ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/15007/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Колос І.Б., Малашенкової Т.М.

за участю секретаря судового засідання - Ксензової Г.Є.,

представників учасників справи (за первісним позовом):

позивача - товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" - адвоката Кисіль Т.В. (довіреність від 18.12.2024 № 991),

відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Прогресивні нафтогазові технології" - адвоката Сібілєва М.А. (ордер ВВ № 1045360 від 16.01.2025),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" (далі - Оператор ГТС)

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2025 (суддя Полякова К.В.) та

постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2025 (головуючий суддя: Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М. і Ходаківська І.П.)

у справі № 910/15007/24

за позовом Оператора ГТС

до товариства з обмеженою відповідальністю "Прогресивні нафтогазові технології" (далі - Товариство)

про стягнення 2 330 903,65 грн та

за зустрічним позовом Товариства

до Оператора ГТС

про стягнення 13 566 979,14 грн.

Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 21.08.2025 № 32.2-01/1946 у зв`язку із відпусткою судді Власова Ю.Л. та запланованою відпусткою судді Бенедисюка І.М., призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 910/15007/24, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакова І.В. (головуючий), Малашенкова Т.М. і Колос І.Б.

За результатами розгляду касаційної скарг Верховний Суд

ВСТАНОВИВ:

Оператор ГТС звернувся до суду з позовом до Товариства про стягнення 2 330 903,65 грн, яких: 820 132,75 грн пені та 1 510 770,90 грн штрафу.

Позов обґрунтовано порушенням Товариством умов договору від 21.03.2023 № (далі - Договір) в частині виконання робіт у погоджений сторонами строк, у зв`язку з чим з нього на користь Оператора ГТС підлягають стягненню пеня та штраф відповідно до пункту 10.1 Договору.

Товариство звернулося до суду із зустрічним позовом до Оператора ГТС про стягнення 13 566 979,14 грн, з яких: 12 255 268,06 грн основної заборгованості, 200 406,05 грн пені, 909 482,59 грн інфляційних втрат та 201 822,44 грн 3% річних.

Зустрічний позов обґрунтовано протиправним застосуванням Оператором ГТС до Товариства оперативно-господарських санкцій щодо утримання грошових коштів у сумі 12 255 268,06 грн, які підлягають стягненню в судовому порядку з урахуванням пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.03.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2025, у задоволення як первісного, так і зустрічного позову відмовлено.

У частині первісного позову рішення судів попередніх інстанцій мотивовано відсутністю підстав для нарахування штрафних санкцій за окремими етапами робіт (етапи І-ІІІ погоджені в графіку), оскільки в укладеному між сторонами Договорі його предметом є результат виконаних підрядником робіт, завершальним етапом якого є пусконалагоджувальні роботи (етап ІІІ), строк виконання якого сторонами погоджено 365 календарних днів з дати підписання договору (21.03.2023), а отже, прострочення виконання робіт за Договором мало місце з 22.03.2024.

Оскільки предметом зустрічного позову є стягнення 12 255 268,06 грн, які утримані Оператором ГТС унаслідок застосування оперативно-господарських санкцій, які є чинними та не скасованими, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення цієї суми боргу. З огляду на те, що позовні вимоги зустрічного позову про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% мають похідний характер від основної вимоги про стягнення 12 255 268,06 грн боргу, у задоволенні цих вимог як похідних також відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині зустрічного позову в апеляційному порядку не оскаржувалося та, відповідно, апеляційним судом не переглядалося.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову, Оператор ГТС звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 2 частини другої в статті 287 ГПК України, зазначає про необхідність відступлення від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 18.02.2025 у справі № 910/3385/24 щодо застосування, зокрема, статей 837, 875 та 883 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Скаржник наполягає на тому, що має право нараховувати та стягувати штрафні санкції за окремі етапи робіт, які виконані Товариством з порушення передбаченого графіком виконання робіт строку. Умовами Договору передбачено застосування пені і штрафу саме за несвоєчасне виконання будь-яких робіт, які передбачені графіком (Додаток № 3 до Договору) - етапами, а не лише усього Договору в цілому.

Просить скасувати рішення і постанову в частині відмови у задоволенні первісного позову та прийняти нове рішення про його задоволення.

Товариство у відзиві на касаційну скаргу заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх помилковість та про законність і обґрунтованість рішень судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині, просить залишити їх без змін, а скаргу - без задоволення.

