ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2025 року Справа № 915/1008/24

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області, у складі судді Семенчук Н.О.,

за участю секретаря судового засідання Мавродій Г.В.,

за участі представників учасників справи:

прокурор Бескровна І.І.,

від позивача (представник позивача) в судове засідання не з`явився,

від відповідача-1 (представник відповідача-1) в судове засідання не з`явився,

від відповідача-2 (представник відповідача-2) в судове засідання не з`явився,

від відповідача-3 (представник відповідача-3) Сухаревський В.М., адвокат,

від відповідача-4 (представник відповідача-4) Сухаревський В.М., адвокат,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в режимі відеоконференції справу

за позовом: Миколаївської окружної прокуратури, вул. Бузький бульвар, 15, м. Миколаїв, 54006

електронна пошта:

в інтересах держави в особі: Галицинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, вул. Центральна, 1, с. Галицинове, Миколаївський район, Миколаївська область, 57286,

електронна пошта:

до відповідача-1: Миколаївської районної державної адміністрації, вул. Одеське шосе, 18-А, м. Миколаїв, 54036,

електронна пошта:

до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія», вул. Котарбінського Вільгельма, 17, кв.73, м. Київ, 04050,

до відповідача-3: Товариства з обмеженою відповідальністю «Облагротехсервіс», вул. Київська, 8, м. Вишневе, Бучанський район, Київська область, 08132,

до відповідача-4: Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський логістичний центр «Еталон», вул. Космонавтів, 89, м. Миколаїв, Миколаївська область, 54028,

про: витребування земельної ділянки.

Миколаївська окружна прокуратура в інтересах держави в особі Галицинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області звернулась до Господарського суду Миколаївської області зі сформованою в системі «Електронний суд» позовною заявою б/н від 22.08.2024 (вх. № 10104/24 від 22.08.2024), у якій визначала позивачем Галицинівську сільську раду Миколаївського району Миколаївської області, відповідачами: Миколаївську районну державну адміністрацію, Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Облагротехсервіс», та просила суд:

1. Усунути перешкоди власнику Галицинівській сільській раді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером :07:000:0691 шляхом визнання незаконним та скасування розпорядження Жовтневої районної державної адміністрації від 21.12.2007 № 931-р «Про продаж земельної ділянки».

2. Усунути перешкоди власнику Галицинівській сільській раді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером :07:000:0691 шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу № 1638 від 27.12.2007 посвідченого приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Красновою С.М.

3. Усунути перешкоди власнику Галицинівській сільській раді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером :07:000:0691 шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу № 777 від 13.03.2008 посвідченого приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Красновою С.М. з одночасним припиненням права приватної власності (запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 47498089 від 08.07.2022).

4. Усунути перешкоди власнику Галицинівській сільській раді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером :07:000:0691 шляхом зобов`язання ТОВ «ОБЛАГРОТЕХСЕРВІС» () повернути у власність територіальної громади в особі Галицинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області () земельну ділянку площею 1,7000 га з кадастровим номером :07:000:0691, розташовану в межах Галицинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області.

5. Стягнути з відповідачів на користь Миколаївської обласної прокуратури (, Банк ДКСУ м. Києва, р/р UA0000340) сплачений судовий збір за подачу позову.

6. Про день розгляду справи повідомити Миколаївську обласну прокуратуру.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що Миколаївською окружною прокуратурою виявлені порушення вимог законодавства при використанні земель водного фонду на території Галицинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області. Встановлено, що на підставі розпорядження Жовтневої (нині - Миколаївської) районної державної адміністрації (далі Жовтнева РДА) від 21.12.2007 № 931-р «Про продаж земельної ділянки» земельна ділянка площею 1,7000 га, рекреаційного призначення відчужена у приватну власність Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія» (далі - ТОВ «Лізингова компанія»). Підставою для прийняття указаного розпорядження став факт знаходження на земельній ділянці нерухомого майна (дом рибака «Лимани»), що на той час належало ТОВ «Лізингова компанія» на праві приватної власності, згідно договору купівлі-продажу від 10.09.2004 № 2040 та факт перебування земельної ділянки в оренді у відповідача. На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1638 від 27.12.2007, укладеного між Жовтневою РДА та ТОВ «Лізингова компанія» видано Держаний акт на право власності на земельну ділянку ЯГ № 618735 від 14.02.2008. А пізніше, на підставі договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки № 777 від 13.03.2008 укладеного між ТОВ «Лізингова компанія» та ВАТ «Київська обласна база матеріально-технічного і сервісного забезпечення «Облагротехсервіс» (нині ТОВ «ОБЛАГРОТЕХСЕРВІС») право власності на спірну земельну ділянку перейшло до останнього, що підтверджено державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №923267 від 15.05.2008. На підставі вказаного державного акту до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесені відомості про речове право № 47498089 від 08.07.2022.

Прокурор зазначає, що розпорядження Жовтневої РДА від 21.12.2007 № 931-р «Про продаж земельної ділянки» є незаконним, суперечить законодавству, оскільки воно прийняте із суттєвими порушеннями вимог Земельного та Водного кодексів України - з перевищенням повноважень органу виконавчої влади та передачею із державної у приватну власність земельної ділянки, надання якої у приватну власність чинним законодавством взагалі заборонено. Крім того, відведення у приватну власність земельної ділянки за рахунок земель водного фонду супроводжувалось фактичною незаконною зміною цільового призначення цієї ділянки всупереч вимогам ч. ч. 1, 2 ст. 20, ст. 122 ЗК України, що на переконання прокурора є підставою для його скасування.

Крім того, позивач зазначає, що на підставі указаного вище розпорядження між Жовтневою РДА та ТОВ «Лізингова компанія» укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки з кадастровим номером :07:000:0691 № 1638 від 27.12.2007 (Держаний акт на право власності на земельну ділянку ЯГ № 618735 від 14.02.2008). А пізніше, на підставі договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки № 777 від 13.03.2008 укладеного між ТОВ «Лізингова компанія» та ВАТ «Київська обласна база матеріально-технічного і сервісного забезпечення «Облагротехсервіс» (нині ТОВ «ОБЛАГРОТЕХСЕРВІС») право власності на спірну земельну ділянку перейшло до останнього, що підтверджено Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №923267 від 15.05.2008. Як вважає прокурор, з огляду на це, договори купівлі-продажу від № 1638 від 27.12.2007 та № 777 від 13.03.2008 згідно із ст. ст. 21, 202, ч. ч. 1, 2 ст. 203, ст. 215 ЦК України, ст. 152 ЗК України підлягають визнанню недійсними.

За таких обставин, на переконання прокурора належним та ефективним способом захисту порушених інтересів Галицинівської територіальної громади є усунення перешкод власнику у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером :07:000:0691 шляхом визнання незаконним та скасування розпорядження Жовтневої РДА від 21.12.2007 № 931-р, визнання недійсними договорів купівлі-продажу № 1638 від 27.12.2007 та № 777 від 13.03.2008 та зобов`язання ТОВ «ОБЛАГРОТЕХСЕРВІС» повернути вказану вище земельну ділянку належному власнику територіальній громаді в особі Галицинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 27.08.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 26.09.2024 о 13:30. Встановлено для сторін процесуальні строки для подання заяв по суті справи.

25.09.2024 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Облагротехсервіс» надійшла сформована в системі «Електронний суд» заява б/н від 25.09.2024 (вх. № 11495/24 від 25.09.2024) про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 26.09.2024, яку занесено до протоколу судового засідання відкладено підготовче засідання на 24.10.2024 о 14:00

27.09.2024 до суду від Миколаївської районної державної адміністрації надійшла сформована в системі «Електронний суд» заява б/н від 27.09.2024 (вх. № 11608/24 від 27.09.2024) про розгляд справи без участі представника відповідача-1 за наявними в справі матеріалами.

02.10.2024 до суду від Галицинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області надійшла заява № 708-02-54 від 30.09.2024 про розгляд справи без участі позивача. За змістом вказаної заяви сільська рада також повідомляє суд про те, що підтримує вимоги, викладені в позовній заяві в повному обсязі та просить їх задовольнити.

09.10.2024 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Облагротехсервіс» надійшла сформована в системі «Електронний суд» заява б/н від 09.10.2024 (вх. № 12153/24 від 09.10.2024) про розгляд справи в режимі відеоконференції, на яку суд відреагував ухвалою від 14.10.2024.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 24.10.2024, яку занесено до протоколу судового засідання, продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів у відповідності до ст. 177 ГПК України та відкладено підготовче засідання на 26.11.2024 о 14:00

23.10.2024 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Облагротехсервіс» надійшла сформована в системі «Електронний суд» заява б/н від 23.10.2024 (вх. № 12869/24 від 23.10.2024), в якій відповідач-3 просить суд оголосити у справі перерву з метою надання можливості Позивачу подати до Господарського суду Миколаївської області заяву про заміну первісного відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Облагротехсервіс» належним відповідачем.

24.10.2024 до суду від прокурора у справі надійшло клопотання б/н від 24.10.2024 (вх. № 12948/24) про відкладення судового засідання.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 24.10.2024, яку занесено до протоколу судового засідання, продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів у відповідності до ст. 177 ГПК України та відкладено підготовче засідання на 26.11.2024 о 14:00.

