УХВАЛА

22 серпня 2025 року

м. Київ

cправа № 922/4721/24

Верховний Суд у складі судді Касаційного господарського суду Малашенкової Т.М.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Комунального підприємства «Жилсервіс» Златопільської міської ради Харківської області (далі - КП «Жилсервіс», скаржник)

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 17.07.2025

у справі за позовом Державної екологічної інспекції у Харківській області

до Комунального підприємства «Жилсервіс» Первомайської міської ради Харківської області

про стягнення 2 936 640,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

КП «Жилсервіс» 06.08.2025 через Електронний суд звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, яка зареєстрована канцелярією Суду 06.08.2025 та 06.08.2025 з касаційною скаргою засобами поштового зв`язку, яка зареєстрована канцелярією Суду 08.08.2025 та є аналогічні, а тому розглядаються як одна, в якій просить, скасувати постанову Східного апеляційного господарського суду у справі №922/4721/24 від 17.07.2025, а рішення Господарського суду Харківської області від 15.04.2025 залишити в силі.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.08.2025 для розгляду касаційної скарги у справі №922/4721/24 визначено колегію суддів у складі: головуючої судді - Малашенкової Т.М., суддів Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.

Перевіривши дотримання форми та змісту касаційної скарги на відповідність вимогам статті 290 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), Верховний Суд встановив таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Приписами частини 3 статті 311 ГПК України передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно з пунктами 1, 4 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Касаційний господарський суд звертає увагу скаржника, що в разі оскарження судового рішення суду на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник має зазначити про відсутність такого висновку щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а у випадку оскарження на підставі 4 частини другої статті 287 ГПК України зазначити підставу касаційного оскарження з урахуванням частини першої, третьої статті 310 ГПК України.

Так, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. Крім того, у цьому випадку необхідно чітко вказати норму права (з посиланням на статтю, частину, абзац тощо), яку суд неправильно застосував в оскаржуваному судовому рішенні; навести висновок щодо застосування цієї норми права в оскаржуваному судовому рішенні; навести висновок щодо її застосування у постанові Верховного Суду, зазначити дату її прийняття та номер справи; обґрунтувати подібність правовідносин у справі, що розглядається, та у справі, в якій Верховний Суд виклав свій висновок.

При цьому, обґрунтовуючи подібність правовідносин як обов`язкової умови для виникнення підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1-3 частини другої статті 287 ГПК, необхідно враховувати, що подібність правовідносин визначається за відповідними критеріями.

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин потрібно оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними, а тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і в разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів (пункти 25, 26, 31 постанови від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).

Так, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів, та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, або інші порушення норм процесуального права передбачені частиною першою статті 310 ГПК України, то в цьому разі у касаційній скарзі має вказати пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України та має бути конкретно зазначено, з вказівкою на частину першу або/та третю статті 310 ГПК України.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень, наведений в частині другій статті 287 ГПК України, є вичерпним.

Системний аналіз наведених положень ГПК України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої статті 287 ГПК України у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини другої статті 287 ГПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Суд касаційної інстанції в силу приписів статті 300 ГПК України переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Таким чином, процесуальний закон покладає на скаржника обов`язок зазначати у касаційній скарзі про неправильне застосування яких конкретно норм матеріального та/або порушення норм процесуального права припустилися суди нижчих інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень та чітко визначити конкретну підставу (підстави) касаційного оскарження судового рішення, передбаченої (передбачених) статтею 287 ГПК України, з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Крім того, скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях, або наявність пунктів 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України.

У поданій касаційній скарзі КП «Жилсервіс» цитуючи пункти 1- 4 частини другої статті 287 ГПК України та вказуючи пункт 8 частини першої статті 310 ГПК України зазначає, що Східним апеляційним господарським судом ухвалено постанову яким порушені інтереси Златопільської міської громади Харківської області, яка є засновником Комунального підприємства «Жилсервіс» Златопілької міської ради Харківської області, але Златопільська міська рада не була залучена до участі у справі, що узгоджується з підставами оскарження судового рішення у цій справі за пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України

Отже, зазначені скаржником підстава за пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України та пунктом 8 частини першої статті 310 ГПК України у касаційній скарзі не є очевидно неприйнятною.

