ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" серпня 2025 р. м. Житомир Справа № 906/222/25

Господарський суд Житомирської області у складі: судді Прядко О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Толстокарової І.С.,

за участю представників сторін:

від позивача: Паршаков О.В., виписка з ЄДР;

від відповідача-1: не з`явився;

від відповідача-2: Деркач О.В., ордер серії АІ №1819449 від 10.02.2025;

прокурор Чурін С.В., службове посвідчення №071184 від 01.03.2023,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Виконувача обов`язків керівника Коростенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Малинської міської ради

до 1. Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "КРАЙАГРО-2020";

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХСИСТЕМИ"

про визнання недійсним договору про встановлення права користування земельними ділянками, зобов`язання повернути земельні ділянки.

Процесуальні дії по справі.

Виконувач обов`язків керівника Коростенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Малинської міської ради звернувся до Господарського суд Житомирської області з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "КРАЙАГРО-2020" та Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХСИСТЕМИ" про:

- визнання недійсним договору про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) із кадастровими номерами: :05:000:0092 площею 113,0999 га; :06:000:0049 площею 39,5732 га; :05:000:0093 площею 91,2494 га; :09:000:0072 площею 10,7351 га; :07:000:0074 площею 28,3339 га; :06:000:0050 площею 61,5413 га; :05:000:0096 площею 11,9317 га; :07:000:0079 площею 5,3720 га; :05:000:0100 площею 21,4821 га; :04:000:0003 площею 157,7464 га; :05:000:0101 площею 25,2038 га, укладеного 22.04.2024 між СТОВ "КРАЙАГРО-2020" та ТОВ "ТЕХСИСТЕМИ";

- зобов`язання СТОВ "КРАЙАГРО-2020" та ТОВ "ТЕХСИСТЕМИ" повернути на користь держави в особі Малинської міської ради земельні ділянки з кадастровими номерами: :05:000:0092 площею 113,0999 га; :06:000:0049 площею 39,5732 га; :05:000:0093 площею 91,2494 га; :09:000:0072 площею 10,7351 га; :07:000:0074 площею 28,3339 га; :06:000:0050 площею 61,5413 га; :05:000:0096 площею 11,9317 га; :07:000:0079 площею 5,3720 га; :05:000:0100 площею 21,4821 га; :04:000:0003 площею 157,7464 га; :05:000:0101 площею 25,2038 га.

Ухвалою суду від 21.02.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 19.03.2025.

Разом із позовною заявою виконувач обов`язків керівника Коростенської окружної прокуратури подав заяву про забезпечення позову від 14.02.2025 №52/1-1579вих-25, згідно з якою просив заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав (в т.ч. нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») здійснювати реєстраційні дії щодо відчуження будь-яким способом (в т.ч. шляхом продажу, дарування, поділу, виділу, внесення до статутного капіталу, передачі у володіння та користування третім особам, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження стосовно нерухомого майна тощо) об`єктів нерухомого майна, до набрання законної сили рішенням у справі про визнання недійсним договору про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), а саме такими земельними ділянками: :05:000:0092 площею 113,0999 га; :06:000:0049 площею 39,5732 га; :05:000:0093 площею 91,2494 га; :09:000:0072 площею 10,7351 га; :07:000:0074 площею 28,3339 га; :06:000:0050 площею 61,5413 га; :05:000:0096 площею 11,9317 га; :07:000:0079 площею 5,3720 га; :05:000:0100 площею 21,4821 га; :04:000:0003 площею 157,7464 га; :05:000:0101 площею 25,2038 га (т.1, а.с.138-148).

Ухвалою суду від 21.02.2025 заяву виконувача обов`язків керівника Коростенської окружної прокуратури про забезпечення позову від 14.02.2025 №52/1-1579вих-25 задоволено.

Ухвалою суду від 19.03.2025 відкладено підготовче засідання на 07.04.2025.

02.04.2025 до суду від представника ТОВ "ТЕХСИСТЕМИ" надійшов відзив на позовну заяву від 02.04.2025, у якому відповідач-2 просив поновити строк для його подання як такий, що пропущений з поважних причин, прийняти відзив до розгляду та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (т.1, а.с.173-258 та т.2, а.с.1-66).

07.04.2025 до суду від Житомирської обласної прокуратури надійшла відповідь на відзив №15/1-92 вих-25 від 04.04.2025 (т.2, а.с.67-78).

Ухвалою суду від 07.04.2025 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 28.04.2025.

Судом прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи всі документи, які були подані учасниками справи, по суті спору.

Ухвалою суду від 28.04.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу №906/222/25 до судового розгляду по суті, судове засідання призначено на 11.06.2025.

Ухвалою суду від 11.06.2025 відкладено розгляд справи по суті на 25.06.2025.

Ухвалою суду від 25.06.2025 продовжено строк розгляду справи по суті на підставі ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та відкладено розгляд справи по суті на 28.08.2025.

Відповідач-1 повноважного представника у засідання не направив, хоча про дату, час та місце його проведення повідомлений завчасно та належним чином в порядку ч.ч.5, 7 ст.6, ч.11 ст.242 ГПК України, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа (т.2, а.с.105), будь-яких заяв із зазначенням причин неявки представника, клопотань про відкладення розгляду справи чи розгляд справи без його участі до суду не подав.

З огляду на те, що явка представника відповідача-1 в судове засідання обов`язковою не визнавалась, а його неявка не перешкоджає розгляду справи, підстави для відкладення судового засідання та оголошення в ньому перерви відсутні, в матеріалах справи достатньо документів, необхідних для об`єктивного вирішення спору та прийняття обґрунтованого рішення, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності останнього за наявними матеріалами, згідно з ч.9 ст.165, ст.202 ГПК України.

