номер провадження справи 22/104/25
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.08.2025 Справа № 908/1553/25

м. Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі судді Ярешко О.В.,

При секретарі судового засідання Литвинюк А.О.

За участю представників сторін:

від позивача не з`явився

від відповідача Левченко О.О., самопредставництво, виписка з ЄДРЮО (у режимі відеоконференцзв`язку)

Розглянувши у судовому засіданні матеріали справи № 908/1553/25

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАФТРЕЙД" (вул. Грязнова, буд. 4А, м. Запоріжжя, 69002)

до відповідача: Акціонерного товариства "НАЦІОНАЛЬНА АТОМНА ЕНЕРГОГЕНЕРУЮЧА КОМПАНІЯ "ЕНЕРГОАТОМ" (вул. Назарівська, буд. 3, м. Київ, 01032) в особі Філії "ВІДОКРЕМЛЕНИЙ ПІДРОЗДІЛ "ЗАПОРІЗЬКА АТОМНА ЕЛЕКТРИЧНА СТАНЦІЯ" (вул. Промислова, буд. 133, м. Енергодар, Запорізька область, 71503)

про стягнення 3 262 948,85 грн.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог та заяви позивача

26.05.2025 до Господарського суду Запорізької області через систему Електронний суд надійшла позовна заява (вих. № 23052025 від 23.05.2025) Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАФТРЕЙД" до відповідача: Акціонерного товариства "НАЦІОНАЛЬНА АТОМНА ЕНЕРГОГЕНЕРУЮЧА КОМПАНІЯ "ЕНЕРГОАТОМ" в особі Філії "ВІДОКРЕМЛЕНИЙ ПІДРОЗДІЛ "ЗАПОРІЗЬКА АТОМНА ЕЛЕКТРИЧНА СТАНЦІЯ" про стягнення 2492115,00 грн. заборгованості за договором поставки товару № 53-121-08-22-11254 від 21.07.2022; 183938,57 грн. 3% річних, нарахованих за період з 06.12.2022 по 22.05.2025; та 586895,28 грн. інфляційних втрат, нарахованих за період з грудня 2022 по квітень 2025.

Також просив стягнути 25000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

Позов обґрунтовано невиконанням відповідачем грошового зобов`язання за договором № 53-121-08-22-11254 від 21.07.2022 поставки товару.

23.06.2025 через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив. Відхилено заперечення відповідача. Доводи відповідача про наявність у спірних відносинах форс-мажорних обставин є безпідставними, а саме: не було надано сертифікату на підтвердження існування таких обставин та не дотримано встановленого договором порядку щодо повідомлення про їх настання. Заперечив проти клопотання про зменшення 3% річних.

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

2. Позиція (аргументи) відповідача. Заяви відповідача

18.06.2025 через систему «Електронний суд» надійшов відзив, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Визнав укладення договору № 53-121-08-22-11254 від 21.07.2022 поставки товару. Зазначив, що первинна документація, у тому числі договір, докази його виконання, листування, тощо знаходяться за місцезнаходженням Філії (м. Енергодар), і відповідач не має до неї доступу. На момент настання строку оплати поставленого товару Філія була захоплена та знаходилася у тимчасовій окупації російськими військами. Вважає, що виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором пропорційно відстрочується на час дії форс-мажорних обставин, підтверджених листом ТПП № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022. Претензія позивача була отримана відповідачем поштою 12.05.2025 та у межах строку, визначеного ч. 6 ст. 222 ГК України, було надано відповідь на неї. Позивач завчасно звернувся до суду з позовом, порушуючи положення договору (п. 10.2) щодо досудового врегулювання спору. У разі задоволення позовних вимог, просив зменшити розмір 3% річних до мінімально можливого.