12.11.2024 прокурор через систему «Електронний суд» надав заяву (вх.№14045/24 від 12.11.2024) в якій просить суд залучити Товариство з обмеженою відповідальністю «Миколаївський логістичний центр «Еталон» (, вул. Космонавтів, 89, м. Миколаїв, Миколаївський район, Миколаївська область, 54028) до участі у справі №915/1008/24, як співвідповідача. Просить позовну вимогу щодо усунення перешкоди власнику Галицинівській сільській раді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером :07:000:0691 шляхом зобов`язання повернути у власність територіальної громади в особі Галицинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області () земельну ділянку площею 1,7000 га з кадастровим номером :07:000:0691, розташовану в межах Галицинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області вважати адресованою Товариству з обмеженою відповідальністю «МИКОЛАЇВСЬКИЙ ЛОГІСТИЧНИЙ ЦЕНТР «ЕТАЛОН» ().

В обґрунтування зазначав, що на підставі розподільчого балансу №б/н від 17.07.2024 ТОВ «ОБЛАГРОТЕХСЕРВІС» відчужено спірну земельну ділянку шляхом виділу ТОВ «МИКОЛАЇВСЬКИЙ ЛОГІСТИЧНИЙ ЦЕНТР «ЕТАЛОН». 02.10.2024 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесені відповідні зміни про право власності №56973465.

13.11.2024 до суду від Миколаївської окружної прокуратури надійшла сформована в системі «Електронний суд» заява б/н від 12.11.2024 (вх. № 14069/24 від 13.11.2024) про забезпечення позову, в якій заявник просив суд вжити заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно земельну ділянку з кадастровим номером :07:000:0691 площею 1,7000 га, розташовану в межах Галицинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, право власності на яку, 02.10.2024 зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №56973465.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 15.11.2024 розгляд заяви б/н від 12.11.2024 (вх. № 14069/24 від 13.11.2024) Миколаївської окружної прокуратури про забезпечення позову призначено на 26.11.2024 о 14:00

15.11.2024 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Облагротехсервіс» надійшла сформована в системі «Електронний суд» заява б/н від 15.11.2024 (вх. № 14273/24 від 15.11.2024) про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, яку суд задовольнив ухвалою від 19.11.2024.

26.11.2024 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Облагротехсервіс» надійшла сформована в системі «Електронний суд» заява б/н від 26.11.2024 (вх. № 14803/24 від 26.11.2024), в якій заявник просив суд, зокрема:

1. Здійснювати розгляд справи у судовому засіданні 26 листопада 2024 року о 14 год. 00 хв. без участі представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Облагротехсервіс».

2. Вирішити питання про залучення до справи належного відповідача власника земельної ділянки з кадастровим номером :07:000:0691, що знаходиться в межах Лиманівської с/р Вітовського р-ну, Миколаївської області.

У зв`язку з перебуванням судді Семенчук Н.О. на навчанні, підготовче засідання у справі № 915/1008/24 призначене на 26.11.2024 о 14:00 не відбулось.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 28.11.2024 ухвалено розглянути справу № 915/1008/24 поза межами строку, встановленого ч. 3 ст. 177 ГПК України, у розумний строк. Повідомлено учасників справи, що підготовче засідання та розгляд заяви б/н від 12.11.2024 (вх. № 14069/24 від 13.11.2024) Миколаївської окружної прокуратури про забезпечення позову у справі № 915/1008/24 відбудеться 18.12.2024 о 14:00.

03.12.2024 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Облагротехсервіс» надійшла сформована в системі «Електронний суд» заява б/н від 02.12.2024 (вх. № 15167/24 від 03.12.2024) про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, яку суд задовольнив ухвалою від 06.12.2024.

18.12.2024 представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Облагротехсервіс» до суду надав телефонограму (вх. № 16007/24 від 18.12.2024), згідно якої просить суд розгляд справи призначений на 18.12.2024 здійснювати без участі представника у засіданні.

Ухвалою суду від 18.12.2024 було задоволено заяву №б/н від 12.11.2024 (вх.№14069/24 від 13.11.2024) Миколаївської окружної прокуратури про забезпечення позову; вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно земельну ділянку з кадастровим номером :07:000:0691 площею 1,7000 га, розташовану в межах Галицинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, право власності на яку, 02.10.2024 зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №56973465.

Також ухвалою суду від 18.12.2024 було задоволено заяву прокурора про залучення до участі у справі співвідповідача (вх. №14045/24 від 12.11.2024); залучено до участі у справі в якості співвідповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Миколаївський логістичний центр «Еталон»; постановлено розглянути справу №915/1008/24 поза межами встановленого Господарським процесуальним кодексом України строку у «розумний строк»; відкладено підготовче засідання на 16.01.2005 о 12:30.

24.12.2024 до суду від Миколаївської окружної прокуратури надійшла сформована в системі «Електронний суд» заява б/н від 23.12.2024 (вх. № 16238/24 від 24.12.2024), з якою заявником надано суду докази направлення копії позовної заяви з долученими до неї документами Товариству з обмеженою відповідальністю «Миколаївський логістичний центр «Еталон».

24.12.2024 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Облагротехсервіс» надійшла сформована в системі «Електронний суд» заява б/н від 24.12.2024 (вх. № 16254/24 від 24.12.2024) про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, на яку суд задовольнив ухвалою від 30.12.2024.

26.12.20242024 до суду від Миколаївської окружної прокуратури надійшла сформована в системі «Електронний суд» заява б/н від 25.12.2024 (вх. № 16330/24 від 26.12.2024), в якій заявником уточнено позовні вимоги, з урахуванням залучення до участі у справі співвідповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський логістичний центр «Еталон».

14.01.2025 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський логістичний центр «Еталон» надійшов сформований в системі «Електронний суд» відзив б/н від 14.01.2025 (вх.№533/25 від 14.01.2025), в якому відповідач-4 проти позовних вимог заперечує та просить суд відмовити прокурору у задоволенні позову.

Заперечення відповідача-4, викладені у відзиві ґрунтуються, зокрема, на тому, що прокурором обрано неналежний спосіб захисту. Так, товариство вказує, що оскільки прокуратура намагається позбавити відповідача-4 права власності на земельну ділянку, яка знаходиться під будівлями (та допоміжними будівлями) які належать відповідачу-4, ефективним способом захисту є подання віндикаційного позову з метою саме витребування земельної ділянки, оскільки усунення перешкод в користуванні та розпорядженні спірною земельною не ефективним способом захисту, так як користування та розпорядження органом місцевого самоврядування земельною ділянкою, на якій розташоване нерухоме майно, право власності на яке зареєстровано за відповідачем-4 є неможливим.

Крім того, відповідач-4 зазначає про порушення свого права на мирне володіння майном. Так, товариство зазначає, що враховуючи викладене самі по собі допущені органами публічної влади порушення не можуть бути безумовною підставою для повернення спірного майна державі в порушення права власності добросовісних набувачів, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки осіб, яким земельна ділянка була передана у власність. Отже, відповідач, який діяв добросовісно, виконував всі передбачені законодавством дії щодо отримання у власність земельної ділянки, не повинен нести відповідальність за помилки, допущені органами державної влади, якщо такі були, при відведенні земельної ділянки.

Відповідач-4 звертає увагу суду на те, що в правоустановчих документах та витягах із ДЗК на спірну земельну ділянку, виданих відповідачу-3 та відповідачу-4 не вказано про те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду, також не наведені обмеження в її використанні як прибрежної захисної смуги. Згідно Акту від 12.05.2008 року Про відновлення меж земельної ділянки в натурі та передачу і прийом межових знаків на зберігання відповідачу-3 передані на зберігання межові знаки в кількості 23 шт., що є неможливим як би земельна ділянка відносилась до земель водного фонду. При огляді земельної ділянки станом на дату її продажу Жовтневою РДА об`єктивно було встановлено, що зазначена земельна знаходиться не менше ніж у 20 метрах від урізу води. Таким чином, віідповідач-4 наголошує, що ВАТ «Облагротехсервіс» та ТОВ «Миколаївський логістичний центр «Еталон» є добросовісними набувачами спірної земельної ділянки.

У зв`язку з перебуванням судді Семенчук Н.О. на лікарняному, підготовче засідання у справі № 915/1008/24 призначене на 16.01.2025 не відбулось.

16.01.2025 до суду від Миколаївської районної державної адміністрації надійшла сформована в системі «Електронний суд» заява б/н від 16.01.2025 (вх. № 620/25 від 16.01.2025) про розгляд справи без участі представника відповідача-1 за наявними в справі матеріалами.

20.01.2025 до суду від Миколаївської окружної прокуратури надійшла сформована в системі «Електронний суд» відповідь на відзив б/н від 17.01.2025 (вх. № 776/25 від 20.01.2025), в якій заявник не погоджується з доводами відповідача, викладеними у відзиві, та наполягає на задоволенні позову в повному обсязі.

22.01.2025 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський логістичний центр «Еталон» надійшли сформовані в системі «Електронний суд» заперечення б/н від 22.01.2025 (вх. № 971/25 від 22.01.2025) на відповідь на відзив, в якій заявник заперечує проти аргументів прокурора.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 27.01.2025 повідомлено учасників справи № 915/1008/24 про те, що підготовче засідання відбудеться 18.02.2025.