Під час розгляду справи по суті прокурор підтримав заявлені вимоги за предметом та підставами позову, просив задовольнити їх у повному обсязі. Представник позивача підтримав позов прокурора та просив його задовольнити. Представник відповідача-2 проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні повністю з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та письмовому виступі у судових дебатах (т.2, а.с.106-111).

28.08.2025 проголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст.240 ГПК України.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

Позовні вимоги мотивовано тим, що оспорюваний договір емфітевзису укладено незаконно особою, яка не мала права розпорядження спірними земельними ділянками, поза волею їх власника - Малинської міської ради, що перешкоджає останньому розпоряджатись цими земельними ділянками та отримувати в місцевий бюджет орендну плату в разі їх передачі в оренду; крім того, зміст окремих умов оспорюваного договору (п.1.4) суперечить принципу добросовісності. За таких обставин ТОВ "ТЕХСИСТЕМИ" на підставі оспорюваного правочину користується земельними ділянками комунальної власності незаконно (т.1, а.с.1-20).

Відповідач-1 СТОВ "КРАЙАГРО-2020" правом подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Відповідач-2 ТОВ "ТЕХСИСТЕМИ" у відзиві на позовну заяву від 02.04.2025 повністю заперечив позовні вимоги та просив відмовити у їх задоволенні з тих підстав, що на момент укладення між відповідачами договору від 22.04.2024 Малинська об`єднана територіальна громада в особі Малинської міської ради не була власником земельних ділянок, договором жодною мірою не було порушено її прав та законних інтересів; саме відповідач-1 мав зареєстроване право власності на земельні ділянки і рішення суду, винесене на його користь (постанова Північно-західного апеляційного господарського суду у справі №906/283/22, яка набрала законної сили 12.03.2024 і діяла на момент укладення договору), тобто відповідач-1 володів необхідним обсягом прав на момент укладення договору, а відтак відповідач-2 є добросовісним набувачем прав на земельні ділянки; гарантії, надані відповідачем-1 відповідачу-2 у договорі, відповідали дійсності. Під час розгляду справи №906/283/22 не було встановлено факту набуття Малинською об`єднаною територіальною громадою в особі Малинської міської ради права власності на земельні ділянки, зокрема не досліджено та не встановлено точної дати виникнення такого права. Натомість рішення касаційної інстанції зводиться до права територіальної громади в особі Малинської міської ради на захист свого інтересу отримати земельні ділянки як нерозподілені землі колективної власності у власність. На думку відповідача-2, визнання оспорюваного договору недійсним неминуче призведе до втрати певної частини відповідного доходу бюджету Малинської об`єднаної територіальної громади та відповідача-2 як добросовісного користувача земельними ділянками, а задоволення позову може завдати шкоди інтересам цих суб`єктів, що в умовах воєнного стану є особливо неприпустимим. Відповідач-2 зауважив, що виконував умови договору належним чином, зокрема: прийняв земельні ділянки, використовував їх за цільовим призначенням, вносив мінеральні, органічні і бактеріальні добрива та засоби хімічного захисту рослин, вчасно та в повному обсязі здійснював плату за користування. Малинська міська рада, звернувшись у вересні 2024 року до ТОВ "ТЕХСИСТЕМИ" з листом про врегулювання відносин за договором, фактично визнала договір та розпочала процес внесення відповідних змін з метою надходження до місцевого бюджету коштів за користування земельними ділянками, а відповідач-2 зі свого боку здійснював відповідні зустрічні дії. Прокурором не обґрунтовано правових підстав для представництва інтересів Малинської міської ради у цій справі, не доведено, що остання не має об`єктивної можливості особисто здійснювати захист відповідних інтересів, відсутність у органу місцевого самоврядування коштів для сплати судового збору не є підставою для участі прокурора у справі (т.1, а.с.173-181).

У письмовому виступі в судових дебатах відповідач-2 наголосив, окрім вже зазначеного у відзиві, також на необхідності врахування під час розгляду даної справи принципів недопустимості зловживання правом («естопель») та заборони суперечливої поведінки; поведінка та дії управнених та зобов`язаних сторін (позивача та відповідача) повинні відповідати принципу добросовісності та сутності чесної ділової репутації, будуватися на взаємоповазі та дотриманні інтересів усіх учасників цих відносин (т.2, а.с.106-111).

У відповіді на відзив №15/1-92 вих-25 від 04.04.2025 прокурор зазначив, що вважає доводи відповідача-2 безпідставними, необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу суду, оскільки земельні ділянки ніколи не вибували з власності територіальної громади в особі Малинської міської ради, при цьому незаконне виготовлення технічної документації КСП "Ксаверівське" та передача новоствореному правонаступнику СТОВ "КРАЙАГРО-2020" земель комунальної власності, а у подальшому укладення договору емфітевзису до перегляду Верховним Судом справи №906/283/22, не спростовує дійсного права власника цих земель в особі Малинської міської ради. При укладені договору емфітевзису, хоч і право власності було зареєстровано за СТОВ "КРАЙАГРО-2020", але юридичний склад, необхідний для виникнення права власності в останнього, був відсутній, оскільки самостійного значення державна реєстрація права власності як підстави виникнення права власності не має, на час укладення договору СТОВ "КРАЙАГРО-2020" не був власником спірних земель, а тому договір емфітевзису підлягає визнанню недійсним. Також прокурор вказав на те, що втручання у право на мирне володіння майном ТОВ "ТЕХСИСТЕМИ" ґрунтується на законі; відповідно до п.1.9 договору емфітевзису від 22.04.2024 ТОВ "ТЕХСИСТЕМИ" не позбавлено права вимагати відшкодування понесених збитків за рахунок СТОВ "КРАЙАГРО-2020" (т.2, а.с.67-73).