Також, скаржник у касаційній скарзі, що:

позивачем не надано доказів, що саме КП «Жилсервіс», складувало сміття та інші відходи, а апеляційний суд на це уваги не звернув;

судом апеляційної інстанції зазначено, що вироком Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 21.03.2023 у справі №632/805/22 встановлено винну особу у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 239, частиною першою статті 367 Кримінального кодексу України та призначено узгоджене сторонами покарання, який набрав законної сили, тоді як суд апеляційної інстанції з врахуванням частини четвертої статті 75 ГПК України не надав цьому факту оцінки;

винною визнана фізична особа, а не КП «Жилсервіс», яке є юридичною особою, а тому скаржник вважає, що апеляційний господарський суд не вірно посилається на цей доказ, а відповідно до чинного законодавства України винні особи відшкодовують заподіяні збитки, а тому на думку скаржника «застосовано непідходящий закон: суд обрав норму права, яка не відповідає обставинам справи, не враховуючи специфіку правовідносин».

Проте, скаржник цитуючи пункти 1- 4 частини другої статті 287 ГПК України не визначає з яких підстав ним оскаржується постанова апеляційної інстанції, а саме:

не вказує норми права (з посиланням на статтю, частину, абзац тощо), яку суд неправильно застосував в оскаржуваному судовому рішенні без врахування висновку Верховного Суду, викладеного у зазначених скаржником постановах Верховного Суду (якщо КП «Жилсервіс» оскаржується судове рішення за підставою оскарження пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України);

не зазначає обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду (якщо КП «Жилсервіс» оскаржується судове рішення за підставою оскарження пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України);

не вказує, щодо якої норми права відсутній висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах, яку саме норму права судом апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також не обґрунтовує у чому полягає помилка суду при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися (якщо КП «Жилсервіс» оскаржується судове рішення за підставою оскарження пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України).

не зазначає підставу касаційного оскарження з урахуванням частини третьої статті 310 ГПК (конкретний її пункт/пункти), у разі, якщо вважає, що суд апеляційної інстанції належно не з`ясував всіх обставин, що мають значення для розгляду заявлених вимог, не дослідив зібрані у справі докази та/або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (якщо КП «Жилсервіс» оскаржується судове рішення за підставою оскарження пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України).

При цьому Суд відзначає, що зазначення у касаційній скарзі пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України як підстави для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, можливе лише за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

Отже, обрання скаржником підстави касаційного оскарження судових рішень за пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України та пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України, можливе лише у поєднанні разом з підставою касаційного оскарження судового рішення визначеної пунктом/пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 ГПК України.

З огляду на принципи диспозитивності, рівності, змагальності та межі касаційного перегляду закріплені у статті 300 ГПК України, Суд не наділений повноваженнями доповнювати касаційну скаргу міркуваннями та підставами, які скаржник не навів у її тексті.

Суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 300 ГПК України).

Таким чином, враховуючи доводи касаційної скарги, скаржнику слід виконати вимоги пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України та вказати/зазначити:

норми права (з посиланням на статтю, частину, абзац тощо), яку суд неправильно застосував в оскаржуваному судовому рішенні без врахування висновку Верховного Суду, викладеного у зазначених скаржником постановах Верховного Суду (якщо оскаржується судове рішення за підставою оскарження пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України);

обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду (якщо оскаржується судове рішення за підставою оскарження пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України);

щодо якої норми права відсутній висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах, яку саме норму права судом апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також не обґрунтовує у чому полягає помилка суду при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися (якщо оскаржується судове рішення за підставою оскарження пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України).

підставу касаційного оскарження з урахуванням частини третьої статті 310 ГПК (конкретний її пункт/пункти), у разі, якщо вважає, що суд апеляційної інстанції належно не з`ясував всіх обставин, що мають значення для розгляду заявлених вимог, не дослідив зібрані у справі докази та/або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (якщо КП «Жилсервіс» оскаржується судове рішення за підставою оскарження пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України).

Наслідком неусунення цього недоліку є повернення касаційної скарги скаржнику на підставі частини п`ятої статті 292 ГПК України.

Так, згідно з пунктом 2 частини четвертої статті 290 ГПК України до касаційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави для звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до частини другої статті 123 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір».