27.06.2025 через систему «Електронний суд» надійшло заперечення на відповідь на відзив. Листом ТПП № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 у повній мірі підтверджується факт настання форс-мажорних обставин, які на момент укладення договору були відомі позивачу. Введення правового режиму воєнного стану в Україні та окупація міста Енергодар, на території якого розташована захоплена збройними силами рф Філія «ВП «Запорізька АЕС», є загальновідомими фактами та такими, що беззаперечно вплинули на господарську діяльність відповідача та його можливість розрахунків із позивачем за договором. Таким чином, виконання зобов`язань за договором можливе після офіційного закінчення вищевказаних форс-мажорних обставин, в яких опинився відповідач, незалежно від своєї волі.

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

3. Процесуальні питання, вирішені судом

Відповідно до протоколу розподілу судової справи між суддями від 26.05.2025 здійснено автоматизований розподіл позовної заяви між суддями, присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 908/1553/25 та визначено до розгляду судді Ярешко О.В.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 05.06.2025 суддею Ярешко О.В. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/1553/25 за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 26.06.2025.

Вказана ухвала доставлена до електронних кабінетів сторін 05.06.2025, що підтверджується відповідними довідками.

Ухвалою від 26.06.2025, у зв`язку з перебуванням судді Ярешко О.В. з 04.07.2025 по 17.08.2025 включно у відпустці та у зв`язку зі спливом 04.08.2025 строку підготовчого провадження, на підставі ч. 3 ст. 177 ГПК України продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів - до 03.09.2025 включно. Закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до судового розгляду по суті у судовому засіданні 26.08.2025.

У судове засідання 26.08.2025 з розгляду справи по суті з`явився представник відповідача.

Представник позивача не з`явився.

27.06.2026 через систему «Електронний суд» надійшла заява представника позивача про проведення судового засідання за відсутності позивача та його представника, за наявними у матеріалах справи документами. Заявлено про підтримання позовних вимог у повному обсязі.

Суд визнав можливим розглянути справу по суті за відсутності представника позивача.

Відповідно до ст. 222 ГПК України здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу.

У судовому засіданні 26.08.2025 судом справу розглянуто по суті, підписано та проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

4. Обставини справи, встановлені судом та докази що їх підтверджують

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "ГРАФТРЕЙД" (постачальник, позивач у справі) та Державним підприємством "НАЦІОНАЛЬНА АТОМНА ЕНЕРГОГЕНЕРУЮЧА КОМПАНІЯ "ЕНЕРГОАТОМ" в особі Відокремленого підрозділу "ЗАПОРІЗЬКА АТОМНА ЕЛЕКТРИЧНА СТАНЦІЯ", правонаступником якого є Акціонерне товариство "НАЦІОНАЛЬНА АТОМНА ЕНЕРГОГЕНЕРУЮЧА КОМПАНІЯ "ЕНЕРГОАТОМ" в особі Філії "ВІДОКРЕМЛЕНИЙ ПІДРОЗДІЛ "ЗАПОРІЗЬКА АТОМНА ЕЛЕКТРИЧНА СТАНЦІЯ" (покупець, відповідач у справі), укладено договір поставки товару № 53-121-08-22-11254 від 21.07.2022.

Відповідно до п. 1.1 договору, постачальник зобов`язався поставити, а покупець прийняти і сплатити товар згідно специфікації (додаток № 1 до договору).

Умовами п. 1.2 договору сторони визначили строк поставки товару: до 23.08.2022.

Покупець має право зменшити обсяг закупівлі в залежності від фактичного обсягу видатків покупця (п. 1.3).

Відповідно до п. 3.1 договору, вартість товару, що поставляється за умовами даного договору 2492115,00 грн. без врахування ПДВ.

Згідно з п. 3.2, розрахунок за товар, поставлений відповідно до п. 1.1 договору, здійснюється протягом 60 календарних днів з дати поставки повного обсягу товару, визначеного у специфікації (додаток № 1) до договору, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

За пунктом 4.1 договору, поставка товару на умовах EXW (згідно ІНКОТЕРМС 2010) м. Запоріжжя, склад постачальника.