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 29.11.2023 у справі №906/283/22 задоволено позов керівника Коростенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Малинської міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області до СТОВ «КРАЙАГРО-2020», ТОВ «Агротехкультура», ТОВ «СК «Золотоколосся», ТОВ «Гранум плюс» про припинення права власності, скасування державної реєстрації права власності, витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння. Скасовано державну реєстрацію права власності та припинено право власності КСП "Ксаверівське" на земельні ділянки: кадастровий номер :05:000:0097, площею 28.2858 га (запис про державну реєстрацію права власності №55900555 від 23.12.2020); кадастровий номер :10:000:0213, площею 1.4799 га (запис про державну реєстрацію права власності №54880388 від 30.10.2020). Витребувано з чужого незаконного володіння СТОВ «Крайагро-2020», ТОВ «Агротехкультура», ТОВ «Сільськогосподарська компанія «Золотоколосся» та ТОВ «Гранум Плюс» на користь Малинської об`єднаної територіальної громади в особі Малинської міської ради земельні ділянки, перелічені у резолютивній частині рішення, у тому числі земельні ділянки з кадастровими номерами: :05:000:0092 площею 1 13,0999 га; :06:000:0049 площею 39,5732 га; :05:000:0093 площею 91,2494 га; :09:000:0072 площею 10,7351 га; :07:000:0074 площею 28,3339 га; :06:000:0050 площею 61,5413 га; :05:000:0096 площею 11,9317 га; :07:000:0079 площею 5,3720 га; :05:000:0100 площею 21,4821 га; :04:000:0003 площею 157,7464 га; :05:000:0101 площею 25,2038 га (т.1, а.с.58-100).

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.03.2024 рішення Господарського суду Житомирської області від 29.11.2023 у справі №906/283/22 скасовано та прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 02.07.2024 у справі №906/283/22 касаційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури задоволено частково. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.03.2024 у справі скасовано. Рішення Господарського суду Житомирської області від 29.11.2023 скасовано в частині задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності та припинення права власності КСП «Ксаверівське» на земельні ділянки: кадастровий номер :05:000:0097, площею 28,2858 га (запис про державну реєстрацію права власності №55900555 від 23.12.2020); кадастровий номер :10:000:0213, площею 1,4799 га (запис про державну реєстрацію права власності №54880388 від 30.10.2020). У цій частині провадження у справі закрито. У решті рішення Господарського суду Житомирської області від 29.11.2023 у справі №906/283/22 залишено в силі (т.1, а.с.101-128).

На підставі вказаних судових рішень 03.09.2024 Малинською міською радою зареєстровано право комунальної власності на земельні ділянки, у тому числі з кадастровими номерами: :05:000:0092 площею 1 13,0999 га; :06:000:0049 площею 39,5732 га; :05:000:0093 площею 91,2494 га; :09:000:0072 площею 10,7351 га; :07:000:0074 площею 28,3339 га; :06:000:0050 площею 61,5413 га; :05:000:0096 площею 11,9317 га; :07:000:0079 площею 5,3720 га; :05:000:0100 площею 21,4821 га; :04:000:0003 площею 157,7464 га; :05:000:0101 площею 25,2038 га.

Водночас з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна слідує, що 22.04.2024 зареєстровано право користування вищезгаданими земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) строком на 3 роки, дата закінчення дії - 22.04.2027, власник - СТОВ "КРАЙАГРО-2020", правокористувач - ТОВ "ТЕХСИСТЕМИ". Для державної реєстрації було подано договір емфітевзису №370 від 22.04.2024 (т.1, а.с.36-57; т.2, а.с.54-59).

Так, 22.04.2024 між СТОВ "КРАЙАГРО-2020" як власником та ТОВ "ТЕХСИСТЕМИ" як емфітевтом було укладено договір про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дульською Т.В. та зареєстрований в реєстрі за №370, (далі - договір емфітевзису) (т.1, а.с.18-34).

Відповідно до положень договору емфітевзису, власник передає емфітевту на установлений цим договором строк та за плату право володіння та користування для сільськогосподарських потреб 11 земельними ділянками, розташованими на території Ксаверівської сільської ради Малинського району Житомирської області, загальною площею 566,2688 га та нормативною грошовою оцінкою 5919131,63 грн (т.2, а.с.31-36), з цільовим призначенням (використанням) - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (01.01), а саме земельні ділянки з кадастровими номерами: :05:000:0092 площею 1 13,0999 га; :06:000:0049 площею 39,5732 га; :05:000:0093 площею 91,2494 га; :09:000:0072 площею 10,7351 га; :07:000:0074 площею 28,3339 га; :06:000:0050 площею 61,5413 га; :05:000:0096 площею 11,9317 га; :07:000:0079 площею 5,3720 га; :05:000:0100 площею 21,4821 га; :04:000:0003 площею 157,7464 га; :05:000:0101 площею 25,2038 га (п.1.1 договору емфітевзису).

Земельні ділянки відведені в натурі (на місцевості) та сформовані у встановленому законом порядку, обмеження у використанні земельних ділянок не зареєстровані, що підтверджується витягами із Державного земельного кадастру від 19.04.2024 (т.1, а.с.228-258; т.2, а.с.1-30).

Згідно з п.1.3 договору емфітевзису, земельні ділянки належать власнику на праві приватної власності, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.03.2021 (т.2, а.с.37-42).

