ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2025 року Справа № 924/1159/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Саврій В.А. , суддя Розізнана І.В.

без виклику учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Пехотіної Марини Леонідівни на рішення Господарського суду Хмельницької області від 20.05.2025 у справі №924/1159/24 (повний текст складений 30.05.2025)

за позовом Керівника Хмельницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах:

Міністерство оборони України

Військової частини НОМЕР_1

до Фізичної особи-підприємця Пехотіної Марини Леонідівни

про стягнення 145 942,00 грн штрафу

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 20.05.2025 у справі №924/1159/24 позов задоволено.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Петотіної Марини Леонідівни на користь Військової частини НОМЕР_1 145 942,00 грн штрафних санкцій, 2422,40 грн витрат по оплаті судового збору.

Місцевий господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, порушення інтересів держави та прав позивачів відповідачами та наявність підстав для судового захисту прав позивачів шляхом стягнення з відповідача на користь військової частини НОМЕР_1 штрафних санкцій за договором 09/07 від 22.07.2024 в сумі 145 942,00 грн.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, Фізична особа-підприємець Пехотіна Марина Леонідівна звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області від 20.05.2025 у справі №924/1159/24. Ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі на підставі його необґрунтованості. Розподілити судові витрати.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржник зазначає наступне:

- обов`язок Відповідача з поставки товару виникає саме з моменту фактичного отримання ним відповідної заявки Позивача;

- суд першої інстанції помилково визнав встановленим і факт направлення Замовником (Позивачем-2) на адресу Постачальника (Відповідача) вимоги-замовлення вих. № 2268 від 30.09.2024. Докази вкладення саме вимоги-замовлення за вих. №2268 до цього рекомендованого листа, в тому числі опис вкладення, з яких можна встановити фактичний зміст відправлення, Позивачем-2 не надані та в матеріалах справи відсутні. Твердження Позивача-2 про те, що у зазначені вище рекомендовані листи були вкладені вимоги-замовлення, належними та допустимими доказами не підтверджено;

- позивачем-2 не доведено факт вкладення вимог-замовлення на поставку товару за вих. № 2146 від 12.09.2024 та вих. №2268 від 30.09.2024 до рекомендованих листів №306 та №873 відповідно, а також факт їх направлення відповідачу;

- суд першої інстанції не встановив момент фактичного отримання відповідачем вимог-замовлень, тобто їх подання до виконання;

- про існування обох вимог-замовлень відповідач дізнався лише 27.11.2024 з копії аналогічного позову по судовій справі №924/1024/24, яку отримано від позивача-2 листом Укрпошти №669 з описом вкладення до нього;

- для прикладу, якщо навіть не брати до уваги викладені вище обставини справи та припустити, що вимога-замовлення на поставку товару отримана 17.10.2024, то правомірний строк поставки закінчується через 15 днів - 01.11.2024, а початок перебігу заборгованості повинен відраховуватися з наступного дня, а саме з 02.11.2024 та закінчуватися строком дії Договору 30.11.2024. За таким прикладом розмір пені в 1% за кожен день заборгованості повинен становити 49 213,00 грн із розрахунку;

- суд першої інстанції не взяв до уваги заяву відповідача про наявність обставин для зменшення розміру штрафних санкцій;

- відповідач вважає, що заявлений розмір відповідальності у 145 942,00 грн є дуже великим порівняно з вартістю замовлення у розмірі 169 700,00 грн та складає більше третини вартості усього товару по специфікації у розмірі 375 000,00 грн, при чому мінімальна націнка (чистий прибуток) відповідача не може покрити і близько такої вимоги.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи № 924/1159/24 у складі: головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Розізнана І.В., суддя Грязнов В.В.