За приписами підпункту 8 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» ставку судового збору за подання касаційної скарги на рішення господарського суду встановлено в розмірі 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Згідно з частиною першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

У підпункті 1 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» ставку судового збору за подання позовної заяви майнового характеру було встановлено: 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини третьої статті 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Приписами статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024» (на момент подання позову) прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2024 року визначений у розмірі 3 028 грн.

У поданій касаційній скарзі КП «Жилсервіс» просить скасувати постанову Східного апеляційного господарського суду у справі №922/4721/24 від 17.07.2025, а рішення Господарського суду Харківської області від 15.04.2025 залишити в силі.

Як вбачається зі змісту судових рішень з цієї справи, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, в грудні 2024 Державна екологічна інспекція у Харківській області (далі - Інспекція) звернулася до суду про стягнення з Комунального підприємства «Жилсервіс» Первомайської міської ради Харківської області на користь держави шкоди заподіяної порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності в розмірі 2 936 640,00 грн.

Господарський суд Харківської області рішенням від 15.04.2025 у справі №922/4721/24 у позові відмовив.

Східний апеляційний господарський суд постановою від 17.07.2025 у справі рішення Господарського суду Харківської області від 15.04.2025 у справі №922/4721/24 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 2 753 100,00 грн шкоди скасував та прийняв в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити. Виклав резолютивну частину рішення в такій редакції:

«Позов задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «Жилсервіс» Первомайської міської ради Харківської області (вул.Світанкова, буд.1, м. Первомайський, Харківська область, 64102, ) на користь держави на р/р UА0020647, отримувач - Первомайська ТГ, ГУК Харків обл/МТГ Первомай/24062100, банк отримувач - Казначейство України (ЕАП), , МФО 899998, символ звітності 331 для зарахування по коду бюджетної кваліфікації 24062100) 2 753 100,00 грн шкоди, заподіяної порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності.

Стягнути з Комунального підприємства «Жилсервіс» Первомайської міської ради Харківської області (вул.Світанкова, буд.1, м. Первомайський, Харківська область, 64102, ) на користь Державної екологічної інспекції у Харківській області (вул. Бакуліна, 6, м. Харків, 61166, , р/р UА0081164, Державна казначейська служба України м. Київ МФО 820172) 41 296,50 грн судового збору за подання позовної заяви.

В іншій частині позовних вимог відмовити.»

Стягнув з Комунального підприємства «Жилсервіс» Первомайської міської ради Харківської області на користь Державної екологічної інспекції у Харківській області 61 944,75 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Отже, з урахуванням викладеного, беручи до уваги те, що сплата судового збору залежить від вимог скаржника та ураховуючи оскарження КП «Жилсервіс» постанови апеляційного суду, якою частково задоволено вимоги позивача, скаржник при поданні касаційної скарги в електронній формі через Електронний суд, ураховуючи вимоги майнового характеру, мав сплати судовий збір, з урахуванням коефіцієнту 0,8, у сумі 66 074,40 грн (2 753 100,00 грн вимоги майнового характеру х 1,5% х 200% х 0,8).

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону "Про судовий збір" судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Необхідно зауважити, що на офіційному веб сайті Верховного Суду (https://supreme.court.gov.ua/supreme/) в розділі "судовий збір" зазначено приклад заповнення графи "Призначення платежу" в платіжному документі.

Необхідним реквізитом ідентифікації скарги є, зокрема, номер справи, у межах якої подається відповідна скарга, та дата судового акта, що оскаржується.

Так, скаржником додано до касаційної скарги платіжну інструкцію від 04.08.2025 №4526 відповідно до якої зазначено сума 41 296,50 грн, а не 66 074,40 грн, яку скаржник має сплатити та у «Призначення платежу» неправильно зазначено номер справи у межах якої подається касаційна скарга: а саме: №922/763/24, замість вірного №922/4721/24, про що працівниками Суду складено Акт від 06.08.2025 №32.1-14/319.

З огляду на наведене платіжна інструкція від 04.08.2025 №4526 не є належним доказом сплати судового збору за подання касаційної скарги на Східного апеляційного господарського суду від 17.07.2025 у справі №922/4721/24 у встановленому законом порядку.