Власник стверджує (п.1.4 договору емфітевзису), що на момент укладення даного договору земельні ділянки не перебувають під арештом чи забороною, щодо них не ведуться судові спори, вони не заставлені, у податковій заставі не перебувають, відносно них не укладено будь-яких договорів, попередніх договорів/меморандумів/протоколів про наміри тощо щодо відчуження чи щодо користування з іншими особами, треті особи не мають прав на земельні ділянки. Будь-які обтяжені земельних ділянок, зокрема заборони їх відчуження, не зареєстровані, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 22.04.2024 (т.2, а.с.43-53).

Пунктом 1.6 договору визначено, що за емфітевтом на період дії даного договору закріплюються права повного і виключного володіння та користування земельними ділянками.

Сторони домовились про те, що строк дії даного договору, протягом якого емфітевт володіє та користується земельними ділянками, становить 3 роки з дати нотаріального посвідчення цього договору, тобто з 22.04.2024 по 22.04.2027 включно (п.2.1 договору емфітевзису).

Факт передачі власником емфітевту права володіння та права користування земельними ділянками за даним договором підтверджується актом приймання-передачі земельних ділянок, що підписується сторонами в момент укладення даного договору та є його невід`ємною частиною (п.2.3 договору емфітевзису).

Відповідач-2 акцентує увагу на тому, що він є добросовісним набувачем прав на спірні земельні ділянки, умови договору виконував належним чином, про що свідчать, зокрема:

- прийняття земельних ділянок, що підтверджується актом приймання-передачі до договору від 22.04.2024 (т.1, а.с.227) та повідомленням про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, або через які провадиться діяльність за формою 20-ОПП від 27.05.2024 (т.1, а.с.192-194);

- використання земельних ділянок за цільовим призначенням, а саме для вирощування сої, про що свідчить звіт про посівні площі сільськогосподарських культур під урожай 2024 року (т.1, а.с.195-196);

- внесення мінеральних, органічних і бактеріальних добрив та засобів хімічного захисту рослин, що підтверджується первинними документами на придбання та актами внесення відповідних добрив та засобів хімічного захисту рослин (т.1, а.с.197-209);

- здійснення вчасної та повної оплати за користування земельними ділянками у 2024 році, передбаченої п.3.2 договору, згідно з платіжною інструкцією кредитного переказу коштів №1184 від 03.07.2024 (т.1, а.с.210);

- підготовка з січня 2025 року до посівної компанії, зокрема, закупівля запчастин для сільськогосподарської техніки, необхідної для оброблення земельних ділянок, а також здійснення її технічного обслуговування, що підтверджується відповідними платіжними інструкціями, видатковими накладними, митними деклараціями, платіжними інструкціями платежу в іноземній валюті, актом списання товарів (т.1, а.с.211-219).

Також відповідач-2 вказав на те, що Малинська об`єднана територіальна громада в особі Малинської міської ради зі свого боку вчинила дії, якими визнала договір, а саме виконавчий комітет Малинської міської ради Житомирської області звернувся до ТОВ "ТЕХСИСТЕМИ" з листом від 27.09.2024 №676/03-23 за підписом заступника міського голови, яким повідомив про перебування спірних земельних ділянок в комунальній власності Малинської міської територіальної громади на підставі рішення суду від 29.11.2023 у справі №906/283/22, просив для врегулювання земельних відносин звернутися до юридичного відділу міської ради та зазначив реквізити для оплати за користування відповідачем-2 спірними земельними ділянками (т.2, а.с.60; лист-відповідь ТОВ "ТЕХСИСТЕМИ" від 18.02.2025 у т.1, а.с.222)).

Таким чином, за наведених вище обставин та за відсутності відповідного реагування з боку уповноваженого суб`єкта, представництво інтересів держави у даному випадку здійснює прокурор.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, невизнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Згідно з п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України, прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Частиною 4 ст.53 ГПК України унормовано, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до ст.23 Закону України "Про прокуратуру", представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до ст.ст.6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також захист прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи (постанова Верховного Суду від 08.02.2019 у справі №915/20/18).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №826/13768/16, від 05.09.2020 у справі №9901/511/19, від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, 06.07.2021 у справі №911/2169/20, 21.06.2023 у справі №905/1907/21).

Разом із цим чинним законодавством чітко не визначено, що необхідно розуміти під "нездійсненням або неналежним здійсненням суб`єктом владних повноважень своїх функцій", у зв`язку із чим прокурор у кожному випадку обґрунтовує та доводить наявність відповідних фактів самостійно з огляду на конкретні обставини справи.

"Нездійснення захисту" має прояв у пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень, який обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. "Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.01.2023 у справі №488/2807/17 виснувала, що бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для їхнього захисту, але не подав відповідний позов у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду, повинен обґрунтувати бездіяльність компетентного органу. Для встановлення того, які дії вчинить останній, прокурор до нього звертається до подання позову у порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", фактично надаючи цьому органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом перевірки виявлених прокурором фактів порушення законодавства, а також вчинення дій для виправлення цих порушень, зокрема, подання позову чи повідомлення прокурора про відсутність порушень, які вимагають звернення до суду. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або мало стати відомо про можливе порушення інтересів держави, є бездіяльністю відповідного органу.

Прокурору достатньо дотримати порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва у позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі нема, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18).

Статтею 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно з ч.1 ст.143 Конституції України, територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Статтею 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з ч.5 ст.16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до ст.25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Частинами 5, 8 ст.60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" унормовано, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів.