02.07.2025 матеріли справи надійшли до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.07.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Пехотіної Марини Леонідівни на рішення Господарського суду Хмельницької області від 20.05.2025 у справі №924/1159/24. Роз`яснено, що розгляд апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Пехотіної Марини Леонідівни на рішення Господарського суду Хмельницької області від 20.05.2025 у справі №924/1159/24 буде здійснюватися без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження. Запропоновано учасникам у справі подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в порядку ст. 263 ГПК України протягом 15 днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

14.07.2025 на адресу суду від Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач 2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Хмельницької області від 20.05.2025 у справі №924/1159/24 без змін.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.08.2025 прийнято апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Пехотіної Марини Леонідівни на рішення Господарського суду Хмельницької області від 20.05.2025 у справі №924/1159/24 до провадження Північно-західного апеляційного господарського суду у складі колегії суддів: Павлюк І.Ю. - головуючий суддя, суддя Саврій В.А., суддя Розізнана І.В.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийняття оскаржуваної ухвали суду, зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.07.2024 між військовою частиною НОМЕР_1 (Замовник) та фізичною особою-підприємцем Пехотіною М.Л. (Постачальник) було укладено договір №09/07. Постачальник зобов`язується передати у встановлений строк у власність військової частини НОМЕР_1 (Замовник) товар: ДК 021:20-3 «Медичні матеріали» в кількості та за ціною, визначеними у Додатку 1 до договору (Специфікація), а Замовник зобов`язується прийняти цей товар та оплатити його (п.1.1 договору).

Згідно п. 1.2 договору найменування (номенклатура, асортимент), кількість та ціна товару визначені у додатку 1 до договору (Специфікація), що є його невід`ємною частиною.

Відповідно п.1.3 договору, замовник залишає за собою право на зменшення обсягів придбання товару в залежності від обсягів фінансування.

Згідно п. 1.4.1 та п. 1.4 договору постачальник підписанням цього договору визнає та підтверджує, що товар є новим, належить постачальнику на праві власності та не перебуває під забороною відчуження, арештом, не є предметом застави та іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичними та/ або юридичними особами, а також не є предметом будь-якого іншого обтяження чи обмеження, передбаченого законодавством.

Пунктом 1.5 договору передбачено, що постачальник гарантує, що у нього є всі необхідні документи для здійснення продажу товару, що поставляється згідного даного договору.

Пунктом 2.1 договору встановлено, що постачальник повинен поставити замовнику товар, якість якого повинна відповідати вимогам, які передбачені нормативно-правовими актами, а також тим, які зазначені у Додатку 1 до договору (Специфікація). Постачальник гарантує, що товар не має недоліків та дефектів, що пов`язані із якістю матеріалів, з яких він виготовляється та/або із технологією його виробництва. Одночасно з товаром постачальник зобов`язаний передати замовнику належні документи, що підтверджують якість товару (декларація про відповідність, товаро-транспортна накладна) його походження, дату виготовлення та технічні характеристики.

Пунктом 2.2 договору передбачено перелік документів, які постачальник зобов`язаний надати одночасно з поставкою товару, зокрема рахунок-фактуру на відвантажений товар, яка підписана постачальником; акт про фактичну якість та/або кількість (асортимент), що підтверджує одержання товару відповідної якості, який відповідає вимогам договору та який оформлений і підписаний сторонами; видаткова накладна постачальника, що містить обов`язкові реквізити та підписана постачальником із зазначенням одержувача товару, дати здійснення господарської операції.

Загальна ціна договору визначена згідно з Додатком 1 до договору (Специфікація) та становить 375 000,00 грн, без ПДВ (п. 3.2 договору).

Згідно пунктів 4.2 та 4.3 договору усі розрахунки за договором проводяться у безготівковій формі, шляхом перерахування коштів замовником на рахунок постачальника. Замовник оплачує 100% вартості фактично поставленого товару шляхом перерахування грошових коштів згідно з рахунком-фактурою на розрахунковий рахунок постачальника протягом 30 банківських днів з моменту поставки товару та підписання представниками сторін накладної та акту приймального контролю (якості) товару, за умови наявності відповідного фінансування. У разі затримки бюджетного фінансування, оплата здійснюється протягом 10 банківських днів з дати надходження грошових коштів на рахунок замовника.

Поставка товару здійснюється силами та рахунок постачальника (пункт 5.1 договору).

Поставка товару здійснюється: за письмовою заявкою замовника протягом 15 днів з моменту подання заявки (пункт 5.2 договору).

Замовник направляє лист-заявку постачальнику щодо поставки відповідної партії товару у письмовому вигляді через "Укрпошту" за рахунок постачальника, на адресу, зазначену у цьому договорі (пункти 5.2, 5.3 договору).