28.01.2025 до суду від Миколаївської районної державної адміністрації надійшла сформована в системі «Електронний суд» заява б/н від 27.01.2025 (вх. № 1221/25 від 28.01.2025) про розгляд справи без участі представника відповідача-1 за наявними в справі матеріалами.

03.02.2025 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський логістичний центр «Еталон» надійшла сформована в системі «Електронний суд» заява б/н від 31.01.2025 (вх. № 1569/25 від 03.02.2025) про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, яку суд задовольнив ухвалою від 07.02.2025.

Ухвалою суду від 18.02.2025, яку занесено до протоколу судового засідання, відкладено підготовче засідання на 04.03.2025 о 14:00.

25.02.2025 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський логістичний центр «Еталон» надійшла сформована в системі «Електронний суд» заява б/н від 25.02.2025 (вх. № 2848/25 від 25.02.2025) про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, яку суд задовольнив ухвалою від 26.02.2025.

26.02.2025 до суду від Миколаївської районної державної адміністрації надійшла сформована в системі «Електронний суд» заява б/н від 26.02.2025 (вх. № 2899/25 від 26.02.2025) про розгляд справи без участі представника відповідача-1 за наявними в справі матеріалами.

26.02.2025 до суду від Галицинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області надійшла заява № 178-02-54 від 25.02.2025 (вх. № 2941/25 від 26.02.2025) про розгляд справи без участі позивача.

03.03.2025 до суду від Миколаївської окружної прокуратури надійшла сформована в системі Електронний суд» заява б/н від 28.02.2025 (вх. № 3103/25 від 03.03.2025), в якій заявник просить суд долучити до матеріалів справи № 915/1008/24 вказане пояснення та «Технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують користування земельною ділянкою ТОВ «Лізингова компанія» на умовах оренди терміном на 10 років для рекреаційного призначення (розміщення дома рибака «Лимани») в межах території Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області» (№ 2005МФ19МКВІ000283), інформацію з сайту Національної кадастрової системи про державну реєстрацію земельної ділянки, витяг з ДЗК на спірну земельну ділянку, відповідь ГУ Держгеокадасту в Миколаївській області від 26.02.2025.

04.03.2025 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський логістичний центр «Еталон» надійшло клопотання б/н від 04.03.2025 (вх. № 3274/25 від 04.03.2025) про відкладення розгляду справи.

Ухвалою суду від 04.03.2025, яку занесено до протоколу судового засідання, за клопотанням відповідача-4, підготовче засідання відкладено на 25.03.2025 о 14:40.

07.03.2025 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський логістичний центр «Еталон» надійшла сформована в системі «Електронний суд» заява б/н від 07.03.2025 (вх. № 3527/25 від 07.03.2025) про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, яку суд задовольнив ухвалою від 18.03.2025.

11.03.2025 до суду від Миколаївської окружної прокуратури надійшли сформовані в системі «Електронний суд» пояснення б/н від 11.03.2025 (вх.№3775/25 від 11.03.2025), за змістом яких прокурор зазначає, зокрема, про те, що на момент відведення земельної ділянки, вже були наявні підтвердження знаходження її в прибережній водозахисній смузі Бузького лиману, отже, земельна ділянка могла бути надана лише у користування, а рішення про надання її у приватну власність та подальші відчуження є незаконними.

17.03.2025 до суду від Галицинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області надійшла заява № 212-02-54 від 05.03.2025 (вх. № 4019/25 від 17.03.2025) про розгляд справи без участі позивача. За змістом вказаної заяви сільська рада також повідомляє суд про те, що підтримує вимоги, викладені в позовній заяві в повному обсязі та просить їх задовольнити.

25.03.2025 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський логістичний центр «Еталон» надійшли сформовані в системі «Електронний суд» додаткові пояснення б/н від 25.03.2025 (вх.№4597/25 від 25.03.2025).

Ухвалою суду від 25.03.2025, яку занесено до протоколу судового засідання, у відповідності до ст.177, 182, 185 ГПК України закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.04.2025 о 15:00.

07.04.2025 до суду від Галицинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області надійшла заява № 331-02-54 від 03.04.2025 (вх. № 5263/25 від 07.04.2025) про розгляд справи без участі позивача.

11.04.2025 до суду від Миколаївської окружної прокуратури надійшло сформоване в системі «Електронний суд» клопотання б/н від 11.04.2025 (вх. № 5592/25 від 11.04.2025), в якому заявник просить суд з метою забезпечення всебічності, повноти та об`єктивності вирішення спору, врахування всіх доказів по справі і доводів сторін, забезпечення прав сторін на участь у вчиненні процесуальних дій, з метою дотримання всіх процесуальних прав та забезпечення виконання всіх процесуальних обов`язків учасників процесу, повернути справу №915/1008/24 на стадію підготовчого провадження для вирішення питання щодо зміни позовних вимог.

15.04.2025 до суду від Миколаївської окружної прокуратури надійшла сформована в системі «Електронний суд» заява б/н від 15.04.2025 (вх.№5739/25 від 15.04.2025), в якій просить суд прийняти до провадження у справі №915/1008/24 заяву про зміну предмету позову та розглянути наступні позовні вимоги:

« 1. Витребувати на користь територіальної громади в особі Галицинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області () ТОВ «МИКОЛАЇВСЬКИЙ ЛОГІСТИЧНИЙ ЦЕНТР «ЕТАЛОН» () земельну ділянку площею 1,7000 га з кадастровим номером :07:000:0691, розташовану в межах Галицинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області.

2. Стягнути з відповідача на користь Миколаївської обласної прокуратури (, Банк ДКСУ м. Києва, р/р UA0000340) сплачений судовий збір за подачу позову».

В обґрунтування вказаної заяви прокурор посилається на те, що 09.04.2025 набрав чинності Закон України від 12.03.2025 № 4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилання захисту прав добросовісного набувача». Вказаним законом зокрема доповнено ст. 391 ЦК України частиною другою такого змісту: « 2. Якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу». Ці законодавчі зміни, які суттєво впливають на застосування судом та учасниками процесу способу захисту, є виключними та не залежать від волі сторін, у тому числі прокурора.

Прокурор наполягає, що ТОВ «МИКОЛАЇВСЬКИЙ ЛОГІСТИЧНИЙ ЦЕНТР «ЕТАЛОН» могло і повинно було розуміти, що ця ділянка належить до земель водного фонду, і її отримання у власність є неможливим в силу імперативних вимог законодавства України. За таких обставин неможливо виснувати про те, що втручання у право власності на земельні ділянки, які ТОВ «МИКОЛАЇВСЬКИЙ ЛОГІСТИЧНИЙ ЦЕНТР «ЕТАЛОН» за добросовісної поведінки не могло отримати, є для нього надмірним тягарем. ТОВ «МИКОЛАЇВСЬКИЙ ЛОГІСТИЧНИЙ ЦЕНТР «ЕТАЛОН», як правонаступник прав та обов`язків ТОВ «ОБЛАГРОТЕХСЕРВІС», усвідомлювало ризики набуття земельної ділянки водного фонду, що входить у нормативно визначену межу прибережної захисної смуги Бузького лиману у приватну власність, отже, мало можливість відмовитись від її набуття (придбання).

Враховуючи викладене та зміни у законодавстві щодо належного способу захисту порушених інтересів держави у правовідносинах, де органом державної влади або органом місцевого самоврядування, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, що відбулася вже після пред`явлення прокурором позову у справі №915/1008/24, на переконання прокурора, наявні підстави для зміни предмету позову у цій справі.

16.04.2025 до суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Облагротехсервіс» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський логістичний центр «Еталон» надійшло сформоване в системі «Електронний суд» клопотання б/н від 16.04.2025 (вх.№5772/25 від 16.04.2025), в якому заявник не заперечує проти задоволення заяви прокурора про повернення до стадії підготовчого провадження у справі №915/1008/24, просить встановити строк для подачі заперечень на заяву про зміну предмета позову та відкласти розгляд справи.

Ухвалою суду від 16.04.2025, яку занесено до протоколу судового засідання, відкладено судове засідання на 22.05.2025 о 14:00.

22.04.2025 до суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Облагротехсервіс» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський логістичний центр «Еталон» надійшов сформований в системі «Електронний суд» відзив б/н від 21.04.2025 (вх.№6014/25 від 22.04.2025) на заяву прокурора про зміну предмета позову, за змістом якого заявник зазначає, що заява про зміну предмету позову та позовна заява не підлягає задоволенню.

Представник зазначає, що належним позивачем по справі № 915/1008/24 може бути власник майна або титульний володілець. Статусу власника або титульного володільця зазначена як позивач Галицинівська сільська рада Миколаївського району Миколаївської області не набула. Заявник стверджує, що документами, наявними у справі № 915/1008/24 підтверджується, що спірна земельна ділянка ніколи не перебувала у комунальній власності Позивача Галицинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, на момент її формування як об`єкт власності вона перебувала у державній власності, після її продажу на підставі розпорядження Жовтневої районної державної адміністрації від 21.12.2007 № 931-р право власності на неї перейшло до ТОВ «Лізингова компанія».

Представник наголошує, що відповідач, який діяв добросовісно, виконував всі передбачені законодавством дії щодо отримання у власність земельної ділянки, не повинен нести відповідальність за помилки, допущені органами державної влади, якщо такі були, при відведенні земельної ділянки.