Від Оператора ГТС 18.08.2025 надійшли додаткові пояснення на відзив Товариства, у яких позивач зазначає про неспростування відповідачем доводів касаційної скарги щодо неправильного застосування норм матеріального права та необхідності відступлення від висновку, викладеного у постанові від 18.02.2025 у справі № 910/3385/24.

Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права в оскаржуваній частині, відповідно до встановлених ними обставин справи, враховуючи підстави відкриття касаційного провадження, заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представників сторін, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 21.03.2023 Оператор ГТС (замовник) і Товариство (підрядник) уклали Договір, за умовами якого:

- підрядник за завданням замовника відповідно до умов цього договору зобов`язується на свій ризик надати послуги з ремонту і технічного обслуговування техніки (Ремонт вузлів одоризації газу ГРС Миколаївського ЛВУМГ та Золотоніського ЛВУМГ) відповідно до вимог чинних нормативних документів і технічної документації (які, з урахуванням частини першої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" (зі змінами та доповненнями), норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, далі іменуються - роботи), а замовник - прийняти та оплатити такі роботи відповідно до умов цього договору (пункт 1.1);

- склад, обсяги, вартість робіт та строки визначені Технічними, якісними та кількісними характеристиками (додаток № 1, Договірною ціною (додаток № 2) та Графіком виконання робіт (додаток № 3) (пункти 1.2);

- загальна вартість виконуваних робіт за цим договором згідно із Договірною ціною (додаток № 2) становить: загальна вартість виконуваних Робіт становить 93 712 097,18 грн, у т.ч. ПДВ 20 % - 15 618 682,86 грн (пункт 3.1 у редакції додаткової угоди від 23.02.2024 № до Договору);

- оплата за цим договором проводиться в такому порядку: замовник протягом 30 (тридцяти) календарних днів, але не раніше ніж через 20 (двадцять) календарних днів із моменту прийняття робіт, що підтверджується актами приймання виконаних робіт та довідками про вартість виконаних робіт, перераховує на розрахунковий рахунок підрядника суму вартості прийнятих робіт (пункт 3.3);

- підрядник зобов`язується виконати роботи протягом 365 календарних днів із дати укладання цього договору з обов`язковим дотриманням погодженого із замовником Графіку виконання робіт (додаток № 3), що додається до цього Договору та є невід`ємною його частиною (пункт 4.1);

- датою закінчення виконаних підрядником робіт вважається дата їх прийняття замовником в порядку, передбаченому розділом 5 цього договору. Виконання робіт може бути закінчено підрядником достроково за умови письмової згоди замовника (пункт 4.3);

- передача виконаних робіт підрядником і прийняття їх замовником оформлюється актами приймання виконаних робіт, підписаними уповноваженими представниками сторін (пункт 5.1);

- що акт приймання виконаних робіт та довідку про вартість виконаних робіт готує підрядник і надає його замовнику не пізніше 25 числа звітного місяця. Замовник протягом 5 (п`яти) робочих днів перевіряє достовірність отриманих акта приймання виконаних робіт та довідки про вартість виконаних робіт у частині фактично виконаних робіт, їх відповідність показникам якості, комплектність виконавчої документації, та, у разі відсутності явних недоліків, підписує його в рамках цього ж строку, або направляє мотивоване заперечення проти такого підписання (пункт 5.2);

- підрядник зобов`язаний виконати якісно та у встановлені Графіком виконання робіт (додаток № 3) строки роботи відповідно до Технічних, якісних та кількісних характеристик (додаток 1), ДБН та іншої нормативної документації (пункт 7.3.1);

- у випадку несвоєчасного виконання Робіт, передбачених Графіком виконання робіт (Додаток №3), до Підрядника застосовуються штрафні санкції у вигляді пені в розмірі 0,1% від вартості Робіт, які несвоєчасно виконані, за кожен день прострочення виконання Робіт, а при порушенні строку виконання Робіт більш ніж на 30 (тридцять) календарних днів Підрядник додатково сплачує Замовнику штраф у розмірі 7% від вартості несвоєчасно виконаних Робіт (пункт 10.2);

- замовник має право утримати суму нарахованих штрафних санкцій та збитків, заподіяних невиконанням та/або неналежним виконанням Договору підрядником, із сум, які підлягають виплаті підряднику. Оперативно-господарська санкція застосовується до Підрядника після того, як він не сплатив у визначений строк штрафні санкції та/або збитки згідно з розрахунком штрафних санкцій та/або збитків за вимогою замовника, що направлена на адресу та/або електронну адресу підрядника вказану в умовах цього договору. Про застосування оперативно-господарської санкції замовник зобов`язаний письмово повідомити підрядника (пункт 10.12.1);

- договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами і діє 550 календарних днів. У частині гарантійних зобов`язань договір діє до закінчення гарантійного строку, а в частині розрахунків - до їх повного виконання (пункт 11.1).