У відповідності до п.п. 9.2, 9.3, 9.4, наявність форс-мажорних обставин засвідчується відповідним документом, виданим Торгово-промисловою палатою України або регіональною торгово-промисловою палатою, згідно з законодавством України, або іншим уповноваженим органом, відповідно до законодавства України. Сторона, що зазнала дії форс-мажорних обставин, які унеможливлюють виконання зобов`язань за договором, письмово повідомляє іншу сторону про їх наявність, протягом 5 днів з початку їх дії з наступним наданням протягом 10 днів відповідного підтверджуючого документу. Якщо форс-мажорні обставини діють більше 3 місяців, сторони мають право розірвати договір, уклавши про це відповідну угоду. Наявність форс-мажорних обставин звільняє сторони від відповідальності за невиконання/неналежне виконання зобов`язання за договором.

За умовами п. 10.2 договору, досудовий порядок врегулювання спорів між сторонами є обов`язковим.

Згідно з п. 12.1, договір вважається укладеним з моменту підписання сторонами і діє протягом року з моменту його укладання.

До договору укладено додаток № 1 «Специфікація», в якому визначено найменування продукції (кільце ущільнююче), її технічні характеристики, кількість, ціну та суму. Загальна сума згідно Специфікації становить 2492115,00 грн.

Із матеріалів справи вбачається, що на виконання умов укладеного договору постачальник поставив, а покупець прийняв продукцію (кільце ущільнююче) на загальну суму 2492115,00 грн. на підставі видаткової накладної № 636 від 05.10.2022. З боку покупця (відповідача) продукція отримана уповноваженим представником на підставі довіреності № 3/94 від 04.10.2022.

Поставка продукції позивачем відповідачу підтверджується також товарно-транспортною накладною № 606 від 05.10.2022.

Між представниками сторін підписано акт звірки взаємних розрахунків за період: 01.01.2022 12.09.2023, згідно якого на 12.09.2023 заборгованість відповідача на користь позивача за вказаним договором становить 2492115,00 грн.

08.05.2025 позивач листом з описом вкладення надіслав відповідачу претензію № 07-05/1/25 від 07.05.2025, якою вимагав сплатити на його користь заборгованість за договором поставки товару № 53-121-08-22-11254 від 21.07.2022 у розмірі 2492115,00 грн.

10.06.2025 відповідач надіслав позивачу відповідь на претензію (вих. № 21-4801/28-вих від 09.06.2025), відхиливши її у зв`язку з триваючими форс-мажорними обставинами (військова агресія проти України). Зазначив, що зобов`язання відповідача з оплати оставленого за договором товару пропорційно відстрочується на час їх дії, тобто не є простроченими. Повідомив, що претензія буде додатково розглянута Філією «ВП ЗАЕС» після деокупації міста Енергодара та закінчення воєнного стану в Україні.

5. Норми права та мотиви, з яких виходить господарський суд при ухваленні рішення

Згідно ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічний припис містить ст. 193 ГК України.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є договір.

За приписами ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як встановлено судом, позивач передав відповідачу товар за договором на загальну суму 2492115,00 грн., про що між сторонами було підписано видаткову накладну № 636 від 05.10.2022.

Відповідач не заперечив та не спростував отримання ним товару.

Відповідно до умов договору оплата мала бути здійснена у строк до 05.12.2022 включно.

Заперечення відповідача щодо відстрочення виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором пропорційно на час дії форс-мажорних обставин, суд відхиляє, виходячи з такого.

У контексті приписів ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до частини 2 статті 218 ГК України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно (ч. 1).

Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21, належним підтвердженням існування форс-мажорних обставин (доказом існування обставин непереборної сили, які звільняють сторону від відповідальності за невиконання умов договору) є відповідний сертифікат Торгово-промислової палати.

Отже, виходячи з наведених норм законодавства, підтвердженням існування форс-мажорних обставин є відповідний сертифікат Торгово-промислової палати України чи уповноваженої нею регіональної торгово-промислової палати.

Суд зазначає, що лист Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, що розміщений в мережі Інтернет, та адресований Всім кого це стосується, на який посилається відповідач, не є сертифікатом про форс-мажорні обставини у контексті викладених вище положень законодавства.