Крім того, посилаючись на те, що 09 квітня 2025 року набув чинності Закон № 4292-IX від 12.03.2025 року «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», представник зазначає, що держава регламентувала порядок звернення органів державної влади, органів місцевого самоврядування та прокурорів до суду з позовами, направленими на вилучення майна з приватної власності інших осіб, шляхом визначення спеціального порядку звернення, що включає забезпечення прав відповідача через внесення депозиту у розмірі вартості майна, який буде спрямований на відшкодування вартості майна в разі задоволення позову. Подавши до суду Заяву про зміну предмету позову №б/н від 15.04.2025 року, представником Прокуратури не надано доказів проведення оцінки спірної земельної ділянки з метою визначення ринкової вартості спірної земельної ділянки на момент подання до суду позовної заяви та як наслідок ціни позову. Також Заявником чи Позивачем по справі (неналежним) не внесено на депозитний рахунок Господарського суду Миколаївської області коштів у розмірі ринкової вартості майна (спірної земельної ділянки).

Також у відзиві представник відповідача-3 та відповідача-4 заявив про застосування позовної давності у справі, вказуючи про те, що імперативними нормами Закону № 4292-IX встановлено преклюзивний строк позовної давності для витребування у комунальну чи державну власність майна у добросовісного набувача - 10 років. Таким чином, перебіг строку позовної давності у справі №915/1008/24 закінчився 15 березня 2018 року.

25.04.2025 до суду від Галицинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області надійшла заява № 395-02-54 від 24.04.2025 (вх. № 6224/25 від 25.04.2025) про розгляд справи без участі позивача.

28.04.2025 до суду від Галицинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області надійшла сформована в системі «Електронний суд» заява б/н від 28.04.2025 (вх. № 6372/25 від 28.04.2025) про розгляд справи без участі позивача.

07.05.2025 до суду від Миколаївської окружної прокуратури надійшли сформовані в системі «Електронний суд» пояснення б/н від 07.05.2025 (вх. № 6968/25 від 07.05.2025).

15.05.2025 до суду від Миколаївської окружної прокуратури надійшли заперечення б/н від 14.05.2025 (вх. № 7367/25 від 14.05.2025) на заяву представника ТОВ «ОБЛАГРОТЕХСЕРВІС» та ТОВ «МИКОЛАЇВСЬКИЙ ЛОГІСТИЧНИЙ ЦЕНТР «ЕТАЛОН» про застосування строків позовної давності, в якій заявник вказує на необхідність поновлення інтересів територіальної громади, поза волею якої незаконно передано у приватну власність ділянку, що розташована у прибережній захисній смузі Бузького лиману та відноситься до земель загального користування, щодо яких існує пряма законодавча заборона на перехід із комунальної власності у приватну, та з огляду на відсутність у прокурора законодавчого обов`язку тотального нагляду за розпорядженням землями міста, сталу судову практику щодо захисту земель водного фонду упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця, зміни законодавства, які відбулись вже після подання позову до суду, просить суд визнати причини пропуску строку звернення до суду з цим позовом поважними.

15.05.2025 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський логістичний центр «Еталон» надійшли сформовані в системі «Електронний суд» заперечення б/н від 14.05.2025 (вх. № 7381/25 від 15.05.2025) до пояснень представника прокуратури від 07.05.2025.

20.05.2025 до суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Облагротехсервіс» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський логістичний центр «Еталон» надійшли сформовані в системі «Електронний суд» заперечення б/н від 19.05.2025 (вх. № 7638/25 від 20.05.2025) до заяви представника прокуратури від 14.05.2025.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 22.05.2025 повернуто справу № 915/1008/24 на стадію підготовчого провадження зі стадії розгляду справи по суті. Заяву прокурора від 15.04.2025 (вх.№5739/25 від 15.04.2025) про зміну предмету позову прийнято до розгляду. Ухвалено розглянути справу № 915/1008/24 поза межами встановленого Господарським процесуальним кодексом України строку у «розумний строк» та відкладено підготовче засідання на 16.06.2025 о 14:00.

27.05.2025 до суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Облагротехсервіс» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський логістичний центр «Еталон» надійшла сформована в системі «Електронний суд» заява б/н від 27.05.2025 (вх. № 8015/25 від 27.05.2025), яку суд задовольнив ухвалою від 02.06.2025.

04.06.2025 до суду від Миколаївської районної державної адміністрації надійшла сформована в системі «Електронний суд» заява б/н від 04.06.2025 (вх. № 8462/25 від 04.06.2025) про розгляд справи без участі представника відповідача-1 за наявними в справі матеріалами.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 16.06.2025, яку занесено до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 29.07.2025 о 10:00.

27.06.2025 до суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Облагротехсервіс» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський логістичний центр «Еталон» надійшла сформована в системі «Електронний суд» заява б/н від 27.06.2025 (вх. № 9665/25 від 27.06.2025), яку суд задовольнив ухвалою від 02.07.2025.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 29.07.2025, яку занесено до протоколу судового засідання, розгляд справи по суті було відкладено на 14.08.2025 о 12:30.

Про час та місце проведення судового засідання учасники справи були повідомлені відповідною ухвалою.

05.08.2025 до суду від Галицинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області надійшла заява № 746-02-54 від 01.08.2025 (вх. № 6224/25 від 05.08.2025) про розгляд справи без участі позивача.

Прокурор у судовому засіданні 14.08.2025 позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача-3 та відповіача-4 проти задоволення позовних вимог заперечував, просив суд в позові відмовити.

Інші учасники справи в судове засідання 14.08.2025 не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлені.

У судовому засіданні 14.08.2025 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши в судових засіданнях прокурора у справі та представника відповідача-3 та відповідача-4, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив таке.

10.09.2004 між Відкритим акціонерним товариством «Астра-Транс», як продавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія», як покупцем, був укладений Договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до предмету якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Продавець зобов`язується передати у власність Покупцю належне йому на праві власності нерухоме майно базу відпочинку «Лиман», а Покупець зобов`язується прийняти зазначене нерухоме майно та сплатити за нього ціну у розмірі та на умовах, визначених розділом 2 цього Договору. Нерухоме майно - база відпочинку «Лиман» , що відчужується за цим договором, складається з: цегляна більярдна літ «А», цегляна адмінбудівля літ «Б», цегляний будинок відпочинку літ «В», цегляний будинок відпочинку літ «Г», цегляний будинок відпочинку літ «Д», цегляний будинок відпочинку літ «Е», цегляний будинок відпочинку літ «Ж», цегляний будинок відпочинку літ «З», цегляний будинок відпочинку літ «К», цегляний будинок відпочинку літ «Л», цегляний будинок відпочинку літ «М», цегляний будинок відпочинку літ «Н», цегляний будинок відпочинку літ «О», цегляна столова літ «П», металева душева літ «Р», металева душева літ «С», цегляна вбиральня літ «У», огорожі №49-59, 65, споруди. №60-64, І-ІІІ, та розташована за адресою: село Лупареве Жовтневого району Миколаївської області, вулиця Набережна, №64 (шістдесят чотири). Нерухоме майно, що продається за цим Договором, належить Продавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області 01 вересня 2004року, зареєстрованого Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 01 вересня 2004року в книзі 5 за №70, реєстраційний номер 7254110 згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Миколаївським МБТІ 01 вересня 2004року за №4599501.

Вказаний договір купівлі-продажу нерухомого майна оформлений на бланках ВВМ № 411013 та ВВМ № 411014, скріплений підписами та печатками продавця та покупця, а також посвідчений приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Красновою C.M. та зареєстрований в реєстрі за № 2040.

21.12.2007 Жовтневою районною державною адміністрацією Миколаївської області прийнято розпорядження № 931-р «Про продаж земельної ділянки», яким, зокрема, вирішено продати ТОВ «Лізингова компанія» земельну ділянку площею 1,7 га на якій розташоване нерухоме майно, що належить йому на праві власності (договір купівлі-продажу нерухомого майна, серія ВВМ за № 411013 від 10 вересня 2004 року) розташовану в межах території Лиманівської сільської ради, які знаходяться у нього в тимчасовому користуванні на підставі договору оренди земельної ділянки від 30 січня 2006 року за № 90602570.

На підставі вказаного розпорядження Жовтневої районної державної адміністрації № 931-р від 21.12.2007 «Про продаж земельної ділянки» земельна ділянка площею 1,7000 га була відчужена у приватну власність Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія».

Так, 27.12.2007 між Жовтневою районною державною адміністрацією Миколаївської області, як продавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія», як покупцем, був укладений Договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до предмету якого згідно розпорядження Жовтневої районної державної адміністрації від 21 грудня 2007 року № 931-р Продавець зобов`язується передати у власність Покупця земельну ділянку площею 1,70 га (один цілий сімдесятих сотих) гектарів, кадастровий номер якої :07:000:0691, розташовану за в межах території Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області. Земельна ділянка, зазначена в п.1.1, продається для рекреаційного призначення - розміщення дома рибака «Лимани», належного Покупцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Красновою C.M. 10 вересня 2004року за р.№2040 та зареєстрованого Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації та реєстрі прав власності на нерухоме майно 16 вересня 2004року в книзі 5 за номером 70, реєстраційний №7254110, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Миколаївським МБТІ 16 вересня 2004року за №4758896.

Вказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки скріплений підписами та печатками продавця та покупця, а також посвідчений приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Красновою C.M. та зареєстрований в реєстрі за № 1638.

До матеріалів справи також надано копію витягу з Державного реєстру правочинів за № 5258329 від 27.12.2007, зі змісту якого вбачається наявність відомостей про відповідний правочин у в реєстрі (номер правочину 2616868).

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27.12.2007, укладеного між Жовтневою районною державною адміністрацією Миколаївської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія» видано Держаний акт на право власності на земельну ділянку ЯГ № 618735 від 14.02.2008.

13.03.2008 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія», як продавцем, та Відкритим акціонерним товариством «Київська обласна база матеріально-технічного і сервісного забезпечення «Облагротехсервіс», як покупцем, був укладений Договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до предмету якого Продавець зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти у власність та сплачує визначену у п. 1.3. цього Договору ціну за базу відпочинку «Лиман», яка розташована в с. Лупареве Жовтневого району Миколаївської області по вулиці Набережна під номером 64.

Вказаний договір купівлі-продажу нерухомого майна оформлений на бланках ВКІ № 449936 та ВКІ № 449937, скріплений підписами та печатками продавця та покупця, а також посвідчений приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Красновою C.M. та зареєстрований в реєстрі за № 775.

Також 13.03.2008 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія», як продавцем, та Відкритим акціонерним товариством «Київська обласна база матеріально-технічного і сервісного забезпечення «Облагротехсервіс», як покупцем, був укладений Договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до предмету якого Продавець зобов`язується передати у власність Покупця земельну ділянку площею 1,70 га (один цілий сімдесятих сотих) гектарів, кадастровий номер якої :07:000:0691, розташовану в межах території Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області. Земельна ділянка, зазначена в п.1.1, продається для рекреаційного призначення - розміщення дома рибака «Лимани». Земельна ділянка, що відчужується за цим договором, належить на праві власності Покупцеві на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку ЯГ №618735, виданого Жовтневою районною державною адміністрацією Миколаївської області 14 лютого 2008року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів про право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №17.

Вказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки скріплений підписами та печатками продавця та покупця, а також посвідчений приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Красновою C.M. та зареєстрований в реєстрі за № 777.

До матеріалів справи також надано копію витягу з Державного реєстру правочинів за № 5588534 від 13.03.2008, зі змісту якого вбачається наявність відомостей про відповідний правочин у в реєстрі (номер правочину 2753421).

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13.03.2008, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія» та Відкритим акціонерним товариством «Київська обласна база матеріально-технічного і сервісного забезпечення «Облагротехсервіс» видано Держаний акт на право власності на земельну ділянку ЯЕ №923267 від 15.05.2008.

На підставі вказаного державного акту до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесені відомості про речове право № 47498089 від 08.07.2022.

У подальшому, Відкритим акціонерним товариством «Київська обласна база матеріально-технічного і сервісного забезпечення «Облагротехсервіс» змінено організаційно-правову форму з відкритого акціонерного товариства на товариство з обмеженою відповідальністю.

17.07.2024 Товариством з обмеженою відповідальністю «Облагротехсервіс» було оформлено Розподільчий баланс з передачі частини майна, прав обов`язків до створеного шляхом виділу Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський логістичний центр «Еталон».

Зі змісту наданих до матеріалів справи витягів з Державного реєстру речових прав вбачається, що станом на 04.10.2024 право власності на об`єкт нерухомого майна базу відпочинку «Лиман», розташовану за адресою Миколаївська обл., Миколаївський р-н, с. Лупареве, вул. Набережна, буд. 64, а також на земельну ділянку з кадастровим номером :07:000:0691 зареєстроване за Товариством з обмеженою відповідальністю «Миколаївський логістичний центр «Еталон», (дата державної реєстрації 02.10.2024, номер відомостей про речове право 56973390 та 56973465 відповідно). Розподільчий баланс від 17.07.2024 зазначений як документ, поданий для державної реєстрації відповідних речових прав.

Прокурор зазначає, що розпорядження Жовтневої районної державної адміністрації № 931-р від 21.12.2007 «Про продаж земельної ділянки» є незаконним, суперечить вимогам Земельного та Водного кодексів України, порушує інтереси держави, що є підставою для визнання його незаконними та скасування.

Крім того, на переконання прокурора, незаконність вказаного розпорядження вказує на недійсність укладених у подальшому договорів купівлі-продажу земельної ділянки, та свідчить про наявність підстав для витребування спірної земельної ділянки із володіння відповідача-4 на користь позивача.

Так, прокурор посилається на те, що згідно даних Національної кадастрової системи Державного земельного кадастру із застосуванням шарів «Гідрографія», «Умовна прибережна захисна смуга», до якого органами прокуратури отримано доступ у встановленому законодавством порядку, земельна ділянка з кадастровим номером :07:000:0691 накладається на законодавчо визначену прибережну захисну смугу Бузького лиману, відстань від найближчої точки земельної ділянки до урізу води становить менше 15 м, а найвіддаленішої точки 121,5 м.

Також, за інформацією Регіонального офісу водних ресурсів в Миколаївській області від 10.04.2024 земельна ділянка з кадастровим номером :07:000:0691 накладається на визначену в законодавстві прибережну захисну смугу водного об`єкта Бузького лиману шириною 100 м.

За даними Департаменту містобудування, архітектури, капітального будівництва та супроводження проєктів розвитку Миколаївської облдержадміністрації від 20.12.2023 із наявних картографічних матеріалів вбачається, що зазначена вище земельна ділянка накладається на землі прибережної захисної смуги лиману.

На переконання прокурора, накладення земельної ділянки на межі прибережної захисної смуги підтверджується також матеріалами технічної документації із землеустрою від 2008 щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ТОВ «Лізингова компанія» для рекреаційного призначення (розміщення дома рибака «Лимани») в межах території Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області. Так, відповідно до наявного кадастрового плану земельної ділянки з кадастровим номером :07:000:0691 остання повністю входить в охоронну зону 100 метрів від урізу води, площа накладення 1,7 га. Наявність обмежень у використанні земельної ділянки підтверджується висновками начальника відділу земельних ресурсів у Жовтневому районі Миколаївської області від 22.01.2008 №134 та начальника відділу у справах містобудування та архітектури, житловокомунального господарства та розвитку інфраструктури Жовтневої райдержадміністрації від 22.01.2008 №71-7, наявною експлікацією угідь.

Знаходження земельної ділянки в прибережній водозахисній зоні Бузького лиману відображено також у пояснювальній записці до технічної документації із землеустрою від 2008 щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ВАТ обласна база матеріально-технічного і сервісного забезпечення «Облагротехсервіс» для рекреаційного призначення (розміщення дома рибака «Лимани») в межах території Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, кадастровому плані до неї та експлікації угідь.

Крім того, Галицинівською сільською радою Миколаївського району Миколаївської області 19.01.2024 проведено обстеження вищевказаної земельної ділянки та встановлено, що спірна земельна ділянка розташована у межах прибережної захисної смуги Бузького лиману, на ділянці знаходяться об`єкти нежитлової нерухомості, які пошкоджені мінометними обстрілами.

Отже, з метою захисту інтересів держави у сфері ефективного використання земельних ресурсів, прокурор звернувся з даним позовом до господарського суду.

Щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, зазначене конституційне положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.

Приписами ст. 1 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених цим Законом. Згідно з частиною третьою статті 23 Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Виходячи з аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Враховуючи, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (ч. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

У відповідності до ст. 131-1 Конституції України на органи прокуратури України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Виходячи з вимог п.п. 1, 2 ч.1 ст. 3 Закону України «Про прокуратуру», діяльність органів прокуратури ґрунтується на засадах верховенства права та законності.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до абз. 1-3 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Правовий висновок щодо застосування ч.3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

Так, за п.76-77 зазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Згідно із п.80 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 по справі № 912/2385/18 невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.

Згідно із ч. 3, 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Рішенням Конституційного суду України від 08.04.1999 №3-рп/99 визначено, що під представництвом прокуратурою інтересів держави треба розуміти правовідносини, в яких прокурор, реалізуючи визначені Конституцією України повноваження, вчиняє в суді процесуальні дії з метою захисту інтересів держави з урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, у зв`язку із чим прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство підставу позову та зазначає, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту.

З контексту викладеного вище рішення Конституційного суду України, враховуючи положення чинного законодавства, вбачається, що прокурором прояв порушення інтересів держави визначається самостійно з урахуванням публічного інтересу. Держава зацікавлена у дотриманні процедур набуття прав на землю, так само як і у дотриманні норм чинного законодавства. Додержання вимог закону не може не являти публічного інтересу, оскільки є проявом управлінської функції держави та спрямоване на забезпечення єдиного підходу до врегулювання тих чи інших правовідносин, впровадження системності та прозорості у набутті і реалізації прав громадянами і юридичними особами, принципу конституційної рівності суб`єктів цивільних правовідносин.

У даній справі наявність «інтересу держави» полягає у стверджуваному прокурором порушенні права держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54).

При цьому, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять суспільний, публічний інтерес, а незаконність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає (правова позиція висловлена Верховним Судом України при розгляді справи № 6-157ц16 від 29.06.2016).

Відповідно до ст. 13 Конституції України, преамбули ВК України, ст. 324 ЦК України водні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу та його національним надбанням, однією з природних основ його економічного розвитку і соціального добробуту.