Звертаючись до суду з даним позовом, прокурор обґрунтував необхідність захисту інтересів держави тим, що після набрання законної сили рішенням суду у справі №906/283/22 повернення земельних ділянок у володіння власника (титульного володільця) Малинської міської ради в повній мірі не відбувалося, оскільки існують зареєстровані обмеження щодо володіння таким майном у вигляді запису про похідне від права власності право користування земельною ділянкою, і земельна ділянка не повернулась у фактичне володіння з можливістю власника нею як користуватися, так і розпоряджатися. Крім того, відповідно до положень ст.ст.122, 124, 134 ЗК України, передбачено особливу процедуру передачі земельних ділянок комунальної форми власності в оренду за результатами проведення земельних торгів. Спірні земельні ділянки не можуть бути передані в оренду на підставі процедури земельних торгів, у зв`язку з перебуванням, на даний час, в користуванні відповідачів, що призводить до ненадходження коштів до місцевого бюджету. Відтак звернення прокурора до суду у спірних правовідносинах спрямоване саме на припинення незаконного користування землею сільськогосподарського призначення комунальної власності та зміцнення авторитету держави.

Враховуючи викладене, суд погоджується з тим, що у даному випадку захист інтересів держави насамперед має здійснюватися Малинською міською радою як суб`єктом, що здійснює від імені держави повноваження власника таких земель.

З матеріалів справи слідує, що Коростенська окружна прокуратура направила Малинській міській раді повідомлення в порядку ст.23 Закону України «Про прокуратуру» від 30.01.2025 № 52/1 -1025вих-25 про виявлення обставин перебування спірних земельних ділянок у незаконному користуванні відповідача на підставі договору емфітевзису та наявність підстав для представництва інтересів держави (т.1, а.с.129-131).

У відповідь на повідомлення прокуратури Малинська міська рада листом від 06.02.2025 №25 проінформувала, що не зверталася до суду з позовом про визнання договору емфітевзису недійсним, та просила окружну прокуратуру здійснити представництво інтересів держави в її особі (т.1, а.с.132).

Таким чином, наявність порушення інтересів держави та невжиття уповноваженим суб`єктом, починаючи з часу реєстрації права комунальної власності на спірні земельні ділянки, відповідних заходів з метою усунення перешкод у користуванні та розпорядженні ними, зумовило необхідність захисту порушених інтересів держави прокурором відповідно до положень ст.23 Закону України «Про прокуратуру».

Суд зауважує, що прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист відповідних прав та інтересів (аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.04.2019 у справі №910/3486/18, від 03.12.2019 у справі №920/121/19).

Сам факт незвернення до суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що вказаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави у цій сфері та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі №903/129/18).

Отже, оскільки компетентний орган жодних заходів, спрямованих на захист інтересів держави, зокрема після отримання повідомлення прокуратури, не вжив, ініціативи щодо самостійного звернення до суду не висловив, водночас не спростував і твердження прокурора щодо виявлених порушень законодавства, що по-суті вказує на його бездіяльність у цій частині, при цьому порушені інтереси держави залишаються незахищеними, суд вважає, що прокурор, дотримавшись вимог ст.53 ГПК України та ст.23 Закону України "Про прокуратуру", правомірно та обґрунтовано звернувся до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Малинської міської ради. Відтак аргументи відповідача-2 щодо відсутності підстав для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах суд відхиляє як безпідставні та необґрунтовані.

Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У силу приписів статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-5 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Для такого визнання з огляду на приписи статті 5 ЦК України суд має застосувати акт цивільного законодавства, чинний на момент укладення договору (такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17 і від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17).

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України).

Тобто саме власник має право на визначення юридичної долі свого майна, у тому числі й шляхом надання його іншим особам, а також вилучення цього майна у відповідних суб`єктів.

Частиною 1 ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з п.3 ч.1 ст.395 ЦК, речовим правом на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Відповідно до ч.1 ст.407 ЦК України, право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і фізичною особою, юридичною особою (далі - землекористувач).

Відповідно до ч.1 ст.102-1 ЗК України, право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України.

На момент укладення оспорюваного договору з приводу земельних ділянок з кадастровими номерами: :05:000:0092 площею 1 13,0999 га; :06:000:0049 площею 39,5732 га; :05:000:0093 площею 91,2494 га; :09:000:0072 площею 10,7351 га; :07:000:0074 площею 28,3339 га; :06:000:0050 площею 61,5413 га; :05:000:0096 площею 11,9317 га; :07:000:0079 площею 5,3720 га; :05:000:0100 площею 21,4821 га; :04:000:0003 площею 157,7464 га; :05:000:0101 площею 25,2038 га існував спір у справі №906/283/22 за позовом керівника Коростенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Малинської міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області до СТОВ «КРАЙАГРО-2020», ТОВ «Агротехкультура», ТОВ «СК «Золотоколосся», ТОВ «Гранум плюс» про припинення права власності, скасування державної реєстрації права власності, витребування, у тому числі зазначених, земельних ділянок з чужого незаконного володіння.

Як зазначалось вище, рішенням Господарського суду Житомирської області від 29.11.2023 у справі №906/283/22 позов керівника Коростенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Малинської міської ради задоволено. Скасовано державну реєстрацію права власності та припинено право власності КСП "Ксаверівське" на земельні ділянки: кадастровий номер :05:000:0097, площею 28.2858 га (запис про державну реєстрацію права власності №55900555 від 23.12.2020); кадастровий номер :10:000:0213, площею 1.4799 га (запис про державну реєстрацію права власності №54880388 від 30.10.2020). Витребувано з чужого незаконного володіння СТОВ «Крайагро-2020», ТОВ «Агротехкультура», ТОВ «Сільськогосподарська компанія «Золотоколосся» та ТОВ «Гранум Плюс» на користь Малинської об`єднаної територіальної громади в особі Малинської міської ради земельні ділянки, перелічені у резолютивній частині рішення, у тому числі земельні ділянки з кадастровими номерами: :05:000:0092 площею 1 13,0999 га; :06:000:0049 площею 39,5732 га; :05:000:0093 площею 91,2494 га; :09:000:0072 площею 10,7351 га; :07:000:0074 площею 28,3339 га; :06:000:0050 площею 61,5413 га; :05:000:0096 площею 11,9317 га; :07:000:0079 площею 5,3720 га; :05:000:0100 площею 21,4821 га; :04:000:0003 площею 157,7464 га; :05:000:0101 площею 25,2038 га (т.1, а.с.58-100).