Сторона, яка посилається на вищезгадані обставини, повинна довести, що саме введення воєнного стану призвело до унеможливлення виконання конкретних зобов`язань за договором. Господарський суд наголошує, що форс-мажор (у даному випадку військова агресія проти України) повинен бути у причинному зв`язку з негативними наслідками для підприємницької діяльності.

Доказів дотримання відповідачем порядку, встановленого договором, щодо повідомлення позивача про настання форс-мажорних обставин із підтвердженням їх настання відповідним сертифікатом ТПП, суду не надано.

Суд враховує, що договір поставки товару № 53-121-08-22-11254 від 21.07.2022 був укладений у період введеного з 24.02.2022 в Україні воєнного стану. Енергодарська міська територіальна громада Запорізької області тимчасово окупована з 04.03.2022. Запорізька область піддається ракетним та іншим обстрілам з моменту введення в Україні воєнного стану. Укладаючи договір відповідач, з урахуванням усіх наведених обставин, мав об`єктивно оцінити можливість виконання взятого зобов`язання у погоджені у договорі строки, ризики та можливі негативні наслідки для себе.

Суд враховує, що укладаючи договір, сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ним цілей.

Крім того, відповідач міг скористатися умовами договору (п. 1.3), якими визначено право покупця на зменшення обсягу закупівлі в залежності від фактичного обсягу видатків покупця.

Відповідно ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Матеріали справи не містять укладення у письмовій формі змін до № 53-121-08-22-11254 від 21.07.2022 щодо відстрочення виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором пропорційно на час дії форс-мажорних обставин.

Відтак, відповідач мав оплатити поставлений товар у строк до 05.12.2022 включно.

Доказів оплати суми 2492115,00 грн. матеріали справи не містять та сторонами не надані.

Враховуючи наведене, з відповідача на користь позивача слід стягнути 2492115,00 грн. основного боргу, позов у цій частині визнається судом обґрунтованим.

Відповідач вважає, що позивач завчасно звернувся до суду з позовом, порушуючи положення договору (п. 10.2) щодо досудового врегулювання спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ГПК України, сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.

Господарським процесуальним кодексом України не передбачене обов`язкове направлення претензії, що безумовно повинно передувати переданню спору на розгляд господарського суду. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 у справі № 15-рп/2002 право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Таким чином, порушення, на думку відповідача, досудового врегулювання спору не позбавляє позивача права на звернення до суду та не звільняє відповідача від обов`язку оплатити нараховану суму, яка заявлена до стягнення, і визнана судом обґрунтованою.

Відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19, зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови).

Водночас, відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19, методика розрахунку інфляційних збитків відповідно до статті 625 ЦК України передбачає такий математичний підхід, що дозволяє включення інфляційних збитків попереднього періоду до загальної суми боргу, яка обраховується із застосуванням індексів інфляції, визначених Держстатом України на наступні періоди, без переривання ланцюга розрахунку у випадку зниження інфляції менше 100% (дефляції).

Судом встановлено факт прострочення виконання відповідачем основного грошового зобов`язання. Іншого розміру річних процентів, ніж визначено ч. 2 ст. 625 ЦК України, сторонами у договорі не визначено.

Суд перевірив складені позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат і визнає їх правильними.

Таким чином, 3% річних становить суму 183938,57 грн., інфляційні втрати 586895,28 грн., які належать до стягнення з відповідача на користь позивача.

Відповідач просив зменшити розмір 3% річних до мінімально можливого в умовах воєнного стану. Посилався на захоплення Запорізької АЕС окупаційними військами, внаслідок чого АЕС працює в екстремальних умовах, з вересня 2022 припинено відпуск електроенергії в мережу. До моменту окупації найбільша частка електроенергії вироблялася саме цією АЕС. АТ «НАЕК «Енергоатом» має стратегічне значення для економіки й безпеки держави, належить до об`єктів критичної інфраструктури. Внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, майно та інфраструктура Запорізької АЕС та інших відокремлених підрозділів відповідача були пошкоджені або знищені. Отже, відповідачем втрачено виробничі потужності, що забезпечували майже половину його доходу від реалізації електроенергії. Наявні ресурси, утому числі грошові кошти, спрямовуються у першу чергу на задоволення потреб безпеки експлуатації АЕС.