Водні ресурси забезпечують існування людей, тваринного і рослинного світу і є обмеженими та уразливими природними об`єктами. В умовах нарощування антропогенних навантажень на природне середовище, розвитку суспільного виробництва і зростання матеріальних потреб виникає необхідність раціонального використання водних ресурсів та їх екологічно спрямованого захисту.

Незаконне надання у власність земельної ділянки водного фонду порушує виключне право власності Українського народу як на земельні, так і на водні ресурси. В цьому контексті важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на земельні ділянки та водні об`єкти в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 13, 19 Конституції України).

За таких обставин «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокуратури до суду з цим позовом є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання незаконного вилучення та передачі у приватну власність земель водного фонду, недопущення можливості розпорядження у майбутньому спірною ділянкою не уповноваженим суб`єктом. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землі водного фонду, захист такого права шляхом витребування спірної земельної ділянки на користь позивача.

Зі змісту положень ч. 4 ст. 53 ГПК України, ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» вбачається, що прокурор, звертаючись до суду з позовною заявою в інтересах держави, зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, яким не здійснюється або неналежним чином здійснюється захист цих інтересів.

У відповідності до ст.324 Цивільного кодексу України, від імені українського народу права власності здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.

Відповідно до чинного на момент прийняття розпорядження Жовтневої РДА від 21.12.2007 №931-р про передачу у власність ТОВ «Лізингова компанія» земельної ділянки з кадастровим номером :07:000:0691 законодавства, власником та органом, уповноваженим розпоряджатися земельними ділянками водного фонду державної власності на території Миколаївської області, була Миколаївська обласна державна адміністрація.

При цьому, пунктом 58 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», який набрав чинності з 27.05.2021, доповнено розділ Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України п. 24, яким передбачено, що з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад.

Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідно до цього пункту, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.

Тобто, з 27.05.2021 землі водного фонду за межами населених пунктів перейшли у комунальну власність та право розпорядження ними перейшло до повноважень відповідних сільських, селищних, міських рад.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

Згідно ч. 3 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах. За приписами ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських рад у галузі земельних відносин на території сіл належить розпорядження землями територіальних громад.

Оскільки на час набуття чинності змінами у Перехідні положення Земельного кодексу України спірна земельна ділянка перебувала у приватній власності, в силу чого речове право на неї за державою не було зареєстровано, то, на переконання прокурора, фактичним її власником (розпорядником від імені народу України), повернути якому належить землю є відповідна територіальна громада в особі Галицинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області.

З урахуванням наведеного, прокурор зазначає, що Галицинівська сільська рада Миколаївського району Миколаївської області має право звернутися до суду за захистом порушеного права як власник та розпорядник спірної земельної ділянки.

Прокурором в порядку ст.23 Закону України «Про прокуратуру» скеровувалися до Галицинівської сільської ради запити від 10.01.2024 та 03.04.2024, за змістом яких повідомлено Галицинівську сільську раду Миколаївського району Миколаївської області про виявлені порушення вимог законодавства з посиланням на відповідні докази та запропоновано вжити заходів до захисту інтересів держави шляхом звернення до суду з позовом.

Листом органу місцевого самоврядування від 08.04.2024 окружну прокуратуру повідомлено про неможливість звернутись із відповідним позовом до суду у зв`язку з тим, що місцевим бюджетом не передбачені кошти на судові витрати.

Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.10.2019 у справі №903/129/18 (12-72гс19), сам факт незвернення до суду обраного прокурором позивача з відповідним позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що зазначений орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

У постанові від 26.07.2018 по справі №926/1111/15 Верховний Суд зазначив, що прокурор, встановивши не усунуті порушення інтересів держави, має не тільки законне право, а й обов`язок здійснити захист таких інтересів, обравши при цьому один із способів захисту.

Про подання позовної заяви Миколаївською окружною прокуратурою на виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» було попередньо повідомлено Галицинівську сільську раду Миколаївського району Миколаївської області листом № 50-5304вих-24 від 14.08.2024.

Наведене утворює собою передбачений вимогами Конституції України та Закону України «Про прокуратуру» винятковий випадок, за якого стверджуване прокурором порушення відповідачами інтересів держави супроводжується неналежним виконанням уповноваженими органами функцій із їх захисту, та є підставою для застосування представницьких повноважень прокурором в інтересах держави.

За таких обставин, вбачаються підстави для представництва прокурором інтересів держави та звернення до суду із вказаним позовом.

Разом із тим, суду необхідно дослідити питання, які стосуються обставин доведеності прокурором наявного порушеного права держави у спірних правовідносинах, чи підлягає право захисту і який необхідний та ефективний спосіб захисту у такому випадку має застосовуватися і чи є спосіб захисту, викладений прокурором у позовній заяві, належним та таким, що призведе до відновлення порушених прав держави шляхом, викладеним у позовній заяві.

З урахуванням наведеного, щодо суті позовних вимог суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно зі ст. 14 Конституції України, яка кореспондується з положеннями ст. 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 ЦК України державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

За приписами ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.ч. 1 та 7 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно ст. 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави; право власності на землю гарантується; використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Земельного кодексу України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення.

Згідно зі ст. 1 Водного кодексу України води це усі води (поверхневі, підземні, морські), що входять до складу природних ланок кругообігу води; води підземні - води, що знаходяться нижче рівня земної поверхні в товщах гірських порід верхньої частини земної кори в усіх фізичних станах; води поверхневі - води різних водних об`єктів, що знаходяться на земній поверхні; водний об`єкт - природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води (море, річка, озеро, водосховище, ставок, канал, водоносний горизонт); озеро - природна западина суші, заповнена прісними або солоними водами; прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони; ставок - штучно створена водойма місткістю не більше 1 млн. кубічних метрів.

Завданням водного законодавства є регулювання правових відносин з метою забезпечення збереження, науково обґрунтованого, раціонального використання вод для потреб населення і галузей економіки, відтворення водних ресурсів, охорони вод від забруднення, засмічення та вичерпання, запобігання шкідливим діям вод та ліквідації їх наслідків, поліпшення стану водних об`єктів, а також охорони прав підприємств, установ, організацій і громадян на водокористування; водні відносини в Україні регулюються цим Кодексом, Законом України «Про охорону навколишнього природного середовища» та іншими актами законодавства; земельні, гірничі, лісові відносини, а також відносини щодо використання та охорони рослинного і тваринного світу, територій та об`єктів природно-заповідного фонду, атмосферного повітря, виключної (морської) економічної зони та континентального шельфу України, що виникають під час користування водними об`єктами, регулюються відповідним законодавством України (ст. 2 ВК України).

За змістом ст.ст. 3, 4 Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать: 1) поверхневі води: природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки); штучні водойми (водосховища, ставки) і канали, крім каналів на зрошувальних і осушувальних системах; інші водні об`єкти; 2) підземні води та джерела; 3) внутрішні морські води та територіальне море.

До земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Згідно ст.ст. 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі сільськогосподарського призначення, землі рекреаційного призначення, землі водного фонду. Віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання відповідно до ст. 21 ЗК України недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЗК України землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЗК України громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми; громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Згідно ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами; право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться; право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Юридичні особи (засновані громадянами України або юридичними особами України) можуть набувати у власність земельні ділянки для здійснення підприємницької діяльності у разі: придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; внесення земельних ділянок її засновниками до статутного фонду; прийняття спадщини; виникнення інших підстав, передбачених законом (ч. 1 ст. 82 ЗК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Положеннями ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

При цьому, правовий режим прибережних захисних смуг визначається статтями 60-62 Земельного кодексу України та статтями 1, 88-90 Водного кодексу України.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 60 Земельного кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації.

Згідно зі ст. 88 Водного кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (статтею 60 Земельного кодексу України, статтею 88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення. Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц, від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц.

При цьому судом враховано, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово підтверджувала висновки Верховного Суду України, викладені, зокрема, у постановах від 21.05.2014 у справі №6-16цс14, від 19.11.2014 у справі №6-175цс14 і від 24.12.2014 у справі №6-206цс14, про те, що існування прибережних захисних смуг визначеної ширини прямо передбачене нормами закону (стаття 60 Земельного кодексу України, статті 88 Водного кодексу України).

Тому відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не означає її відсутність за наявності встановлених законом розмірів і не вказує на правомірність передання в оренду чи у власність земельної ділянки.

Аналогічні правові висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №469/1393/16-ц, від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц (п. 44), від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц (п. 53), від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц (п. 63.2), від 07.04.2020 у справі №372/1684/14-ц (п. 41)), постановах Верховного Суду від 27.03.2024 у справі № 925/1031/20, від 15.10.2024 у справі № 921/504/20. Ця судова практика є сталою, оскільки відповідне правове регулювання було і є передбачуваним як для органів державної влади та місцевого самоврядування, так і для інших осіб.

Отже, прибережна захисна смуга це частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. Таким чином, на землі прибережних захисних смуг поширюється особливий порядок їх надання й використання.

Прибережна захисна смуга може використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності, а землі, на яких розташована прибережна смуга, не підлягають відчуженню. Фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством. Відсутність такого проекту та невизначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та правомірність передачі у приватну власність ділянки, розташованої у нормативно визначеній смузі від урізу води.