Згідно з Графіком виконання Робіт (додаток № 3 до Договору) передбачено виконання таких робіт:

- розробка, подання на експертизи та отримання результатів експертиз робочої документації - 150 днів. Граничний термін виконання робіт 150 календарних днів;

- виготовлення АКОГ, будівельно-монтажні роботи - 300 днів. Граничний термін виконання робіт 300 календарних днів;

- пусконалагоджувальні роботи. Граничний термін виконання робіт 365 календарних днів.

На виконання умов Договору сторонами складені, зокрема, акти приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2023 року на суму 2 864 376,00 грн, за лютий 2024 року на суму 21 582 441,55 грн, за березень 2024 року на суму 38 804 672,57 грн, за травень 2024 року на суму 4 325 020,79 грн, за червень 2024 року на суму 21 738 863,42 грн, за липень 2024 року на суму 533 097,16 грн, за серпень 2024 року на суму 844 588,07 грн, за вересень 2024 року на суму 1 853 012,88 грн.

Сторони 23.02.2024 підписали акти приймання виконаних будівельних робіт №№ 1-5 від на загальну суму 50 193,55 грн та акти вартості устаткування до зазначених актів №№ 1-5 на загальну суму 21 532 248 грн.

Сторони 12.07.2024 підписали акт про завершення робіт за Договором, яким підтверджено завершення виконання робіт з ремонту вузлів одоризації газу ГРС в межах експлуатації Золотоніського ЛВУМГ у повному обсязі на суму 4 622 324,49 грн.

Також, 16.09.2024 сторонами підписано акт про завершення виконання робіт по Договору № від 21.03.2024 з ремонту вузлів одоризації газу ГРС Південного ЛВУМГ у повному обсязі на суму 87 923 747,95 грн.

Водночас Оператор ГТС утримав оплату за актами на суму 12 255 268,06 грн у якості оперативно-господарської санкції.

Листом від 15.05.2023 № 1505-1/23 Товариство повідомило Оператора ГТС про настання форс-мажорних обставин за Договором та у листі від 08.02.2024 № 0802-3/24, з посиланням на ці обставини, просило продовжити строки виконання робіт та укласти відповідну додаткову угоду до Договору.

Товариство 15.03.2024 отримало сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) № 3200-24-0555. Зазначеним сертифікатом Київська обласна (регіональна) Торгово-промислова палата на підставі статті 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії Торгово-промислової палати України від 18.12.2014 № 44(5), зі змінами та доповненнями, засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) за Договором.

Оператор ГТС звернувся до Товариства із претензією від 15.04.2024 № ТОВВИХ-24-5676 щодо виплати нарахованих за прострочення виконання робіт на 38 днів пені в розмірі 820 132,75 грн та штрафу в розмірі 1 510 770,90 грн, однак ця претензія залишена Товариством без задоволення, що і слугувало підставою для звернення Оператора ГТС до суду з первісним позовом.

Рішення судів в частині результатів розгляду зустрічного позову Товариства не оскаржуються жодною із сторін, а тому не є предметом касаційного перегляду.

Суди попередніх інстанцій дійшли єдиного висновку щодо відсутності підстав для задоволення первісного позову з огляду на таке.

На обґрунтування своїх вимог Оператор ГТС зазначає, що Товариством прострочено виконання робіт, погоджених Графіком виконання робіт (додатком № 3), а саме виготовлення АКОГ, будівельно-монтажні роботи, які мали бути здійснені до 15.01.2024 включно, за твердження Оператора ГТС, Товариство прострочило виконання робіт на 38 календарних днів (з 16.01.2024 по 22.02.2024), у зв`язку з чим позивачем нараховано 820 132,75 грн пені та 1 510 770,90 грн штрафу.

Проаналізувавши передбачені Договором зобов`язання сторін, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що укладений між сторонами правочин за правовою природою є договором підряду, правовідносини щодо якого регулюються положеннями, зокрема, § 1 Глави 61 ЦК України.

Відповідно до частин першої, третьої статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Для виконання окремих видів робіт, встановлених законом, підрядник (субпідрядник) зобов`язаний одержати спеціальний дозвіл.