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.03.2024 рішення Господарського суду Житомирської області від 29.11.2023 у справі №906/283/22 скасовано та прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову.

10.04.2024 (подано 08.04.2024 засобами поштового зв`язку) до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга Заступника керівника Житомирської обласної прокуратури на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.03.2024 у справі №906/283/22 (див. ухвалу Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.04.2024 у справі №906/283/22), про що не могло бути невідомо учасникам справи.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 02.07.2024 у справі №906/283/22 касаційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури задоволено частково. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.03.2024 у справі скасовано. Рішення Господарського суду Житомирської області від 29.11.2023 скасовано в частині задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності та припинення права власності КСП «Ксаверівське» на земельні ділянки: кадастровий номер :05:000:0097, площею 28,2858 га (запис про державну реєстрацію права власності №55900555 від 23.12.2020); кадастровий номер :10:000:0213, площею 1,4799 га (запис про державну реєстрацію права власності №54880388 від 30.10.2020). У цій частині провадження у справі закрито. У решті рішення Господарського суду Житомирської області від 29.11.2023 у справі №906/283/22 залишено в силі (т.1, а.с.101-128).

Отже договір про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 22.04.2024 було укладено до закінчення перегляду рішення суду апеляційної інстанції у справі №906/283/22 в касаційному порядку.

Відповідно до ч.4 ст.75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було би не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17.08.2023 у справі № 910/4316/22, від 16.05.2023 у справі №910/17367/20, від 29.06.2021 у справі №910/11287/16.

Під час розгляду справи №906/283/22 суд першої інстанції зазначив, що землі колишнього КСП ім. "Ксаверівське" підлягали розпаюванню між його членами або могли бути передані лише в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку.

Процес реформування аграрного сектора економіки в силу приписів законодавства не передбачав можливість реєстрації права приватної власності на земельні ділянки, які належали реформованим КСП в порядку правонаступництва.

Суд встановив, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, в період 2020-2021 років КСП "Ксаверівське" з листопада 2020 року по лютий 2021 року зареєструвало за собою право приватної власності на спірні земельні ділянки загальною площею 1349,280 га на підставі державного акта на право колективної власності на землю від 30.10.1995 серія ІІ-ЖТ №000106 та протоколів загальних зборів КСП "Ксаверівське", які проводились в період 2020-2021 років.

Суд дійшов висновку про те, що відсутні підстави вважати, що після розпаювання земель у 2003 році та у 2019 році (з моменту внесення відомостей до ЄДР про юридичну особу) до КСП "Ксаверівське", а в подальшому до СТОВ "Крайагро-2020" перейшло право власності на земельні ділянки, які набуті КСП на підставі державного акта на право колективної власності на землю.

При цьому реєстрація за КСП "Ксаверівське" та СТОВ "Крайагро-2020" приватної форми власності на землю в результаті реформування КСП не передбачена жодними нормами законодавства, так само як і реєстрація приватної форми власності на землю на підставі державного акта на право колективної власності на землю, що свідчить про неправомірність таких дій.

Суд встановив, що земельні ділянки у колективній власності не залишалися, тобто земля вибула з володіння власника не з його волі за відсутності будь-яких рішень про передачу цих земельних ділянок СТОВ "Крайагро 2020".

Оскільки судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що землі КСП "Ксаверівське" були розпайовані між 474 його членами, то саме останні (їх спадкоємці) мали право зареєструвати за собою право приватної власності на отримані земельні ділянки. При цьому СТОВ "Крайагро 2020" землі колишнього КСП "Ксаверівське" могли бути передані лише в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку. Реєстрація права приватної власності на спірні земельні ділянки загальною площею 1349,280 га у листопаді 2020 - лютому 2021 року за КСП "Ксаверівське" є незаконною та унеможливлює вчинення дій щодо розподілу земельних часток (паїв) між їх власниками та спадкоємцями.

Так як СТОВ "Крайагро-2020" не мало жодних законних підстав для реєстрації права приватної власності на вказані земельні ділянки, відповідно не мало права і для передачі їх в подальшому в оренду ТОВ "Агротехкультура", ТОВ "Сільськогосподарська компанія "Золотоколосся" та ТОВ "Гранум плюс".

Зазначені обставини стали підставою для витребування з чужого незаконного володіння СТОВ «Крайагро-2020», ТОВ «Агротехкультура», ТОВ «Сільськогосподарська компанія «Золотоколосся» та ТОВ «Гранум Плюс» на користь Малинської об`єднаної територіальної громади в особі Малинської міської ради земельних ділянок, зокрема: кадастровий номер :05:000:0092 площею 1 13,0999 га; кадастровий номер :06:000:0049 площею 39,5732 га; кадастровий номер :05:000:0093 площею 91,2494 га; кадастровий номер :09:000:0072 площею 10,7351 га; кадастровий номер :07:000:0074 площею 28,3339 га; кадастровий номер :06:000:0050 площею 61,5413 га; кадастровий номер :05:000:0096 площею 11,9317 га; кадастровий номер :07:000:0079 площею 5,3720 га; кадастровий номер :05:000:0100 площею 21,4821 га; кадастровий номер :04:000:0003 площею 157,7464 га; кадастровий номер :05:000:0101 площею 25,2038 га.