Вищевказане узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 16.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 06.06.2018 у справі № 372/1387/13ц та від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц.

Приписами ст. ст. 85, 88 ВК України, ст. ст. 59, 61, 84 ЗК України визначено, що землі водного фонду (окрім земельних ділянок з розташованими на них замкненими природними водоймами площею до 3 га) та земельні ділянки прибережних захисних смуг перебувають виключно у державній та комунальній власності і можуть надаватися лише в користування для спеціально визначених цілей.

Встановлення законодавством відповідного обмеження прямо впливає на оборотоздатність таких земель, під якою ст. 178 Цивільного кодексу України розуміє можливість об`єктів цивільних прав вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином.

Згідно з цією статтею обмежено оборотоздатними об`єктами цивільних прав є встановлені у законі об`єкти, що можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом.

Системний аналіз положень зазначених статей свідчить, що землі водного фонду обмежені в обороті, оскільки вибути із власності та із володіння законного власника держави не можуть.

Отже, суд погоджується з доводами прокурора про те, що земельна ділянка, що накладається на визначену в законодавстві прибережну захисну смугу лиману не може бути передана у приватну власність через законодавчо визначену заборону передачі земель прибережних захисних смуг у приватну власність.

Згідно даних Національної кадастрової системи Державного земельного кадастру із застосуванням шарів «Гідрографія», «Умовна прибережна захисна смуга», наданими прокурором до матеріалів справи, земельна ділянка з кадастровим номером :07:000:0691 накладається на законодавчо визначену прибережну захисну смугу Бузького лиману, відстань від найближчої точки земельної ділянки до урізу води становить менше 15 м, а найвіддаленішої точки 121,5 м.

Крім того, накладення спірної земельної ділянки з кадастровим номером :07:000:0691 на межі прибережної захисної смуги Бузького лиману підтверджено інформацією Регіонального офісу водних ресурсів в Миколаївській області від 30.04.2024, даними Департаменту містобудування, архітектури, капітального будівництва та супроводження проектів розвитку Миколаївської облдержадміністрації від 20.12.2023, матеріалами проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Так, накладення земельної ділянки на межі прибережної захисної смуги підтверджується також матеріалами технічної документації із землеустрою від 2008 щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія» для рекреаційного призначення (розміщення дома рибака «Лимани») в межах території Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області. Так відповідно до наявного кадастрового плану земельної ділянки з кадастровим номером :07:000:0691 остання повністю входить в охоронну зону 100 метрів від урізу води, площа накладення 1,7 га. Наявність обмежень у використанні земельної ділянки підтверджується висновками начальника відділу земельних ресурсів у Жовтневому районі Миколаївської області від 22.01.2008 №134 та начальника відділу у справах містобудування та архітектури, житлово-комунального господарства та розвитку інфраструктури Жовтневої райдержадміністрації від 22.01.2008 №71-7, наявною експлікацією угідь.

Знаходження земельної ділянки в прибережній водозахисній зоні Бузького лиману відображено також у пояснювальній записці до технічної документації із землеустрою від 2008 щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку Відкритого акціонерного товариства обласна база матеріально-технічного і сервісного забезпечення «Облагротехсервіс» для рекреаційного призначення (розміщення дома рибака «Лимани») в межах території Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, кадастровому плані до неї та експлікації угідь.

Приписами ст. ст. 85, 88 ВК України, ст. ст. 59, 61, 84 ЗК України визначено, що землі водного фонду (окрім земельних ділянок з розташованими на них замкненими природними водоймами площею до 3 га) та земельні ділянки прибережних захисних смуг перебувають виключно у державній та комунальній власності і можуть надаватися лише в користування для спеціально визначених цілей.

Встановлення законодавством відповідного обмеження прямо впливає на оборотоздатність таких земель, під якою ст. 178 Цивільного кодексу України розуміє можливість об`єктів цивільних прав вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином.

Згідно з цією статтею обмежено оборотоздатними об`єктами цивільних прав є встановлені у законі об`єкти, що можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом.

Системний аналіз положень зазначених статей свідчить, що землі водного фонду обмежені в обороті, оскільки вибути із власності та із володіння законного власника держави не можуть.

Отже, земельна ділянка з кадастровим номером :07:000:0691, що накладається на визначену в законодавстві прибережну захисну смугу лиману не могла бути передана у приватну власність через законодавчо визначену заборону передачі земель прибережних захисних смуг у власність громадян.

За приписами ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування розмежовано положеннями ст. 122 ЗК України.

Так, ч. 3 ст. 122 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті.

Обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб (ч. 4 ст. 122 ЗК України в редакції, чинній на час прийняття розпорядження).

Отже, на час прийняття розпорядження Жовтневої РДА від 21.12.2007 № 931-р «Про продаж земельної ділянки» законодавцем було розмежовано повноваження органів державної влади з питань розпорядження земельними ділянками державної форми власності, при цьому Жовтневій РДА належали повноваження із розпорядження землями державної власності за межами населених пунктів виключно для передбачених законодавством цілей, а до компетенції облдержадміністрацій належали функції із передачі у власність та користування інших державних земель, зокрема земель водного фонду.

Враховуючи, що земельна ділянка з кадастровим номером :07:000:0691 відносяться до земель водного фонду, знаходиться в межах прибережної захисної смуги водного об`єкту за межами населеного пункту, то право розпоряджатися нею, на момент передачі її у приватну власність за приписами ч. 4 ст. 122 ЗК України належало до компетенції Миколаївської обласної державної адміністрації.

За інформацією Миколаївської обласної військової адміністрації від 17.04.2024 питання розпорядження спірною земельною ділянкою з Миколаївською обласною державною адміністрацією не погоджувалось.

Таким чином, суд погоджується з доводами прокурора про те, що Жовтневою РДА в односторонньому та позасудовому порядку, з перевищенням наданих законом повноважень, незаконно, поза волею належного розпорядника держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (на час прийняття розпорядження), передано у приватну власність ТОВ «Лізингова компанія» земельну ділянку водного фонду з кадастровим номером :07:000:0691.

З урахуванням вищенаведеного, розпорядження Жовтневої РДА від 21.12.2007 № 931-р про продаж земельної ділянки площею 1,7000 га, Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія» суперечить законодавству, оскільки воно прийняте із суттєвими порушеннями вимог Земельного та Водного кодексів України - з перевищенням повноважень органу виконавчої влади та передачею із державної у приватну власність земельної ділянки, надання якої у приватну власність чинним законодавством заборонено.

При цьому, суд відхиляє доводи представника відповідача-3 та відповідача-4 про правомірність права власності на спірну земельну ділянку водного фонду внаслідок набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, що на ній розташований.

Так, відповідно до приписів ст. 120 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

Приписами ст. ст. 85, 88 Водного кодексу України, ст. ст. 59, 61, 84 Земельного кодексу України визначено, що землі водного фонду (окрім земельних ділянок з розташованими на них замкненими природними водоймами площею до 3 га) та земельні ділянки прибережних захисних смуг перебувають виключно у державній та комунальній власності і можуть надаватися лише в користування для спеціально визначених цілей.

Таким чином, жоден із відповідачів не мав права набувати спірну земельну ділянку у власність, а не в користування.

За такого, з урахуванням заявлених у даній справі позовних вимог, суд зауважує, що метою позову про витребування майна є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном, зокрема земельною ділянкою, означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Зокрема, згідно ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, призводить до ефективного захисту прав власника саме цього майна.

Таким чином, у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем), власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Такий правовий висновок, зокрема, викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 16.06.2020 у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19, пункт 33) та від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 49).

Разом із тим позивач у межах розгляду справи може посилатися, зокрема, на незаконність зазначеного рішення без заявлення вимоги про визнання його незаконним та скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не зумовлюють правових наслідків, на які вони спрямовані (п. 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 922/614/19).

Подібні за змістом висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, також у постановах від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18.

Для визначення правових підстав для витребування майна вагоме значення має визначення добросовісності/недобросовісності набувача майна.

Велика Палата Верховного Суду вказує, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи мала знати про набуття нею майна всупереч закону, що ставить її добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів. Відповідний правовий висновок у подібних правовідносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 61), від 15.05.2018 у справі № 372/2180/15-ц, від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц.

Суд погоджується з доводами прокурора про те, що усі набувачі спірної земельної ділянки як Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія», так і Товариство з обмеженою відповідальністю «Облагротехсервіс» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Миколаївський логістичний центр «Еталон», в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що ця ділянка розташована у безпосередній близькості до урізу води Бузького лиману.

Так, згідно даних Національної кадастрової системи Державного земельного кадастру відстань від найближчої точки земельної ділянки з кадастровим номером :07:000:0691 до урізу води становить менше 15 м, а найвіддаленішої точки 121,5 м.

Згідно проекту відведення землі, спірна земельна ділянка розташована в охоронюваній зоні 100 метрів від урізу води та на неї зареєстровано безстрокове обмеження «Прибережна захисна смуга вздовж морів, морських заток і лиманів та на островах у внутрішніх морських водах».

Крім того, встановлення межових знаків земельної ділянки здійснювалось на місці з одночасною їх передачею замовникам, про що також свідчать власноручно підписані відповідачами акти прийомки-передачі межових знаків на зберігання, які вказують на наявність в останніх відомостей про місце розташування вказаної земельної ділянки та її конфігурацію місцевості.