Враховуючи викладене вище, Верховний Суд зазначає, що з метою усунення допущеного недоліку оформлення касаційної скарги скаржнику слід надати докази сплати судового збору у розмірі 66 074,40 грн, який має бути перерахований за актуальними реквізитами, щодо сплати судового збору за подачу касаційної скарги до Верховного Суду на час вчинення такої дії.

Разом з тим, Суд звертає увагу, що відповідно до статті 291 ГПК України особа, яка подає касаційну скаргу, надсилає іншим учасникам справи копії цієї скарги і доданих до неї документів, які у них відсутні, з урахуванням положень статті 42 цього Кодексу.

Процесуальний обов`язок сторони - це належна поведінка сторони в господарському судочинстві, що вимагається та забезпечується процесуальним законом, а також кореспондує суб`єктивному процесуальному праву суду.

Відповідно до абзаців першого, другого частини сьомої статті 42 ГПК України якщо цим Кодексом передбачено обов`язок учасника справи щодо надсилання копій документів іншим учасникам справи, такі документи в електронній формі можуть направлятися з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, шляхом надсилання до електронного кабінету іншого учасника справи, а в разі відсутності в іншого учасника справи електронного кабінету чи відсутності відомостей про наявність в іншого учасника справи електронного кабінету - у паперовій формі листом з описом вкладення; якщо інший учасник справи відповідно до частини шостої статті 6 цього Кодексу зобов`язаний зареєструвати електронний кабінет, але не зареєстрував його, учасник справи, який подає документи до суду в електронній формі з використанням електронного кабінету, звільняється від обов`язку надсилання копій документів такому учаснику справи.

Відповідно до приписів статті 6 ГПК України:

- у господарських судах функціонує Єдина судова інформаційно-комунікаційна система;

- позовні та інші заяви, скарги та інші передбачені законом процесуальні документи, що подаються до господарського суду і можуть бути предметом судового розгляду, в порядку їх надходження підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в день надходження документів;

- Єдина судова інформаційно-комунікаційна система відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, між учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції;

- суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

- електронний кабінет - це персональний кабінет (веб-сервіс чи інший користувацький інтерфейс) у підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, за допомогою якого особі, яка пройшла електронну ідентифікацію, надається доступ до інформації та сервісів Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремих підсистем (модулів), у тому числі можливість обміну (надсилання та отримання) документами (в тому числі процесуальними документами, письмовими та електронними доказами тощо) між судом та учасниками судового процесу, а також між учасниками судового процесу. Електронна ідентифікація особи здійснюється з використанням кваліфікованого електронного підпису чи інших засобів електронної ідентифікації, які дають змогу однозначно встановити особу;

- адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

- особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

З системного аналізу статті 6 ГПК України можна дійти висновку, що фізична особа та фізична особа - підприємець не зобов`язана реєструвати Електронний кабінет. Втім, означеною статтею 6 ГПК України передбачено, що адвокати, державні та приватні виконавці, юридичні особи, зареєстровані за законодавством України за будь-яких обставин зобов`язані зареєструвати Електронний кабінет.

В цьому випадку касаційна скарга подана КП «Жилсервіс», зокрема, через Електронний суд, який забезпечує повідомлення сторін у справі, та відповідно в електронній формі.

Суд відзначає, що учасниками справи є юридичні особи, які зобов`язані зареєструвати Електронний кабінет.

Водночас на момент подання касаційної скарги до Суду через Електронний кабінет, скаржником не надано доказів надіслання копії касаційної скарги з додатками іншому учаснику цієї справи (Державній екологічній інспекції у Харківській області) в її Електронний кабінет, тоді як відповідно до відповіді №13604762 про наявність зареєстрованого Електронного кабінету ЄСІТС юридична особа () Державна екологічна інспекція у Харківській області має зареєстрований Електронний кабінет у підсистемі Електронний суд ЄСІТС.

З огляду на суб`єктний склад учасників справи, обраний скаржником спосіб звернення до суду з касаційною скаргою, , зокрема, через Електронний суд, скаржник має надсилати копії документів іншому учаснику справи, який зобов`язаний реєструвати Електронний кабінет, в його Електронний кабінет.