Місце поставки товару: 29026, м. Хмельницький, вул. Чорновола, 122 (пункти 5.4 та 5.14 договору).

Пунктами 5.5 та 5.6 договору передбачено, що поставка та вивантаження товару здійснюється постачальником згідно із заявкою замовника, транспортом постачальника. Датою поставки вважається дата передачі постачальником товару замовнику згідно видаткової накладної. Право власності на товар переходить замовнику в момент його отримання останнім. Моментом отримання товару вважається відмітка замовника про отримання товару на видатковій накладній.

Згідно пункту 6.3 договору постачальник зобов`язаний забезпечити доставку, розвантаження, передачу, розпакування, монтаж товару у строки, встановлені цим договором (пп.6.3.1); забезпечити поставку товару, кількість та комплектність та якість якого відповідає умовам, установленим цим договором (пп.6.3.2); у випадку виникнення обставин, що не дозволяють постачальнику належним чином виконати свої зобов`язання за цим договором, негайно письмово сповістити про це замовника (пп.6.3.8).

Також, згідно з п. 7.1 договору за порушення умов договору або неналежне виконання своїх обов`язків сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства.

Відповідно до п. 7.8 договору за порушення поставки товару або строку заміни неякісного (невідповідного товару) на якісний (відповідний), постачальник на вимогу замовника сплачує пеню у розмірі 1 відсоток вартості товару з урахуванням ПДВ з якої допущено прострочення виконання зобов`язань, за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів постачальник додатково сплачує штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості з урахуванням ПДВ. Постачальником поставлено товару за договором на суму 205300 гривень.

12.09.2024 Замовник направив на адресу Постачальника вимогу-замовлення на поставку непоставленого товару згідно договору № 09/07 від 22.07.2024 (вих. № 2146 від 12.09.2024).

30.09.2024 Замовник повторно направив на адресу Постачальнику вимогу-замовлення на поставку товару згідно договору № 09/07 від 22.07.2024 (вих. № 2268 від 30.09.2024).

Позивач Керівник Хмельницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах Міністерства оборони України звернувся до суду із позовною заявою до ФОП Пехотіної Марини Леонідівни про стягнення 145 942, 00 грн штрафних санкцій у зв`язку із неналежним виконанням договірних зобов`язань.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори.

Як передбачено ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Як правильно зазначає суд першої інстанції, за своєю правовою природою правовідносини між позивачем та відповідачем в межах даного спору врегульовано положеннями глави 54 Цивільного кодексу України, враховуючи укладений між сторонами Договір №286/3/23/105 від 23.02.2023.

Статтею 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктом 2 частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Відповідно до ч.3 ст.538 Цивільного кодексу України у разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Згідно статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 цього ж Кодексу встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Статтями 610, 612 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається із матеріалів справи, за результатами проведеної публічної закупівлі, 22.07.2024 між військовою частиною НОМЕР_1 , як замовником, та фізичною особою-підприємцем Пехотіною М.Л., як постачальником, укладено договір № 09/07 згідно п.1.1 якого постачальник зобов`язується передати у встановлений строк у власність замовника товар: пластини та гвинти для проведення остеосинтезу за "Єдиним закупівельним словником" код ДК 021:20-3 "Медичні матеріали" в кількості та за ціною, визначеними у додатку 1 до договору (специфікація), а замовник зобов`язується прийняти цей товар та оплатити його.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України).

Частинами 1-3 ст. 180 ГК України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що при укладенні договору №09/07 від 22.07.2024 ними погоджено предмет договору згідно з п.1.1, 1.2 Договору.

Згідно з частиною першою статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

За змістом статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 689 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Отже, положення статті 663 Цивільного кодексу України у сукупності з нормами статті 530 Цивільного кодексу України урегульовують питання визначення строку передачі товару продавцем покупцю у випадку, якщо цей строк не встановлений договором купівлі-продажу (відсутня домовленість сторін щодо строку передачі товару) або якщо визначити цей строк за умовами договору неможливо. У таких випадках цей строк визначається відповідно до положень іншої норми -статті 530 Цивільного кодексу України.