За висновками судів, у розумінні наведеної норми основним предметом договору підряду є результат виконаних підрядником робіт, зокрема, за Договором основним зобов`язанням підрядника є надання передбачених у пункті 1.1 Договору послуг з ремонту і технічного обслуговування техніки (Ремонт вузлів одоризації газу ГРС Миколаївського ЛВУМГ та Золотоніського ЛВУМГ).

Хоча умовами Договору (з урахуванням додатків до нього) також визначено інші обов`язки підрядника у межах основного зобов`язання, зокрема обстеження, розробка, подання на експертизи та отримання результатів експертиз робочої документації, виготовлення АКОГ, будівельно-монтажні роботи та пусконалагоджувальні роботи, суди дійшли висновку про те, що основним зобов`язанням підрядника є виконання усіх передбачених Договором робіт, завершальною стадією яких є пусконалагоджувальні роботи, а результат підрядних робіт, зважаючи на предмет Договору, - це закінчені роботи з ремонту відповідно до такого договору.

Відповідальність підрядника за умовами укладеного між сторонами у цій справі Договору у виді штрафних санкцій (пені, штрафу) настає у разі прострочення виконання підрядником обов`язку зі здачі завершеного будівництвом об`єкта в експлуатацію, тобто за прострочення виконання підрядних робіт у цілому, а не за прострочення у виконанні окремих етапів робіт у межах основного зобов`язання.

Суди зазначили, що як вбачається з пункту 4.1 Договору, підрядник зобов`язується виконати роботи протягом 365 календарних днів з дати укладення цього договору з обов`язковим дотриманням погодженого із замовником Графіку виконання робіт (додаток № 3), що додається до цього договору та є невід`ємною його частиною.

У Додатку № 3 до Договору визначено наступні граничні терміни виконання робіт: розробка, подання на експертизи та отримання результатів експертиз робочої документації - 150 днів; виготовлення АКОГ, будівельно-монтажні роботи - 300 днів; пусконалагоджувальні роботи - 365 днів.

За наведених умов Договору суди виснували, що виконання робіт мало бути здійснено протягом 365 календарних днів з дати укладення Договору, тобто підрядник мав завершити роботи до 20.03.2024, у зв`язку з чим прострочення виконання робіт за Договором починається із наступного дня за днем закінчення виконання всіх робіт, тобто із 21.03.2024.

Однак, нарахування Оператором ГТС пені та штрафу за прострочення виконання Товариством робіт за Договором здійснено за період до 22.02.2024, тобто до початку настання прострочення виконання зобов`язання, у зв`язку з чим суди виснували відсутність правових підстав для стягнення заявлених штрафних санкцій.

Суди зазначили, що у розумінні положень цивільного законодавства договір спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто виникнення цивільного правовідношення, яке, у свою чергу, може включати певні права та обов`язки, виконання яких призводить до бажаного для сторін результату. Однак усі вони (права та обов`язки) не можуть охоплюватися предметом договору, оскільки можуть стосуватися як різноманітних умов договору, так і бути наслідком укладення договору, який є підставою їх виникнення. При цьому значення предмета договору може набувати основна дія (дії), що вчинятиметься сторонами і забезпечить досягнення мети договору.

На підтвердження правильності своєї позиції у справі в частині первісного позову, суди попередніх інстанцій послалися на подібний висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 18.02.2025 у справі № 910/3385/24.

Натомість Оператор ГТС не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, а також з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 18.02.2025 у справі № 910/3385/24, щодо застосування статей 837, 875 ЦК України у подібних правовідносинах, на який послалися суди в обґрунтування своїх висновків, у зв`язку з чим у якості підстави касаційного оскарження просить відступити від висновків Верховного Суду, викладених у зазначеній постанові.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, виключно якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 зазначеного Кодексу, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів для такого відступлення.

Принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) і стабільності. Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в подібних справах.

У пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v.United Kingdom) Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

Верховний Суд вважає за необхідне звернутися до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 та у постановах Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 910/8091/20, від 24.06.2021 у справі № 914/2614/13, де зазначено, що з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави - попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.

Верховний Суд відповідно до частини першої статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Отже, для відступу від правової позиції, раніше сформованої Верховним Судом, необхідно встановити, що існує об`єктивна необхідність такого відступу саме у конкретній справі.

Суд звертає увагу, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду, зокрема, є: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.

Отже, необхідність відступу від правових позицій Верховного Суду повинна мати тільки важливі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих суперечностей (помилок), що мають фундаментальне значення для правозастосування.

Відступленням від висновку є повна відмова Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизація попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16).

Водночас скаржник у касаційній скарзі у контексті приписів пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України вмотивовано не обґрунтував необхідності відступлення від висновку, викладеного в означених скаржником постановах Верховного Суду, а також не навів вагомих, вмотивованих, обґрунтованих та достатніх аргументів для такого відступлення.

За своїм змістом посилання скаржника на приписи пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України є загальними, абстрактними, містять ознаки формального характеру та незгоду з висновками судів попередніх інстанцій, які були зазначені в оскаржуваних у даній справі судових рішеннях.

Фактично викладені позивачем в касаційній скарзі доводи зводяться до власного суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, якими врегульовано спірні правовідносини, та власних заперечень скаржником висновків Верховного Суду, які (висновки) викладені у наведених скаржником постановах.

У контексті доводів скаржника та підстав касаційного оскарження Суд зазначає, що згідно з частиною першою статті 626, частиною першою статті 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Статтею 6 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Як предмет договору цивільно-правова теорія розуміє необхідні за цим договором дії, що призводять до бажаного для сторін результату, тобто такий результат визначає, про що саме домовилися сторони.

У розумінні положень цивільного законодавства договір спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто виникнення цивільного правовідношення, яке, у свою чергу, може включати певні права та обов`язки, виконання яких призводить до бажаного для сторін результату.

Суд у цьому аспекті зауважує, що за змістом статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов, до яких, серед іншого, віднесено умови про предмет договору.

Предмет договору визначається у момент його укладення, без нього не може існувати договору, а тому не може виникати зобов`язання; предмет договору має відображати головну сутність договору цього виду.

Зміст оскаржуваних судових рішень свідчить, що суди надали оцінку умовам Договору укладеного між сторонами спору та дійшли висновку про те, що у цій справі між сторонами виникли правовідносини у сфері виконання підрядних робіт на підставі укладеного Договору.

Так, статтею 837 ЦК України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

У розумінні наведеної норми основним предметом договору підряду є результат виконаних підрядником робіт.

Ухвалюючи судові рішення у цій справі, суди попередніх інстанцій встановили, що основним зобов`язанням підрядника за договором є надання передбачених у пункті 1.1 Договору послуг з ремонту і технічного обслуговування вимірювальних, випробувальних і контрольних приладів (Ремонт вузлів одоризації газу ГРС Миколаївського ЛВУМГ та Золотоніського ЛВУМГ). Водночас умовами Договору з урахуванням додатків до нього також визначено інші обов`язки підрядника у межах основного зобов`язання, зокрема, обстеження, розробка, подання на експертизи, усунення зауважень та отримання результатів експертиз робочої документації; виготовлення / придбання основних блоків та вузлів; будівельно-монтажні роботи; електромонтажні роботи; пусконалагоджувальні роботи.

Отже, проаналізувавши передбачені у конкретно цьому договорі підряду зобов`язання підрядника, суди дійшли заснованого на умовах договору та вимогах статей 638, 837 ЦК України висновку, що основним зобов`язанням підрядника є виконання усіх передбачених договором робіт, завершальною стадією яких є пусконалагоджувальні роботи, а результат підрядних робіт, зважаючи на предмет договору, - це закінчені роботи з ремонту відповідно до такого Договору.

Верховний Суд наголошує, що за змістом статей 13, 14 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановили суди, сторони в Договорі встановили, що виконання робіт мало бути здійснено протягом 365 календарних днів з дати укладення Договору, тобто підрядник мав завершити роботи до 20.03.2024.

Згідно зі статтями 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у разі стягнення неустойки (пені, штрафу).

За змістом частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 230 Господарського кодексу України (далі - ГК України) штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до абзацу 3 частини другої статті 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 % вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7 % цієї вартості.

За змістом частини четвертої статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Щодо покликань скаржника на помилковість висновків суду та безпідставність таких висновків з огляду на положення частини третьої статті 883 ЦК України, Суд зауважує таке.

Відповідно до частини другої статті 883 ЦК України за невиконання або неналежне виконання обов`язків за договором будівельного підряду підрядник сплачує неустойку, встановлену договором або законом, та відшкодовує збитки в повному обсязі.

Відповідно до положень частини третьої статті 883 ЦК України суми неустойки (пені), сплачені підрядником за порушення строків виконання окремих робіт, повертаються підрядникові у разі закінчення всіх робіт до встановленого договором граничного терміну.

У аспекті порушених у касаційній скарзі питань з посиланням на статті 230, 231 ГК України та статті 627, 837, 846, 875, 883 ЦК України, Верховний Суд наголошує, що ці норми при вирішенні питання застосування неустойки у разі прострочення підрядником виконання підрядних робіт / робіт за договором будівельного підряду є універсальними у правозастосуванні при вирішенні цієї категорії спорів, що підтверджується сталою та послідовною практикою Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018 у справі № 910/22058/17 та у постановах Верховного Суду від 23.07.2019 у справі № 911/2076/18, від 29.08.2019 у справі № 911/2454/18, від 12.09.2019 у справі № 911/2360/18, від 24.01.2020 у справі № 910/3362/18, від 25.02.2020 у справі № 910/3920/18, від 31.05.2022 у справі № 910/4235/20, а також від 18.02.2025 у справі № 910/3385/24, від якої просить відступити скаржник.

Отже, як правильно зазначили суди, за загальним правилом неустойка (штраф, пеня) за порушення строків виконання підрядних робіт застосовується у разі прострочення підрядником виконання підрядних робіт в цілому, а не за прострочення у виконанні окремих етапів робіт у межах основного зобов`язання, за відсутності прямої вказівки в умовах договору про можливість застосування неустойки щодо порушення строків виконання окремих етапів робіт.

Суд у контексті доводів касаційної скарги зауважує, що скаржник залишає поза увагою те, що, як встановлено судами, умови пункту 10.2 Договору не містять прив`язки до порушення підрядником окремих етапів робіт. Наведене свідчить про обґрунтованість висновків судів, що погоджені сторонами умови Договору в частині відповідальності підрядника за порушення строків виконання робіт не передбачали можливості стягнення неустойки за порушення строків виконання окремих етапів виконання робіт.

Водночас Суд зазначає, що доводи скаржника не містять належного обґрунтування необхідності відступити від зазначеного правового висновку. Суд також зазначає, що норма, закріплена в частині третій статті 883 ЦК України не змінює та не спростовує правовий висновок Верховного Суду, викладений у справі № 910/3385/24, з огляду на те, що не є нормою закону, яка передбачає сплату неустойки саме за порушення підрядником окремих етапів робіт, а врегульовує інші випадки.

При цьому позивач у касаційній скарзі у контексті положень пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України не наводить вагомих і достатніх аргументів, які б дійсно свідчили про обґрунтовану необхідність відступу від висновків Верховного Суду, викладених у означеній постанові, оскільки скаржником не доведено наявності причин для такого відступу (неефективність, помилковість, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість судового рішення; зміна суспільного контексту).

Враховуючи викладене вище, у межах цієї справи відсутні правові підстави для відступлення від висновку Верховного Суду, який викладений у постанові від 18.02.2025 у справі № 910/3385/24, оскільки скаржник вмотивовано не обґрунтував необхідність відступлення від означеного вище висновку Верховного Суду, як і не навів змістовного обґрунтування мотивів і причин такого відступлення, а також не навів вагомих та достатніх аргументів, які свідчили б про помилковість такого висновку.

Отже, судом касаційної інстанції відхиляються доводи скаржника через їх необґрунтованість щодо ухвалення судових рішень у цій справі з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд акцентує, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

Зі змісту судових рішень вбачається, що у справі, яка розглядається, суди першої та апеляційної інстанцій надали оцінку наданим сторонами доказам, якими вони обґрунтовують свої вимоги та/або заперечення і які мають значення для розгляду цього господарського спору, до переоцінки яких в силу приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

Колегія суддів бере до уваги доводи відповідача, викладені у відзиві на касаційну скаргу, у тій частині, яка узгоджується з викладеним у цій постанові.

Верховний Суд у прийнятті цієї постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватися лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у цій справі скаржник не зазначив й не обґрунтував.

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок і недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень, наявності яких скаржник у цій справі аргументовано не довів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

Згідно з частинами першою, другою статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи доводи касаційної скарги, межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи, викладені у касаційній скарзі не отримали свого підтвердження під час касаційного провадження, у зв`язку з чим підстави для скасування судових рішень попередніх інстанцій в оскаржуваній частині - відсутні.

У зв`язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалені судові рішення, суд покладає на скаржника витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 309, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2025 (в оскаржуваній частині) зі справи № 910/15007/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя І. Колос

Суддя Т. Малашенкова