ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" серпня 2025 р. м. Рівне Справа № 918/508/25

Господарський суд Рівненської області у складі судді Горплюка А.М., за участю секретаря судового засідання Оліфер С.М., розглянувши матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Євтушка Віталія Олександровича

до відповідача Фізичної особи-підприємця Лотоцького Миколи Сергійовича

про стягнення заборгованості в сумі 37 802,00 грн

В засіданні приймали участь:

від позивача: Гуменюк Г.В.;

від відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець Євтушок Віталій Олександрович (надалі - позивач) звернувся до Господарського суду Рівненської області із позовною заявою до відповідача Фізичної особи - підприємця Лотоцького Миколи Сергійовича (надалі - відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 37 802,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02.11.2022 між сторонами було укладено договір на технічне обслуговування і ремонт транспортних засобів та поставку запасних частин. Відповідач перерахував позивачу грошові кошти в сумі 23 344,00 грн в якості попередньої оплати за виконання послуг з ремонту транспортних засобів.

Відтак, позивач зазначає, що оплатою наданих послуг відбулось фактичне укладення договору у спрощений спосіб - шляхом вчинення конклюдентних дій, що відповідає положенням ч. 2 ст. 205 та ст. 642 Цивільного кодексу України.

В подальшому, позивач надав відповідачу послуги з ремонту транспортного засобу та запчастин до нього, однак ФОП Лотоцький М.С. за надані послуги в повному обсязі не розрахувався, у зв`язку з чим за останнім рахується заборгованість в розмірі 37 802,00 грн, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 12.06.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у змішаній (паперовій та електронній) формі. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 15.07.2025.

Ухвалою суду від 15.07.2025 розгляд справи по суті відкладено на 29.07.2025.

Ухвалою суду від 29.07.2025 розгляд справи по суті відкладено на 26.08.2025.

11.08.2025 до суду від позивача надійшли письмові пояснення щодо виникнення кредитового залишку у сумі 54 156,00 грн станом на 01.11.2022.

В судовому засіданні 26.08.2025 представник позивача заявлені вимоги підтримала повністю з підстав, вказаних у позовній заяві та письмових поясненнях, просила задоволити в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у встановлений законом строк, про причини неявки суд не повідомляв.

Суд враховує, що відповідач ухвали суду від 12.06.2025 про відкриття провадження у справі та від 29.07.2025 про відкладення розгляду справи отримав, а ухвала суду від 15.07.2025 про відкладення розгляду справи повернулась до суду з відміткою відділу поштового зв`язку "адресат відсутній за вказаною адресою".

При цьому, ухвали суду направлялись на адресу відповідача, що вказана у позовній заяві та інших матеріалах справи, а також міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

За приписами ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про дату, час і місце проведення судового засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

За приписами ч. 3 та ч. 7 ст. 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають електронного кабінету та яких неможливо сповістити за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає чи не перебуває.

Як зазначалось вище, ухвали суду скеровувалась відповідачу за адресою: 34509, Рівненська область, Сарненський район, с. Костянтинівка, вул. Шевченка, 25, тобто за його місцезнаходженням, зазначеним у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (така ж адреса міститься у позовній заяві та інших документах, долучених до позовної заяви).

Слід зазначити, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

В разі коли фактичне місцезнаходження учасника судового процесу з якихось причин не відповідає його місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарський суд, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, про належне повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду даної справи.

Згідно ч. 2 ст. 178 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Судом зазначається, що у даній справі не визнавалася необхідність обов`язкової участі учасників справи.

Оскільки відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду даної справи, що підтверджується наявними у справі доказами, не скористався своїм правом на подання відзиву, не заперечив у визначеному Законом порядку проти розгляду справи за його відсутності, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 ГПК України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Враховуючи вищенаведене, судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів.

У судовому засіданні 26.08.2025 судом оголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

Як зазначає позивач, ФОП Євтушок В.О. виставив ФОП Лотоцькому М.С. рахунки № НОМЕР_1 від 29.10.2022 та № 2206532 від 02.11.2022 для оплати наданих послуг з технічного обслуговування та ремонту транспортного засобу в загальному розмірі 112 422,00 грн.

Також, згідно Акту виконаних робіт № 2208530 від 11.11.2022 та № 2304715 від 24.05.2023 підлягали оплаті надані послуги з технічного обслуговування та ремонту (згідно переліку) в загальному розмірі 2880,00 грн.