Позивач проти зменшення заперечив. Зменшення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України, не передбачено положеннями чинного законодавства. Можливість такого зменшення передбачено виключно судовою практикою. Заявлена до стягнення сума 3% річних становить 7,38% від суми основного боргу, який залишається несплаченим, а отже не є неспівмірно високою. Позивач є таким же суб`єктом господарювання, як і відповідач, та здійснює господарську діяльність в умовах воєнного стану й знаходиться в несприятливому економічному становищі.

Відповідно до частини першої статті 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

3% річних не є відповідальністю та/або санкціями, а є платою за користування грошовими коштами. Право на нарахування 3% річних виникає у кредитора незалежно від вини боржника.

Близька за змістом правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16, Верховного Суду від 08.12.2022 у справі № 921/542/20.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 11.07.2023 у справі № 910/15410/21, права на стягнення інфляційних втрат і 3% річних є мінімальною гарантією, що надає кредитору можливість захистити майнові інтереси. Позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору кошти, які через інфляційні процеси матимуть іншу цінність порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Виходячи з приписів ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, зменшення розміру 3% річних, нарахованих відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України, не передбачено положеннями чинного законодавства.

Можливість зменшення відсотків річних передбачено виключно судовою практикою, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 18.03.2020 по справі № 902/417/18.

Однак, виходячи з цієї постанови, зменшення судом заявлених до стягнення відсотків річних, нарахованих на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, є правом, а не обов`язком суду й може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку, за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів. Тому у питаннях підстав для зменшення судом відсотків річних, нарахованих на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд вирішує це питання на власний розсуд з огляду на конкретні обставини, якими обумовлене таке зменшення.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 903/602/24 викладена така правова позиція: «суд при визначенні розміру, до якого можна зменшити проценти річних, обмежений нормою ч. 2 ст. 625 ЦК, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору 3% річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) від простроченої суми. Відтак розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір 3% річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом».

У даному випадку, договором № 53-121-08-22-11254 від 21.07.2022 не встановлено іншого (більшого) розміру відсотків річних, ніж ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Відтак, задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру 3% річних задоволенню не підлягає.

Суд враховує, що підприємництвом є самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Одним із принципів підприємницької діяльності є комерційний розрахунок та власний комерційний ризик (ст.ст. 42, 44 ГК України).

Введення воєнного стану на території України не означає, що відповідач не може здійснювати статутну діяльність та набувати кошти. Суд зазначає, що введення воєнного стану негативним чином впливає на можливість ведення господарської діяльності суб`єктами господарювання, не лише відповідача, але й позивача.

Відповідач мав розрахуватися з позивачем за поставлений товар ще 05.12.2022, однак порушив умови договору, за товар, навіть частково не розрахувався.

На підставі викладеного вище, позов у цілому задовольняється судом повністю.

6. Розподіл судових витрат

Згідно п. 2 ч. 1, п. 1 ч. 4 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судовий збір у сумі 39155,39 грн. стягується з відповідача на користь позивача.

Позивач просив стягнути з відповідача на його користь 25000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

З дотриманням приписів ст. 162 ГПК України, позивачем у позовній заяві викладено попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на правову допомогу, які позивач поніс і очікує понести у зв`язку з розглядом справи 25000,00 грн.

Положеннями статті 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Право особи на отримання правової допомоги під час розгляду справи господарськими судами гарантоване статтею 131-2 Конституції України, статтею 16 Господарського процесуального кодексу України, відповідними положеннями Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права у суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно ст. 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Як визначено статтею 19 зазначеного Закону, видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, визначаючи розмір суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, необхідно враховувати, зокрема, встановлений в самому договорі розмір та/або порядок обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Позивачем надано до матеріалів справи копію договору про надання правової допомоги від 06.05.2025 № 06/05-25, укладеного між ТОВ ГРАФТРЕЙД (замовник за договором) та Адвокатом Діордієвим О.С., предметом якого є зобов`язання адвоката за дорученням замовника надати останньому правову (правничу) допомогу при розгляді у судах будь-якої юрисдикції всіх інстанцій справ, що стосуються замовника, з усіма правами, передбаченими чинним законодавством України (п. 1.1 договору). Здача-приймання наданих послуг оформляється актом, що підписується обома сторонами цього договору (п. 2.3).

Згідно додаткової угоди № 1 від 06.05.2025 до договору № 06/05-25, у межах цієї додаткової угоди замовник доручає, а адвокат зобов`язується надати замовнику правову (правничу) допомогу у супроводженні справи по стягненню у судовому порядку з АТ НАЕК ЕНЕРГОАТОМ заборгованості (у тому числі штрафних санкцій, інфляційних втрат, 3% річних) по договору поставки товару № 53-121-08-22-11254 від 21.07.2022 до набрання чинності судовим рішенням у справі законної сили. Вартість послуг адвоката за цією додатковою угодою визначається за домовленістю сторін у додатку № 1 до цієї додаткової угоди.

Додатком № 1 до додаткової угоди № 1 від 06.05.2025 визначено, що винагорода адвоката за надання правової допомоги за додатковою угодою № 1 до договору становить 2500,00 грн. за одну годину роботи.

06.05.2025 між сторонами договору підписано акт прийому-передачі наданих послуг за додатковою угодою № 1 від 06.05.2025 до договору про надання правової допомоги від 06.05.2025 № 06/05-25. Згідно акту адвокатом надано наступні послуги: зібрано докази, вивчено та проаналізовано документи, надані замовником для судового захисту інтересів у справі про стягнення з АТ НАЕК ЕНЕРГОАТОМ на користь замовника заборгованості (у тому числі інфляційних втрат, 3% річних) по договору поставки товару № 53-121-08-22-11254 від 21.07.2022, здійснено: - зібрання доказів, вивчення та аналіз документів, наданих замовником для судового захисту інтересів; - огляд судової практики у спорах, суміжних із предметом спору замовника; - складання правової позиції щодо способів захисту порушених прав замовника; - консультацію замовнику щодо способу захисту порушених прав; - написання позовної заяви, формування додатків до неї, завантаження позовної заяви до підсистеми «Електронний суд»; - розрахунок судових витрат.

Згідно акту всього надано послуг на загальну суму 25000,00 грн., зазначено, що сторони претензій одна до одної не мають.

Складено розрахунок наданих послуг за вказаною додатковою угодою № 1, згідно якого адвокатом витрачено 10 годин та винагорода адвоката становить: 2500,00 грн. за 1 годину роботи * 10 год. = 25000,00 грн.

Сума у розмірі 25000,00 грн. була перерахована позивачем Адвокату Діордієву О.С. згідно з платіжною інструкцією № 231 від 21.05.2025.

У матеріалах справи наявна копія ордеру на надання правничої допомоги серії АР № 1217469 від 22.05.2025, виданого позивачу Адвокатом Діордієвим О.С.

Критерії оцінки поданих заявником доказів суд встановлює самостійно в кожній конкретній справі, виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited" проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У додатковій постанові Верховного Суду від 17.09.2020 у справі № 916/1777/19 зазначено, що вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі. Чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань. Чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами. Та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21.05.2019 у справі № 903/390/18.

У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Вказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21.

Відповідач просив відмовити у разі задоволення позовних вимог та зменшити розмір витрат на правничу допомогу до мінімально можливого розміру. Вважає, що розмір витрат позивача на правничу допомогу не відповідає критеріям співмірності, реальності (необхідності) витрат та розумності їх розміру. А саме: справа є простою з процесуальної точки зору, сума гонорару неспівмірна зі складністю справи та обсягом матеріалів у справі, оскільки позовні вимоги ґрунтуються виключно на самому договорі та двох видаткових накладних, договір поставки не містить в собі складних юридичних конструкцій, його умови є доволі простими, чіткими та зрозумілими; спір для кваліфікованого юриста є незначної складності. Крім того, у провадженні господарського суду на розгляді перебували справи, в яких Адвокат Діордієв О.С. також надав послуги з правничої допомоги позивачу з аналогічними вимогами про стягнення заборгованості. Вважає перелік наданих послуг, зазначений у акті наданих послуг, розширеним, необґрунтованим, є виділення окремих етапів та оплати коштів за них. Фактично вказані послуги охоплюються послугою щодо написання позовної заяви. Відповідачем є акціонерне товариство, єдиним засновником та акціонером якого є Держава в особі Кабінету Міністрів України. Вважає, що покладення всієї суми витрат на правничу допомогу не відповідатиме балансу між суспільними (публічними) та приватними інтересами.

Суд відхиляє заперечення відповідача, як необґрунтовані, виходячи з такого.

У постанові Верховного Суду від 20.11.2020 року № 910/13071/19 вказано, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (постанова Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19).

Суд зазначає, що сторонами у договорі визначено розмір гонорару із розрахунку 2500,00 грн. за 1 годину роботи. Розмір гонорару у сумі 25000,00 грн. розраховано, виходячи зі встановленого розрахунку.

Адвокатом надані позивачу послуги, про які зазначено в акті прийому-передачі наданих послуг. Суд вважає суму гонорару співмірною зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також ціною позову.

Посилання відповідача на те, що у провадженні суду перебували справи, в яких Адвокат Діордієв О.С. також надавав послуги позивачу (справи №№ 908/3676/23, 908/3804/23) судом до уваги не приймається, оскільки вказані справи не стосуються цієї справи, крім того, судовими рішеннями у цих справах не стягувалася з відповідача правова допомога.

Суд враховує, що спір виник саме внаслідок дій відповідача, яким не виконано зобов`язання за договором, що стало підставою для звернення до суду. Крім того, відповідач, не визнаючи позов та формально заперечуючи проти його задоволення, позбавив себе можливості на понесення судових витрат у меншому розмірі (50% сплаченого судового збору). Відповідачем не зазначено та не обґрунтовано, до якого мінімально можливого, на його думку, розміру мають бути зменшені правові витрати позивача.

Надані позивачем докази в їх сукупності підтверджують наявність підстав для відшкодування йому судом витрат на професійну правничу допомогу за рахунок відповідача, оскільки їх розмір відповідно до статті 74 ГПК України доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Таким чином, з відповідача на користь позивача стягується 25000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Акціонерного товариства "НАЦІОНАЛЬНА АТОМНА ЕНЕРГОГЕНЕРУЮЧА КОМПАНІЯ "ЕНЕРГОАТОМ" (вул. Назарівська, буд. 3, м. Київ, 01032, ) в особі Філії "ВІДОКРЕМЛЕНИЙ ПІДРОЗДІЛ "ЗАПОРІЗЬКА АТОМНА ЕЛЕКТРИЧНА СТАНЦІЯ" Акціонерного товариства "НАЦІОНАЛЬНА АТОМНА ЕНЕРГОГЕНЕРУЮЧА КОМПАНІЯ "ЕНЕРГОАТОМ" (71503, Запорізька область, м. Енергодар, вул. Промислова, буд. 133, код ЄДРПОУ ВП 19355964) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАФТРЕЙД" (вул. Грязнова, буд. 4А, м. Запоріжжя, 69002, код ЄДРПОУ 32786 (два мільйона чотириста дев`яносто дві тисячі сто п`ятнадцять) грн. 00 коп. заборгованості за договором поставки товару № 53-121-08-22-11254 від 21.07.2022; 183938 (сто вісімдесят три тисячі дев`ятсот тридцять вісім) грн. 57 коп. 3% річних, 586895 (п`ятсот вісімдесят шість тисяч вісімсот дев`яносто п`ять) грн. 28 коп. інфляційних втрат, 39155 (тридцять дев`ять тисяч сто п`ятдесят п`ять) грн. 39 коп. судового збору та 25000 (двадцять п`ять тисяч) грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено згідно з вимогами ст. 238 ГПК України та підписано 02 вересня 2025.

Рішення розміщується в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою у мережі Інтернет за посиланням: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя О.В. Ярешко