Згідно з п.п. 5.2-5.4 Договору поставка товару здійснюється за письмовою заявкою замовника протягом 15 днів з моменту подання заявки; замовник направляє лист-заявку постачальнику щодо поставки відповідної партії товару у письмовому вигляді через "Укрпошту" за рахунок постачальника, на адресу, зазначену у цьому договорі; місце поставки товару: 29026, м. Хмельницький, вул. Чорновола, 122.

Відповідно до п. 9.1 договору №04/09 цей договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 30.11.2024, а в частині розрахунків - до повного виконання зобов`язань.

Верховний Суд у постанові від 23.01.2019 у справі №355/385/17, здійснюючи тлумачення статті 629 ЦК України, зазначив, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання, його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: 1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; 2) розірванні договору в судовому порядку; 3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; 4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; 5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 11.08.2021 у справі №344/2483/18).

Статтею 26 Віденської конвенції про право міжнародних договорів закріплено принцип pacta sunt servanda, відповідно до якого кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватися.

Принцип pacta sunt servanda в Україні закріплений ст.1 Закону України "Про міжнародні договори України". Крім того, він міститься у вище згадуваній статті 629 ЦК України, якою встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Застосовуючи зазначений принцип Верховний Суд у справі №910/22752/17 звернув увагу, що укладаючи основний договір, сторони спору мали право очікувати, що все, обумовлене укладеним між ними правочином, буде виконано контрагентом зацікавленої сторони.

У постанові від 16.05.2018 в справі № 541/2246/16-ц Верховний Суд надав тлумачення статей 638, 651, 653, 654 ЦК України та зазначив, що зміна договору за згодою сторін є правочином, спрямованим на зміну цивільних прав та обов`язків. Під формою зміни договору розуміється форма правочину, на підставі якого відбувається зміна договору. Зміна договору призводить до зміни зобов`язання в частині, зокрема, предмета, місця, строків виконання. У разі зміни договору за взаємною згодою сторін зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору і втіленні такої зміни в належну форму.

За змістом статей 525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Враховуючи вищевикладене, договір №09/07 від 22.07.2024 чинний, умови його у встановленому законом порядку не змінювались, відтак обов`язки, що виникли внаслідок його укладення, підлягали виконанню, а сторони мали право очікувати, що буде виконано все, що обумовлене цим правочином належним чином і у визначений строк.

Отже, умовами договору встановлено, що поставка товару здійснюється за письмовою заявкою замовника протягом 15 днів з моменту подання заявки.

Із матеріалів справи вбачається, що 12.09.2024 Замовник направив на адресу Постачальника вимогу-замовлення на поставку непоставленого товару згідно договору № 09/07 від 22.07.2024 (вих. № 2146 від 12.09.2024).

Із трекінгу поштового відправлення вбачається, що останнє повернуто заявнику (позивачу 2) з підстав за закінченням встановленого терміну зберігання.

30.09.2024 Замовник повторно направив на адресу Постачальнику вимогу-замовлення на поставку товару згідно договору № 09/07 від 22.07.2024 (вих. № 2268 від 30.09.2024).

Із трекінгу поштового відправлення вбачається, що останнє вручене відповідачу 12.10.2024.

Скаржник звертає увагу, що на підтвердження направлення відповідачу вимоги-замовлення вих. № 2146 від 12.09.2024 та вих. № 2146 від 12.09.2024 позивачем не додано опису вкладення. Скаржник стверджує, що відповідач не отримав вимоги-замовлення та відповідно у відповідача не виник обов`язок з поставки товару.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частин першої та другої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відмінну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Крім того, згідно з приписами статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто тягар доказування лежить на сторонах.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 26.02.2024 у справі № 910/6757/23.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем 2 додатково на підтвердження надіслання відповідачу вимоги-замовлення додано скірншот з електронної пошти, з якого вбачається, що 20.09.2024 на електронну адресу відповідача ФОП Піхотіної М.В. з офіційної електронної адреси позивача 2, яка відображена на електронному майданчику публічних закупівель Prozorro, надіслано вимогу-замовлення згідно з Договором від 22.07.2024 №09/07.

Вказана електронна адреса зазначена відповідачем у Договорі від 22.07.2024 №09/07, який підписаний та скріплений печатками сторін.

Відповідач не заперечував, що вказаний лист надісланий військовою частиною та отриманий відповідачем електронною поштою.

Згідно зі статтею 96 ГПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо). Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.

Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 Закону № 851-IV електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону № 851-IV оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".

З наведених норм права вбачається, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України).

Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21), і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для того, щоб його змінювати.

Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.

При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21 зазначено, що якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі.

Отже, враховуючи, що з електронного листування (скрінфото електронної пошти) є можливість встановити авторів цього листування та його зміст, колегія суддів вважає, що 20.09.2024 відповідачем отримано вимогу-замовлення.

Надавши оцінку наявним у справі доказам, суд дійшов висновку, що у даному випадку більш вірогідними є докази, надані позивачем щодо надіслання відповідачу вимог-замовлень як засобами поштового зв`язку, так і електронною поштою. Відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування вищевказаного.

Отже, 15-денний строк з моменту подання заявки отримання заявки замовника (п.5.2, 5.3 Договору) закінчився 05.10.2024.

Однак, у вказаний строк відповідач не виконав зобов`язання із поставки товару.

У п. 3 ч.1 ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема щодо сплати неустойки.

За положеннями ч.1 ст.199 ГК України виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Виконання зобов`язань може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності (ст.546 ЦК України).

Згідно ч.1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ч.1 ст.550 ЦК України).

Аналогічна норма міститься у ст.230 ГК України, зокрема штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч.4 ст. 231 ГК України якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч.2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно п.7.1 Договору за порушення умов даного договору або неналежне виконаним своїх обов`язків Сторони несуть відповідальність згідно законодавства.

Пунктом 7.8 Договору визначено, що за порушення строку поставки товару або строку заміни неякісного товару на якісний (відповідний), постачальник на вимогу замовника сплачує пеню у розмірі 1 % вартості товару з урахуванням ПДВ (ПДВ враховуються, якщо постачальник є платником ПДВ), з якої допущено прострочення виконання зобов`язань, за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів постачальник додатково сплачує штраф у розмірі 7 % вказаної вартості з урахуванням ПДВ (ПДВ враховуються, якщо постачальник є платником ПДВ).

Враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що період нарахування пені розпочався 06.10.2024 та розраховується в межах періоду, який зазначено позивачем, тобто до 13.11.2024.

Здійснивши перерахунок пені, судом встановлено, що пені за період з 06.10.2024 до 13.11.2024 становить 66 183,00 грн.

Перевіривши розрахунок штрафу 7% суд встановив, що останній розраховано арифметично правильно та становить 11 879,00 грн.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у розмірі 78 062,00 грн.

Згідно з ч.3 ст.53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (ч.4 ст. 53 ГПК України).

Статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення (позиція узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 26.05.2020р. у справі №912/2385/18).

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Також Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

Щодо підстав представництва інтересів держави в особі Міністерства оборони України, суд враховує таке.

Згідно з указом Президента України від 15.12.1999 №1572/99 «Про систему центральних органів виконавчої влади» до системи центральних органів виконавчої влади України входять міністерства, державні комітети (державні служби) та центральні органи виконавчої влади зі спеціальним статусом.

Міністерство є головним (провідним) органом у системі центральних органів виконавчої влади в забезпеченні впровадження державної політики у визначеній сфері діяльності. Центральні органи виконавчої влади можуть мати свої територіальні органи, що утворюються, реорганізуються і ліквідовуються в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України», ст. 10 Закону України «Про оборону України», Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України та здійснює управління переданим Міністерству оборони України військовим майном і майном підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління.

Згідно ст. 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 671 від 26.11.2014р. (далі Положення), Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

На Міністерство оборони України покладено забезпечення життєдіяльності Збройних Сил, їх функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність, підготовку до виконання покладених на них завдань, застосування, комплектування особовим складом та його підготовку, постачання озброєння і військової техніки, підтримання справності, технічної придатності та модернізації зазначеного озброєння і техніки, матеріальних, фінансових, інших ресурсів та майна згідно з потребами, визначеними Генеральним штабом Збройних Сил у межах коштів, передбачених державним бюджетом, і здійснення контролю за їх ефективним використанням, організовує виконання робіт і надання послуг в інтересах Збройних Сил; утворює, ліквідує, реорганізовує підприємства, установи і організації, які належать до сфери управління Міноборони, затверджує їх положення (статути), в установленому порядку призначає на посади та звільняє з посад їх керівників, здійснює в межах повноважень, передбачених законом, інші функції з управління об`єктами державної власності, які належать до сфери управління Міноборони; реєструє військові частини як суб`єкти господарської діяльності; веде облік об`єктів державної власності, які належать до сфери управління Міноборони (ст. 4 Положення).

До складу Збройних Сил України входить військова частина НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), фінансування якої здійснюється з Державного бюджету України, на яку покладаються функції із забезпечення оборони, територіальної цілісності і незалежності України та діяльність якої повністю координується Міністерством оборони України.

Командир військової частини НОМЕР_1 являючись військовослужбовцем Збройних Сил України, несе повну відповідальність за діяльність ввіреної йому військової частини НОМЕР_1 , за стан і ефективне використання закріпленого за нею державного майна, за витрачання грошових коштів, а також за вжиття вичерпних заходів з приводу відшкодування завданої шкоди майновим інтересам військової частини, у тому числі вживає заходи щодо погашення існуючої дебіторської заборгованості перед військовою частиною НОМЕР_1 .

Для захисту порушеного права командир військової частини НОМЕР_1 уповноважений виступати стороною в суді, оскільки згідно вимог ст. ст. 58, 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність ввіреної йому установи та зобов`язаний вживати заходів, спрямованих на відшкодування заподіяних збитків у відповідності із законом, у тому числі шляхом звернення з позовом до органів правосуддя.

Військова частина НОМЕР_1 виконує бойові завдання, здійснює заходи із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, що викликає потребу у забезпеченні належного матеріально-технічного забезпечення.

Враховуючи те, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, яке наділене повноваженнями здійснювати управління майном Збройних Сил України та те, що військова частина НОМЕР_1 входить до складу Збройних Сил України на яку покладаються функції із забезпечення оборони, територіальної цілісності і незалежності України та діяльність якої повністю координується Міністерством оборони України, а тому Міністерство оборони України та військова частина НОМЕР_1 є органами уповноваженими державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відтак, зважаючи на викладене, суд вважає, що інтереси Міністерства оборони України та військової частини НОМЕР_1 є складовою інтересів держави, а тому останні є належними позивачами у цій справі.

Військова частина НОМЕР_1 листом від 26.11.2024р. за вих.№2868 з огляду на обмежені фінансові ресурси звернулась до Хмельницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону із проханням вжити заходів реагування щодо стягнення за договором 09/07 від 22.07.2024р. пені та штрафу за порушення виконання строків поставки та зобов`язання постачальника виконати умови договору.

Матеріалами справи стверджується факт звернення Хмельницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону до Міністерства оборони України та військової частини НОМЕР_1 з повідомленнями від 06.12.2024 за вих.№30.57/02-4102вих-24 та вих.№30.57/02-4101вих-24 про виявлені порушення законодавства України, проханням надати інформацію про вжиті заходи з метою усунення викладених у листах порушень, а також чи будуть вживатись заходи представницького характеру, спрямовані на стягнення штрафних санкцій за неналежне виконання договору поставки №09/07 від 11.07.2024р.

Тимчасово виконуючий обов`язки командувача Медичних сил Збройних Сил України листом від 20.12.2024 повідомив Хмельницьку спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Західного регіону про призначення службового розслідування щодо необхідності вжиття заходів реагування з приводу непоставлення товару (медичного обладнання) військовій частині НОМЕР_1 за договором від 22.07.2024 №09/07, про що буде проінформовано додатково.

Військова частина НОМЕР_1 листом від 13.12.2024 за вих.№3042 поінформувала Хмельницьку спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Західного регіону про надання документів про виконання договору.

Наведене свідчить про вияв пасивної поведінки уповноважених суб`єктів після отримання повідомлення прокурора про порушення інтересів держави та необхідності захисту цих інтересів. Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 15.04.2021р. у справі №905/1529/20, від 30.07.2020 у справі №904/5598/18.

24.12.2024 Хмельницькою спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Західного регіону надіслано повідомлення Міністерству оборони України та військовій частині НОМЕР_1 про встановлення підстав та намір здійснювати представництво інтересів держави в суді шляхом пред`явлення позову до фізичної особи ОСОБА_1 про стягнення на користь військової частини НОМЕР_1 штрафних санкцій в сумі 145 942,00 грн. за договором поставки №09/07 від 22.07.2024р.