В свою чергу, ФОП Лотоцький М.С. здійснив оплату рахунку № 2206532 на загальну суму 23 344,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 634 від 02.11.2022, та рахунку № 2206526 від 29.10.2022 на загальну суму 54 156,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями № 624 від 29.10.2022, № 626 від 29.10.2022 та № 631 від 31.10.2022.

Відтак, позивачем надано послуги з технічного обслуговування та ремонту транспортного засобу відповідача в загальному розмірі 115 302,00 грн.

Разом з тим, позивач зазначає, що відповідач за надані послуги та товар не розрахувався в повному обсязі, а лише в частині оплати в розмірі 77 500,00 грн, у зв`язку з чим за ним рахується заборгованість в розмірі 37 802,00 грн.

Тобто, позивач зазначає, що відповідач у повному обсязі не розрахувався за надані послуги з ремонту транспортного засобу та запчастин до нього, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість перед позивачем, яку позивач просить стягнути.

Як зазначено вище, відповідач відзиву не подав, заперечень проти доводів позивача чи розміру заборгованості не надав.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Згідно положень ст. 509 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Статтею 626 ЦК України, унормовано, що договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 626, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Згідно положень ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

В даному випадку між позивачем та відповідачем укладено договір у спрощений спосіб шляхом вчинення певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) сторін правочину (оплата наданих послуг, прийняття оплати та роботи) як волевиявлення, яке свідчить про вчинення правочину, в тому числі про його схвалення.

Відповідно до частини другої статті 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Отже, конклюдентними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі.

Так, судом встановлено, що між сторонами було укладено договір підряду у спрощений спосіб, на підставі якого між сторонами виникли правовідносини щодо виконання робіт, у яких позивач, надавши відповідачеві рахунки та акти виконаних робіт взяв на себе обов`язки підрядника, а відповідач, частково оплативши зазначені рахунки та вчинивши конклюдентну дію, взяв на себе права та обов`язки замовника.

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (ч. 1 та ч. 2 ст. 837 ЦК України).

Відповідно до ст. 839 ЦК України, підрядник зобов`язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором. Підрядник відповідає за неналежну якість наданих ним матеріалу і устаткування, а також за надання матеріалу або устаткування, обтяженого правами третіх осіб.

Стаття 525 ЦК України визначає, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом, та вказано вище, позивач виставив відповідачу рахунки на оплату та надав акти виконаних робіт на загальну суму 115 302,00 грн.

Відповідач, в свою чергу, здійснив оплату вказаних рахунків та актів на загальну суму 77 500,000 грн, що підтверджуєтеся платіжними інструкціями, наявними в матеріалах справи.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач звертався до відповідача листом від 13.03.2025 та претензією від 03.04.2025 із вимогою про сплату боргу в розмірі 37 802,00 грн.

Однак, відповідачем не надано доказів та матеріали справи не містять інформації про задоволення відповідачем вимоги та оплату наявної заборгованості.

Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №910/4994/18).

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст. 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, виходячи з предмету та підстав даного позову, необхідним є встановлення і доведення обставин, які передусім, свідчать про укладення договору у спрощений спосіб та визнання його шляхом вчинення конклюдентних дій зі сторони відповідача.

Між тим, відповідачем не надано до суду належних і допустимих доказів, які надають можливість встановити обставини неналежного виконання договору позивачем чи інших підстав для звільнення від оплати наявної заборгованості ФОП Лотоцького М.С.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

Зважаючи на встановлені обставини та вимоги вищезазначених норм, а також враховуючи те, що Фізична особа - підприємець Лотоцький Микола Сергійович в установленому Господарським процесуальним кодексом України порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, доказів оплати за надані послуги по ремонту транспортного засобу та запчастин до нього не надав, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги Фізичної особи - підприємця Євтушка Віталія Олександровича щодо примусового стягнення з відповідача 37 802,00 грн заборгованості обґрунтовані, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами і підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 123, 129, 232, 233, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Позов задоволити.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Лотоцького Миколи Сергійовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Фізичної особи - підприємця Євтушка Віталія Олександровича ( АДРЕСА_2 , РПОКПП НОМЕР_3 ) заборгованість в розмірі 37 802,00 (тридцять сім тисяч вісімсот дві грн 00 коп.) грн та судовий збір в розмірі 3 028,00 (три тисячі двадцять вісім грн 00 коп.) грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення виготовлено та підписано 29.08.2025.

Суддя А.М. Горплюк