З викладеного слідує, що на момент укладення оспорюваного договору дійсним власником зазначених вище земельних ділянок була Малинська міська рада, і саме вона вправі приймати рішення щодо володіння, користування та розпорядження такими земельними ділянками, зокрема, щодо їх передачі у користування іншій особі.

Пунктом 1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №911/3594/17, від 20.06.2023 у справі №362/2707/19).

Заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно), але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.

Отже, особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні (постанова Великої Палати Верховного Суду у справі №359/3373/16-ц від 23.11.2021).

Незалежно від того, що станом на момент укладення оспорюваного договору у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містився запис про право власності СТОВ "КРАЙАГРО-2020" на спірні земельні ділянки, їх власником була Малинська міська рада, що стало підставою для задоволення віндикаційного позову та витребування на її користь цих земельних ділянок на підставі ст.387 ЦК України, згідно рішення Господарського суду Житомирської області від 29.11.2023 у справі №906/283/22.

Відтак на підставі договору емфітевзису від 22.04.2024, укладеного із СТОВ "КРАЙАГРО-2020", відповідач-2 набув право користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб, власником яких є позивач.

Відповідач-2 стверджує, що він є добросовісним набувачем, з приводу чого суд враховує та зазначає таке.

Добросовісним вважається той набувач, який не знав і не мав знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати.

Добросовісність набуття у розумінні ст.388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається (отримується у користування) не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати.

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (п.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №922/3537/17).

У матеріалах справи відсутні докази того, що станом на дату укладення договору емфітевзису відповідачу-2 було відомо, що СТОВ "КРАЙАГРО-2020" не могло укладати відповідний договір, оскільки дійсним власником земельних ділянок була Малинська міська рада.

Так, відповідач-2 мав об`єктивну можливість дізнатися про існування справи №906/283/22 та рішення судів першої й апеляційної інстанцій за результатами її розгляду в Єдиному державному реєстрі судових рішень відповідно до Закону України "Про доступ до судових рішень". При цьому, не будучи учасником справи №906/283/22, міг не знати на момент укладення оспорюваного договору від 22.04.2024 про подання касаційної скарги (ухвала про залишення касаційної скарги без руху від 30.04.2025).

Також на момент укладення оспорюваного договору в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості про будь-які обтяження на спірні земельні ділянки (арешти, заборони, тощо).

Відтак, укладаючи договір про встановлення права користування вищезгаданими земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), відповідач-2 мав підстави вважати, що документи, на підставі яких відповідач-1 володів відповідними земельними ділянками, є законними, та правомірно очікував, що СТОВ "КРАЙАГРО-2020", яке за даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було власником спірних земельних ділянок, укладаючи оспорюваний договір, мало законне право розпоряджатися цими землями, зокрема, передавати їх іншим особам в користування для сільськогосподарських потреб.

Зважаючи на викладені обставини у їх сукупності, суд погоджується з аргументами відповідача-2 про добросовісність набуття ним права користування земельними ділянками з кадастровими номерами: :05:000:0092 площею 1 13,0999 га; :06:000:0049 площею 39,5732 га; :05:000:0093 площею 91,2494 га; :09:000:0072 площею 10,7351 га; :07:000:0074 площею 28,3339 га; :06:000:0050 площею 61,5413 га; :05:000:0096 площею 11,9317 га; :07:000:0079 площею 5,3720 га; :05:000:0100 площею 21,4821 га; :04:000:0003 площею 157,7464 га; :05:000:0101 площею 25,2038 га.

Однак, як було зазначено вище, спірні земельні ділянки вибули з власності Малинської міської ради поза її волею.

Судом встановлено, що відповідач-1, незаконно реалізувавши повноваження власника, розпорядився відповідними земельними ділянками та передав їх у користування відповідачу-2, проігнорувавши та приховавши при цьому те, що перегляд в касаційному порядку рішення суду апеляційної інстанції у справі №906/283/22 на той час ще не закінчився.

Відповідач-1 жодних документально обґрунтованих заперечень з приводу викладених обставин під час розгляду даної справи суду не подав. Заперечення відповідача-2 по суті спору спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Захист прав на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про невідповідність оспорюваного договору емфітевзису від 22.04.2024 вимогам ст.ст.317, 321 ЦК України. Договір емфітевзису від 22.04.2024 укладено з порушенням приписів ч.ч.1, 2 ст.203 ЦК України, оскільки обмежує право власника на власний розсуд користуватися та розпоряджатися своїм майном, що є підставою для визнання його недійсним на підставі ч.1 ст.215 ЦК України.

Суд відхиляє як необґрунтовані твердження відповідача-2 про те, що визнання недійсним оспорюваного договору порушить його права як добросовісного набувача, що може вважатися непропорційним, матиме наслідком порушення справедливого балансу, становитиме порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), ст.1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23.01.2014).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20.10.2011, «Кривенький проти України» від 16.02.2017).

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору.

Право власника земельної ділянки вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, передбачене у чинному законодавстві України (ст.152 ЗК України). Захист прав на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, визнання угоди недійсною. Відповідні приписи стосовно охорони права власності і підстав для їх застосування є доступними, чіткими та передбачуваними.

Судом встановлено, що майно (земельні ділянки) вибуло з володіння власника (Малинської міської ради) поза його волею. Разом із тим відповідач-2 є добросовісним набувачем.

Визнання недійсним оспорюваного договору, за яким земельні ділянки надані відповідачу-2 у користування для сільськогосподарських потреб поза волею власника, переслідує легітимну мету охорони права власності особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а також з метою дотримання таких прав відповідно до загальних інтересів суспільства.