Керівник Хмельницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону звернувся до суду в інтересах держави в особі органів, уповноважених державою здійснювати функції у спірних правовідносинах: Міністерства оборони України та військової частини НОМЕР_1 з вимогою про стягнення з фізичної особи-підприємця Пехотіної М.Л. на користь військової частини НОМЕР_1 145 942,00 грн штрафних санкцій за договором поставки №09/07 від 22.07.2024.

Правовідносини, пов`язані з використанням бюджетних коштів, становлять "суспільний", "публічний" інтерес.

Повномасштабне вторгнення російської федерації та введення в Україні правового режиму воєнного стану об`єктивно зумовило виникнення складної економічної ситуації, відтак суспільний інтерес у безумовному дотриманні вимог бюджетного законодавства спрямований на належне і безперервне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань, що виконують завдання з безпосередньої відсічі ворогу, в т.ч. і медичним обладнанням.

До інтересів держави безпосередньо належить дотримання вимог законодавства, що регулює питання управління та використання бюджетних коштів, а протиправне витрачання з бюджету коштів підриває матеріальну основу органів влади, а також держави вцілому.

У зв`язку з цим, захист інтересів держави у бюджетних правовідносинах, у тому числі при невиконанні постачальниками взятих на себе зобов`язань за поставку товарів для потреб Збройних Сил України, є основним пріоритетом роботи усіх органів, у тому числі прокуратури, а порушення у цій сфері є неприпустимим в умовах сьогодення.

Забезпечення національної безпеки українського суспільства є однією з найважливіших функцій держави, основні завдання із захисту суверенітету і територіальної цілісності якої покладаються на Збройні Сили України та інші військові формування. Водночас, успішні дії останніх безпосередньо залежать від рівня їх матеріального-технічного забезпечення.

Недотримання відповідачем договірних зобов`язань вказує на наявність порушень інтересів держави, що зобов`язує прокурора вчинити дії для їх захисту у судовому порядку.

За наведених обставин, оскільки прокурор у позовній заяві навів підставу для представництва інтересів держави, обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів, та визначив органи, уповноважені державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, враховуючи, що останні самостійно не звернулися до суду, про що повідомили прокуратуру, суд дійшов висновку про дотримання прокурором порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", для звернення до суду з відповідним позовом та наявності законних підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі органів, уповноважених державою на здійснення функцій у спірних правовідносинах Міністерства оборони України та військової частини НОМЕР_1 .

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є нез`ясування обставин, що мають значення для справи.

З врахуванням наведеного вище, колегія суддів доходить висновку, що господарський суд першої інстанції не з`ясував обставини справи у зв`язку з чим оскаржуване рішення належить змінити в частині стягнення пені, задовольнивши частково апеляційну скаргу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 14 ст. 129 ГПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат

Враховуючи вищевикладене, судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладається на позивача та відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Пехотіної Марини Леонідівни на рішення Господарського суду Хмельницької області від 20.05.2025 у справі №924/1159/24 задоволити частково.

Рішення Господарського суду Хмельницької області від 20.05.2025 у справі №924/1159/24 змінити в частині стягнення пені та викласти резолютивну частину рішення в наступний редакції:

"Позов задоволити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Пехотіної Марини Леонідівни ( АДРЕСА_1 , НОМЕР_2 ) на користь Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) - 78 062,00 грн штрафних санкцій.

Стягнути з фізичної особи-підприємця Пехотіної Марини Леонідівни ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_4 ) на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону (, р/р IBAN UA0082783, Державна казначейська служба України, м. Київ, МФО 820172) судовий збір, сплачений за подання позовної заяви, в розмірі 1295,74 грн.

В іншій частині позову відмовити".

3. Стягнути з Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону (, р/р IBAN UA0082783, Державна казначейська служба України, м. Київ, МФО 820172) на користь Фізичної особи-підприємця Пехотіної Марини Леонідівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1689,98 грн.

На виконання даної постанови Господарському суду Хмельницької області видати відповідні накази.

4. Справу №924/1159/24 повернути до Господарського суду Хмельницької області.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складений "28" серпня 2025 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Саврій В.А.

Суддя Розізнана І.В.