Відтак, як Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія», так і Товариство з обмеженою відповідальністю «Облагротехсервіс» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Миколаївський логістичний центр «Еталон» (кінцевий набувач) могли і повинні були розуміти, що ця ділянка належить до земель водного фонду, і її отримання у власність є неможливим в силу імперативних вимог законодавства України.

За такого, щодо доводів відповідача-4 про порушення права на мирне володіння майном, суд зауважує, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постановах від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 15.05.2018 у справі № 372/2180/15-ц, від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи мала знати про набуття нею майна всупереч закону, що ставить її добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія», Товариство з обмеженою відповідальністю «Облагротехсервіс» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Миколаївський логістичний центр «Еталон», як правонаступник прав та обов`язків Товариства з обмеженою відповідальністю «Облагротехсервіс», мали усвідомлювали ризики набуття земельної ділянки водного фонду, що входить у нормативно визначену межу прибережної захисної смуги Бузького лиману у приватну власність, отже, мали можливість відмовитись від її набуття (придбання).

Отже, втручання у право володіння містить у собі конкуруючий приватний інтерес, зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу є «відповідними і достатніми», оскільки набуття у власність майна має бути правомірним, і держава має легітимне право на повернення спірної земельної ділянки у її власність.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц наголошено на тому, що недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном. Натомість таке заволодіння є порушенням мирного володіння інших осіб.

За таких обставин неможливо виснувати про те, що втручання у право власності на земельні ділянки, які Товариство з обмеженою відповідальністю «Миколаївський логістичний центр «Еталон» за добросовісної поведінки не могло отримати, є для нього надмірним тягарем.

Крім того, судом надано оцінку аргументам відповідача-3 та відповідача-4 про те, що Галицинівська сільська рада Миколаївського району Миколаївської області не є належним позивачем у даній справі, оскільки спірна земельна ділянка ніколи не перебувала у комунальній власності, однак вказані доводи відхиляються судом.

Так, Галицинівська сільська рада не мала можливості зареєструвати право комунальної власності на спірну земельну ділянку, оскільки на момент набрання чинності пунктом 58 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», яким доповнено розділ Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, остання перебувала у приватній власності Товариства з обмеженою відповідальністю «ОБЛАГРОТЕХСЕРВІС». У той же час, титульним володільцем земельної ділянки, яка накладається на прибережну захисну смугу Бузького лиману, в силу вимог законодавства, була і є держава (територіальна громада).

Так само відхиляються судом і доводи відповідачів на знаходження спірної земельної ділянки в межах населеного пункту, оскільки знаходження земельної ділянки за межами населеного пункту підтверджується доданими до позову інформацією Департаменту містобудування, архітектури, капітального будівництва та супроводження проєктів розвитку Миколаївської облдержадміністрації та матеріалами проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

При цьому, суд зауважує, що вказівка на розташування спірної земельної ділянки в межах території сільської ради не є тотожним твердженню про розташування такої ділянки в межах відповідного населеного пункту, оскільки територія сільської ради включає сукупність населених пунктів та земельних ділянок за їх межами, що входять до складу сільської територіальної громади.

Додатково, суд зауважує, що аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд може спиратись на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994).

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що ним надано вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судом були досліджені всі документи, які надані сторонами по справі, аргументи сторін та надана їм правова оцінка. Решта доводів та заперечень сторін судом до уваги не береться, оскільки не спростовують наведених вище висновків про підставність та обґрунтованість заявлених прокурором позовних вимог.

Разом із тим, у даній справі представник відповідача-3 та відповідача-4 заявив про застосування позовної давності.

Обґрунтовуючи заяву про застосування позовної давності представник вказує, що на підставі Розпорядження Жовтневої РДА від 21.12.2007 № 931-р., Жовтневою РДА продано ТОВ «Лізінгова компанія» згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки № 777 від 13.03.2008 забудовану земельну ділянку рекреаційного призначення площею 1,70 га., що знаходиться в межах Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області. ТОВ «Лізінгова компанія» видано Держаний акт на право власності на земельну ділянку ЯГ № 618735 від 14.02.2008. Згідно Витягу з державного реєстру правочинів №5588534 від 13.03.2008, право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :07:000:691зареєстровано ТОВ «Лізінгова компанія» 13.03.2008.

На переконання представника відповідача-3 та відповідача-4 імперативними нормами Закону № 4292-IX встановлено преклюзивний строк позовної давності для витребування у комунальну чи державну власність майна у добросовісного набувача 10 років. Таким чином, перебіг строку позовної давності у справі №915/1008/24 закінчився 15.03.2018.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Дотримання строку звернення до суду є однією з умов реалізації права на позов і пов`язано з реалізацією права на справедливий судовий розгляд. Інститут позовної давності запобігає виникненню стану невизначеності у правових відносинах.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Таким чином, застосування інституту позовної давності є одним з інструментів, який забезпечує дотримання принципу юридичної визначеності, тому, вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд має повно з`ясувати усі обставини, пов`язані з фактом обізнаності та об`єктивної можливості особи бути обізнаною щодо порушення її прав та законних інтересів, ретельно перевірити доводи учасників справи у цій частині, дослідити та надати належну оцінку наданим ними в обґрунтування своїх вимог та заперечень доказів.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Суд погоджується з доводами прокурора про безпідставність посилання позивача на преклюзивний строк позовної давності для витребування у комунальну чи державну власність майна у добросовісного набувача 10 років, оскільки відповідна норма стосується витребування майна від добросовісного набувача та не може бути застосована до спірних правовідносин в силу відсутності ознак добросовісності набуття земельної ділянки відповідачами.

Разом із тим, суд наголошує, що за змістом ст. ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу), яка в силу приписів статті 257 цього Кодексу встановлюється тривалістю у три роки.

Визначальним моментом для застосування наслідків пропуску строку позовної давності є визначення початку перебігу строку на звернення до суду.

За змістом норми частини 1 статті 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Суд повинен встановити момент не лише, коли особа довідалася, але і коли могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною справи тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

При цьому і в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він (прокурор) довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жоден орган.

При застосуванні наведених вище положень законодавства слід враховувати правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №907/50/16, в якій зазначено, що це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст. 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №907/50/16).

Прокурор, приймаючи на себе компетенцію представляти інтереси держави у спірних правовідносинах, автоматично бере на себе обов`язок бути компетентним (обізнаним) в усіх юридично значущих обставинах цих відносин (постанова Верховного Суду від 05.02.2020 у справі № 911/2191/16).

За п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про прокуратуру» на прокуратуру покладається, зокрема функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії (частина 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Тобто прокурор не був позбавлений можливості, з використанням повноважень, передбачених Законом України «Про прокуратуру» своєчасно отримати від відповідного суб`єкта владних повноважень необхідну для подання позову інформацію.

Будь-яких доказів ухилення відповідного суб`єкта від надання такої інформації прокурору матеріали справи не містять. Водночас прокурором не наведено жодного мотивування щодо того, які об`єктивні обставини перешкоджали раніше з`ясувати обставини наявних порушень при відчуженні державою спірної земельної ділянки у приватну власність та раніше звернутися до суду з відповідними позовними вимогами.

Оскільки право власності на спірну земельну ділянку було порушено в момент її вибуття з державної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з державної власності у володіння іншої особи.

Суд звертає увагу на те, що з огляду на принцип непорушності права володіння майном початок перебігу позовної давності обчислюється з моменту, коли майно вибуло з власності власника.

Таким чином, держава в інтересах якої прокурор звернувся до суду із позовом по даній справі могла довідатися про порушення свого права саме з моменту державної реєстрації правочину на підставі якого спірна земельна ділянка вибула із власності держави договору купівлі земельної ділянки № 777 від 13.03.2008, який було зареєстровано в державному реєстрі правочинів 13.03.2008.

Вказане свідчить про те, що саме з цієї дати розпочався перебігу строку на звернення до суду з відповідним позовом, який у спірних правовідносинах сплив у березні 2011 року.

Судом взято до уваги, що у рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» Суд зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Верховний Суд у постанові від 15.05.2020 у справі № 922/1467/19 зазначив, що закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права у випадку подання позову з пропуском позовної давності, тому таке питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав, унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Водночас, до висновку про поважність причин пропуску позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Встановлення обставин, які свідчать про поважність причин пропуску позовної давності, здійснюється судом за загальними правилами доказування, визначеними процесуальним законом. Якщо суд дійде висновку про те, що позовна давність пропущена з поважної причини, то у своєму рішенні наводить відповідні мотиви з посиланням на докази на підтвердження цих висновків.

У свою чергу, прокурором належними та допустимими доказами не доведено існування об`єктивних підстав, що унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, а наведені прокурором причини пропуску строків позовної давності суд визнає непереконливими, оскільки прокурором не обґрунтовано неможливості до грудня 2023 року розпочати процедуру встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у спірних правовідносинах.

Здійснюючи розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи, суд зазначає, що у відповідності до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 7, 11, 13, 73, 74, 76-79, 86, 123, 129, 210, 220, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду, у відповідності до ст.241 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.

Повне рішення складено 04.09.2025, у зв`язку з тривалими повітряними тривогами в умовах воєнного стану.

Суддя Н.О. Семенчук