Пропорційність втручання у право володіння та справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання, у даному випадку полягають у тому, що рішенням суду було витребувано від СТОВ "КРАЙАГРО-2020" на користь Малинської міської ради відповідні земельні ділянки, власником яких є позивач. Відповідач-1 здійснив державну реєстрацію права власності на вказані земельні ділянки, при цьому зареєстроване за відповідачем-2 право користування спірними земельними ділянками для сільськогосподарських потреб на підставі оспорюваного договору обмежує права позивача як власника таких земельних ділянок на власний розсуд користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Крім того, з огляду на особливості принципів диспозитивності та змагальності, відповідач-2 не позбавлений можливості звернутися до СТОВ "КРАЙАГРО-2020" з відповідним позовом про відшкодування витрат, понесених у зв`язку з укладенням договору емфітевзису.

Отже, за висновком суду, втручання у право відповідача-2 на користування майном (земельними ділянками) у даному випадку переслідує легітимну мету, є пропорційним легітимній меті втручання та не призводить до понесення ним індивідуального й надмірного тягаря.

Частинами 1 і 2 ст.216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (аналогічний висновок викладено у п.п.64, 65 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі №904/1907/15).

Відповідно до ст.ст.215 та 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову. Якщо позов щодо застосування наслідків недійсності правочину не подано, суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи, оскільки згідно з абзацом 2 частини 5 статті 216 ЦК України зазначене право є у суду лише щодо нікчемних правочинів (такий правовий висновок викладено у п.п.80- 82 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі №904/1907/15 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.09.2021 у справі №925/1276/19).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (п.6.13), від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (п.82), від 08.02.2022 у справі №209/3085/20 (п.24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18 (п.63)).

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У рішенні ЄСПЛ від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» зазначено, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення ЄСПЛ від 05.05.2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (зокрема, постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (п.57), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 (п.40), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц (п.89), від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (п.7.23), від 15.09.2020 у справі №469/1044/17).

Суд зазначає, що вимоги про визнання договору емфітевзису недійсним та повернення спірних земельних ділянок на користь держави в особі Малинської міської ради є належним та ефективним способом захисту, спрямованим на відновлення порушеного права власності позивача на земельні ділянки, якими незаконно розпорядилося СТОВ "КРАЙАГРО-2020", не маючи на це відповідного права.

Відповідно до ч.3 ст.13, ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Докази, надані учасниками на підтвердження своїх вимог і заперечень, повинні відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності, встановленим ст.ст.76-79 ГПК України.

Згідно з ч.1 ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України" ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом, інші докази, доводи та міркування учасників справи не прийняті до уваги як такі, що не спростовують висновків суду стосовно наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позов прокурора обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат.

Враховуючи вимоги ст.129 ГПК України та висновок суду про задоволення позову, судовий збір покладається на відповідачів у рівних частинах по 3028,00 грн та підлягає стягненню з останніх на користь Житомирської обласної прокуратури. Добросовісність набуття права користування земельними ділянками не звільняє відповідача-2 від обов`язку компенсувати судові витрати у даному випадку.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити у повному обсязі.

2. Визнати недійсним договір про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) із кадастровими номерами: :05:000:0092 площею 113,0999 га; :06:000:0049 площею 39,5732 га; :05:000:0093 площею 91,2494 га; :09:000:0072 площею 10,7351 га; :07:000:0074 площею 28,3339 га; :06:000:0050 площею 61,5413 га; :05:000:0096 площею 11,9317 га; :07:000:0079 площею 5,3720 га; :05:000:0100 площею 21,4821 га; :04:000:0003 площею 157,7464 га; :05:000:0101 площею 25,2038 га, укладений 22.04.2024 між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "КРАЙАГРО-2020" () та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТЕХСИСТЕМИ" ().

3. Сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю "КРАЙАГРО-2020" (вул. Димитрія Ростовського, буд. 20Б, смт. Макарів(з), Макарівський р-н, Київська обл., 08000, ) та Товариству з обмеженою відповідальністю "ТЕХСИСТЕМИ" (вул. Трускавецька, буд. 6-А, офіс 2, м. Київ, 02095, ) повернути на користь держави в особі Малинської міської ради (пл. Соборна, буд. 6а, м. Малин, Коростенський р-н, Житомирська обл., 11601, ) земельні ділянки з кадастровими номерами: :05:000:0092 площею 113,0999 га; :06:000:0049 площею 39,5732 га; :05:000:0093 площею 91,2494 га; :09:000:0072 площею 10,7351 га; :07:000:0074 площею 28,3339 га; :06:000:0050 площею 61,5413 га; :05:000:0096 площею 11,9317 га; :07:000:0079 площею 5,3720 га; :05:000:0100 площею 21,4821 га; :04:000:0003 площею 157,7464 га; :05:000:0101 площею 25,2038 га.

4. Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "КРАЙАГРО-2020" (вул. Димитрія Ростовського, буд. 20Б, смт. Макарів(з), Макарівський р-н, Київська обл., 08000, ) на користь Житомирської обласної прокуратури (вул. Святослава Ріхтера, буд. 11, м. Житомир, Житомирська обл., 10008, , р/р UА0011049 Державна казначейська служба України) 3028,00 грн судового збору.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХСИСТЕМИ" (вул. Трускавецька, буд. 6-А, офіс 2, м. Київ, 02095, ) на користь Житомирської обласної прокуратури (вул. Святослава Ріхтера, буд. 11, м. Житомир, Житомирська обл., 10008, , р/р UА0011049 Державна казначейська служба України) 3028,00 грн судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 08.09.25

Суддя Прядко О.В.

Друк: 1 - у справу;

- в.о. керівника Коростенської окружної прокуратури на ел.пошту: ; ;

- Житомирській обласній прокуратурі (до ел.каб.);

- позивачу, відповідачам (до ел.каб.).