімдесят одну тисячу дев`яносто чотири) грн 00 коп. основного боргу, 2 612 (дві тисячі шістсот дванадцять) грн 60 коп. судового збору та 6039 (шість тисяч тридцять дев`ять) грн 69 коп. адвокатських втрат.

3. Відмовити в решті заявлених позовних вимог.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.В. Щоткін