При цьому Суд відзначає, що фіскальний чек доданий КП «Жилсервіс» до касаційних скарг поданих як через Електронний суд так і засобами поштового зв`язку не є належним доказом повідомлення іншого учасника справи, оскільки не є описом вкладення з переліком документів направлених іншому учаснику в цій справі.

Ненадання доказів направлення касаційної скарги, з огляду на приписи статті 292 ГПК України, не є підставою для залишення касаційної скарги без руху. Втім цей обов`язок передбачений статтею 291 ГПК України і належне його виконання покладається ГПК України на скаржника.

Таким чином, скаржнику слід виконати вимоги статті 291 ГПК України та надіслати копію касаційної скарги з доданими до неї документами іншому учаснику справи №922/4721/24, а докази надіслання копії касаційної скарги з доданими до неї документами іншу учаснику справи надати суду у 10-ти денний строк з дня вручення цієї ухвали.

Згідно з частиною другою статті 292 ГПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 290 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Відповідно до частини другої статті 174 ГПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

З огляду на викладене касаційна скарга КП «Жилсервіс» підлягає залишенню без руху на підставі частини другої статті 292 ГПК України, із наданням скаржникові строку для усунення зазначених вище недоліків, шляхом надання:

касаційної скарги в новій редакції та вказати/зазначити:

- норми права (з посиланням на статтю, частину, абзац тощо), яку суд неправильно застосував в оскаржуваному судовому рішенні без врахування висновку Верховного Суду, викладеного у зазначених скаржником постановах Верховного Суду (якщо оскаржується судове рішення за підставою оскарження пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України);

- обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду (якщо оскаржується судове рішення за підставою оскарження пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України);

- щодо якої норми права відсутній висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах, яку саме норму права судом апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також не обґрунтовує у чому полягає помилка суду при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися (якщо оскаржується судове рішення за підставою оскарження пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України).

- підставу касаційного оскарження з урахуванням частини третьої статті 310 ГПК (конкретний її пункт/пункти), у разі, якщо вважає, що суд апеляційної інстанції належно не з`ясував всіх обставин, що мають значення для розгляду заявлених вимог, не дослідив зібрані у справі докази та/або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (якщо КП «Жилсервіс» оскаржується судове рішення за підставою оскарження пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України);

документа на підтвердження сплати судового збору за касаційну скаргу, ураховуючи майновий характер вимог, у сумі 66 074,40 грн, який має бути перерахований за реквізитами рахунку для зарахування до Державного бюджету України судового збору за розгляд справ Верховним Судом (Касаційним господарським судом), які розміщені на сайті «Судова влада України» та є актуальними на час вчинення дії.

Суд повторно нагадує, що зазначення у касаційній скарзі пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України як підстави для скасування судового рішення, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, можливе лише за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

Матеріали з усуненням недоліків касаційної скарги слід подати в Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у встановлений цією ухвалою строк, а також надати суду докази надіслання копії цих матеріалів іншому учаснику справи, ураховуючи приписи статей 6, 42, 291 ГПК України.

Суд також вважає за необхідне звернути увагу скаржника на те, що неусунення названих недоліків або не в повному обсязі їх усунення протягом установленого строку матиме наслідок повернення касаційної скарги на підставі частини п`ятої статті 292 ГПК України з огляду на зазначене вище.

Керуючись статтями 123, 174, 234, 235, 290, 291, 292 ГПК України, статтею 4 Закону України «Про судовий збір», Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Комунального підприємства «Жилсервіс» Златопільської міської ради Харківської області на постанову Східного апеляційного господарського суду від 17.07.2025 у справі №922/4721/24- залишити без руху.

2. Надати Комунальному підприємству «Жилсервіс» Златопільської міської ради Харківської області строк для усунення недоліків касаційної скарги тривалістю 10 днів з дня вручення копії цієї ухвали. Повідомити скаржника про можливість подати до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду документи про усунення недоліків через Електронний суд або поштою на адресу: м. Київ, вул. О. Копиленка, 6.

3. Роз`яснити Комунальному підприємству «Жилсервіс» Златопільської міської ради Харківської області, що у разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційну скаргу буде повернуто на підставі частини п`ятої статті 292 ГПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова