ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/2116/21 (910/2646/23)

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Картере В.І. - головуючий, Огороднік К.М., Пєсков В.Г.,

за участю секретаря судового засідання Заріцької Т.В.,

представників учасників справи:

позивача: ОСОБА_1,

відповідача-1: не з`явився,

відповідача-2: не з`явився,

відповідача-3: Жадобін В.І.,

відповідача-4: не з`явився,

третьої особи: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.04.2025 (колегія суддів у складі: Пантелієнко В.О. - головуючий, Остапенко О.М., Отрюх Б.В.)

та рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2024 (суддя Омельченко Л.В.)

у справі №910/2116/21 (910/2646/23)

за позовом ОСОБА_1

до 1)Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротранссервіс"; 2) Приватного акціонерного товариства "Автомобільна компанія "Укртранс"; 3) ОСОБА_2 ; 4) ОСОБА_3

за участю третьої особи Державного реєстратора Управління державної реєстрації ГТУЮ у м Києві Радченко Альони Леонідівни

про визнання правочину недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав

у межах справи №910/2116/21

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріо Фін"

до Приватного акціонерного товариства "Автомобільна компанія "Укртранс"

про банкрутство,

ВСТАНОВИВ:

Хід розгляду справи та стислий зміст позовних вимог

1. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.06.2021 відкрито провадження у справі про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Автомобільна компанія "Укртранс" (далі - Боржник) за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріо Фін".

2. Постановою Господарського суду міста Києва від 18.09.2023 визнано Боржника банкрутом, відкрито щодо нього ліквідаційну процедуру.

3. У межах зазначеної справи ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротранссервіс", Боржника, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про (з урахуванням заяви про зміну предмету позову):

- визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав на нежитлові приміщення (паркомісця) (серія та номер: 2605/2, виданий 26.05.2014), укладеного між Боржником і ТОВ "Євротранссервіс", в частині гаражу АДРЕСА_1 (далі - Договір-1);

- скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 14647389 від 23.07.2014, 15:41:02, Радченко Альона Леонідівна, управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві;

- визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 23.03.2021, посвідченого Приватним нотаріусом КМНО Міндель І.В., зареєстрованого в реєстрі за №322, укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ "Євротрансервіс" (далі - Договір-2);

- визнання недійсним договору купівлі-продажу паркомісця від 02.04.2021, посвідченого Приватним нотаріусом КМНО Копійкою В.В., зареєстрованого в реєстрі за №293, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (далі - Договір-3).

4. Позов мотивовано тим, що Позивач з 27.03.2008 був власником майнових прав на підземний гараж НОМЕР_2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на підставі укладеного між ним та ТОВ "Центрінвестбуд-2000" договору купівлі-продажу майнових прав №163/1-2 (далі - Договір №163/1-2) з урахуванням додаткових угод №№1, 2 від 18.08.2009 та від 08.04.2013, які стосувалися зміни характеристик об`єкту інвестування.

5. Позивач стверджує, що він у повному обсязі виконав свої зобов`язання за Договором №163/1-2, що підтверджується, зокрема, квитанцією №479 від 27.03.2008 на загальну суму 958500,00 грн щодо внесення коштів через вкладну касу АКБ "Київ" на рахунок ТОВ "Центрінвестбуд-2000". А ТОВ "Центрінвестбуд-2000" за актом прийому-передачі паркінгу, машиномісця від 08.04.2013 на виконання Договору №163/1-2 передав Позивачу паркінг (машиномісце НОМЕР_2) та надав позивачу витяг за вих. НОМЕР_2 від 08.04.2013, за змістом якого Позивач є власником паркінгу (машиномісця) НОМЕР_2.

6. На підставі наведених документів Позивач після здачі в експлуатацію відповідного об`єкта будівництва 13.10.2020 зареєстрував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на гараж НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

7. У зв`язку з наведеним Позивач вважає недійсними спірні договори як такі, що спрямовані на безпідставне відчуження належного йому нерухомого майна на користь, відповідно, ТОВ "Євротранссервіс", ОСОБА_3 і ОСОБА_2 .

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

8. Боржник здійснював будівництво житлового будинку та підземних гаражів (місць для паркування автомашин) на земельній ділянці кадастровий номер :79:009:0035 на перетині АДРЕСА_1.

9. Інвестором будівництва підземних гаражів було ТОВ "Центрінвестбуд-2000" відповідно до договору про інвестування будівництва підземних гаражів (місць для паркування) від 07.09.2006 (далі - Договір інвестування).

10. Згідно з пунктом 1.2 Договору інвестування об`єктом інвестування є підземні гаражі (місця для паркування автомашин), перелік яких визначено в додатку НОМЕР_1 до договору, загальною площею 3093,06 м2, що будуються в житловому будинку на перетині АДРЕСА_2 . У додатку НОМЕР_1 до Договору інвестування об`єктами інвестування визначено 166 гаражів (паркомісць) загальною площею 3093,06 м2.

11. 14.11.2006 ПАТ "АКБ "Київ" (кредитор) і ТОВ "Центрінвестбуд-2000" (боржник) уклали кредитний договір №141/06 (далі - Кредитний договір), за умовами якого кредитор надає боржнику кредит на інвестування будівництва підземних гаражів згідно з Договором інвестування.

12. У забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором ПАТ "АКБ "Київ" (іпотекодержатель) і ТОВ "Центрінвестбуд-2000" (іпотекодавець) уклали іпотечний договір від 29.11.2006 (далі - Іпотечний договір), за умовами якого іпотекодавець передав у іпотеку майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершене, а саме: квартири, згідно з переліком, що є невід`ємною частиною даного договору, майнові права на 166 підземних гаражів загальною площею 3093,03 м2 у житловому будинку, який будується на перетині АДРЕСА_1. Вартість предмету іпотеки за згодою сторін складає 20104695 грн.

13. У подальшому Боржник і ТОВ "Центрінвестбуд-2000" уклали низку додаткових угод до Договору інвестування.

14. Так, у додатковій угоді НОМЕР_1 від 20.03.2009 до Договору інвестування сторони домовились змінити додаток НОМЕР_1 у зв`язку зі зміною проектно-кошторисної документації.

15. Водночас внаслідок укладення вказаної додаткової угоди та додаткової угоди №2 від 28.02.2011 пункт 1.2 Договору інвестування залишився незмінним, зокрема, не змінилася загальна площа підземних гаражів.

16. Ухвалою Господарського суду Київської області від 12.01.2012 у справі №Б11/008-12 порушено справу про банкрутство ТОВ "Центрінвестбуд-2000".

17. 06.04.2012 Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві видала сертифікат серії КВ №0, яким засвідчено відповідність закінченого будівництвом об`єкта: будівництво житлового будинку на перетині вул. Димитрова та АДРЕСА_2 , загальна площа квартир - 25022,2 м2, житлова площа квартир - 12865,4 м2; кількість квартир - 192; кількість поверхів - 25; площа вбудованих, вбудовано-прибудованих та прибудованих приміщень - 3339,7 м2, офісні приміщення; площа 1 та 2 рівнів підвалів (паркінгів) - 6509,1 м2.

18. 10.05.2012 Комунальне підприємство Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" провело технічну інвентаризацію будинку 2б літ. "А" по вул. Димитрова у місті Києві (інвентаризаційна справа №130585).

19. Згідно з наданими на адвокатські запити відповідями КП КМР "КМ БТІ" у листах повідомило про таке: за даними інвентаризаційної справи за адресою вул. Ділова, 2-Б, остання технічна інвентаризація паркінгу проводилась станом на 10.05.2012; при проведенні інвентаризації в паркінгу було відсутнє машиномісце НОМЕР_2 (лист № 9062/14 - 11638 (И 2023) від 01.09.2023); КП КМР "КМ БТІ" не проводило технічну інвентаризацію машиномісць НОМЕР_4 за адресою: АДРЕСА_1 (лист № 062/14 - 12344 (И-2023) від 15.09.2023).

20. За наданою ОСОБА_2 копією журналу підрахунку площі житлового будинку з нежитловими (вбудованими) приміщеннями від 10.05.2012 вбачається, що загальна площа підвалу (паркінгу) 1 і 2 рівня літ. "А" становить 6509,1 м2, налічено 166 машиномісць загальною площею 3042,2 м2, однак не зазначено відомостей про машиномісце НОМЕР_2 або будь-яке інше машиномісце з площею 106,1 м2.

21. У копії поверхового плану підвалу літ "А" по АДРЕСА_1, зокрема, 1 і 2 поверхів, також не зазначено про наявність машиномісця НОМЕР_2 або будь-якого іншого машиномісця з площею 106,1 м2.

22. Додатковою угодою №3 від 10.10.2012 внесено зміни до пункту 1.2 Договору інвестування (перелік і детальна характеристика об`єкта інвестування), згідно з якими передбачено отримання ТОВ "Центрінвестбуд-2000" майнових прав на 166 гаражів (паркомісць) загальною площею 3042,20 м2. Однак про машиномісце НОМЕР_2 або будь-яке інше машиномісце з площею 106,1 м2 не зазначено.

23. 11.10.2012 Боржник і ТОВ "Центрінвестбуд-2000" склали акт прийому-передачі паркингів, машиномісць (місць для паркування автомашин), за яким Боржник передав ТОВ "Центрінвестбуд-2000" 166 паркінгів, машиномісць (місць для паркування автомашин) загальною площею 3042,20 м2 згідно з Договором інвестування та додатковою угодою №3 від 10.10.2012.

24. Розпорядженням Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 24.01.2013 за №34 відповідному будинку було присвоєно поштову адресу: "вул. Димитрова, 2-Б". У подальшому рішенням Київської міської ради від 13.11.2014 №373/373 АДРЕСА_1 перейменовано на АДРЕСА_1.

25. 20.08.2013 Боржник здійснив реконструкцію першого та другого рівня підвального приміщення НОМЕР_1, №2, №3 та 1-86 на першому рівні, та №4, 2-89, 2-90 та 2-91 на другому рівні в паркомісця.

26. У відповідь на адвокатський запит Фонд гарантування вкладів фізичних осіб повідомив, що за даними архівів ПАТ "АКБ "Київ", які перебувають у його володінні, відсутня інформація щодо надходження 27.03.2008 коштів у сумі 958500,00 грн на рахунки ТОВ "Центрінвестбуд-2000".

27. Надана Позивачем копія квитанції №479 від 27.03.2008 не відповідає вимогам Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ №337 від 14.08.2003 (у відповідній редакції), оскільки не містить усіх необхідних реквізитів.

Стислий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

28. Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.12.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.04.2025, у задоволенні позову відмовлено.

29. Судові рішення мотивовано тим, що Позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що об`єкт нерухомого майна, право власності на який за ним зареєстровано (гараж НОМЕР_2), та об`єкт нерухомого майна, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 (гараж № НОМЕР_1 ), є одним і тим же об`єктом, тоді як матеріали справи свідчать про протилежне.

30. З огляду на таке господарські суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про те, що Договір-1 не порушує законних прав та інтересів Позивача як власника об`єкта нерухомого майна (гараж НОМЕР_2), а інших підстав для визнання його недійсним не наведено. Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог, господарські суди виходили з того, що вони є похідними від вимоги про визнання недійним Договору-1.

Стислий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення доводів скаржника

31. Позивач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та постанову апеляційного господарського суду, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

32. Касаційну скаргу подано з підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини 2 статті 287, частиною 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України.

33. Касаційну скаргу мотивовано тим, що оскаржувані судові рішення прийнято з порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права: статей 2, 7, 11, 13, 74-80, 81, 86, 91, 96, 236, 237, 238, 269, 277, 282 Господарського процесуального кодексу України, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), статті 1 Першого протоколу до Конвенції, статей 3, 15, 16, 203, 204, 209, 215, 220, 316, 317, 319, 321, 328, 331, 334, 382, 386, 626-629, 638, 655, 658, 664 Цивільного кодексу України, статей 1-3, 5, 7, 9 Закону України "Про інвестиційну діяльність", статті 20 Господарського кодексу України, підпунктів 1, 2 пункту 7 Глави ІІ Положення про ведення касових операцій в національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 29.12.2017 №148 (у редакції від 01.01.2021); абзацу 1 пункту 3 глави 1 розділу ІІІ, пункту 8 глави 2 розділу ІІІ Інструкції про касові операції в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.08.2003 №337 (у редакції від 24.04.2007), статей 20, 24 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", статей 11, 20, 21 Закону України "Про інформацію", статей 8, 9 Закону України "Про доступ до публічної інформації", статті 62 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статей 2, 5, 6, 11, 13 Закону України "Про захист персональних даних", статей 17, 20 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", пункту 49 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2003 №868 (у редакції від 17.10.2013). При цьому Позивач посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування наведених норм права в подібних правовідносинах.

34. Водночас, на думку Позивача, господарські суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постановах: від 07.08.2019 у справі №500/2867/18, від 10.04.2019 у справі №463/5896/14-ц, від 18.04.2023 у справі №199/3152/20, від 18.11.2024 у справі №465/3895/22, від 05.10.2022 у справі №718/2903/29, від 17.07.2019 у справі №752/1062/16-ц, від 01.02.2018 у справі №727/6902/15-ц, від 24.10.2018 у справі №752/3746/15-ц, від 21.11.2018 у справі №727/6902/15-ц, від 14.11.2010 у справі №752/3746/15-ц, від 03.06.2020 у справі №752/7208/15-ц, від 13.10.2020 у справі №369/10789/14-ц, від 08.06.2021 у справі №662/397/15-ц, щодо застосування абзацу 1 пункту 3 глави 1 розділу ІІІ Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою правління Національного банку України від 14.08.2023 №337 (у редакції від 24.04.2007) у подібних правовідносинах.

35. За доводами Позивача, господарські суди встановили, що він є власником гаражу НОМЕР_2 по АДРЕСА_1, проте дійшли помилкового висновку про те, що спір стосується двох різних об`єктів нерухомого майна.

36. Позивач стверджує, що внаслідок виконання інвестиційних зобов`язань після завершення будівництва об`єкта інвестування його майнове право на гараж НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 у м. Києві трансформувалося у право власності 06.04.2012, тобто до укладення Відповідачами спірних договорів щодо відповідного гаражу.

37. Позивач посилається на те, що згідно з доданою до позовної заяви інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі запису про право власності №6432883 за ТОВ "Євротранссервіс" було зареєстровано право власності на гараж шляхом зміни нумерації з НОМЕР_2 на НОМЕР_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00). При цьому всі інші характеристики, зокрема площа і місцезнаходження, відповідних об`єктів (гаражів НОМЕР_2 і НОМЕР_1) є ідентичними. Однак господарські суди не надали належної правової оцінки зазначеному та іншим наданим Позивачем доказам (листу ОСББ "Олімпійський", технічному паспорту на нежитловий будинок (приміщення) частина літ. "А" - паркінг по АДРЕСА_1 , в якому сере переліку гаражів наявний НОМЕР_2, але відсутній гараж НОМЕР_1, наданим П`ятою Київською державною нотаріальною конторою матеріалам реєстраційної справи щодо реєстрації права власності на нежитлове приміщення (паркомісце) - гараж НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1 , тощо).

38. Позивач зазначає, що за його клопотанням Господарський суд міста Києва ухвалою від 04.03.2024 витребував у ОСОБА_2 належним чином засвідчену копію та оригінал для огляду технічного паспорту на зареєстрований за ним гараж № НОМЕР_1 загальною площею 106,1 м2 за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 не виконав вимоги зазначеної ухвали та не надав витребуваного документу, однак господарські суди на таке порушення не звернули увагу та не застосували наслідки, передбачені частиною 10 статті 81 Господарського процесуального кодексу України.

39. Позивач звертає увагу на те, що у Договорі-1 не зазначено підставу, на якій ПАТ "АК "Укртранс" як продавець володів відповідним гаражем НОМЕР_1, а розрахунок за вказаним договором між його сторонами так і не відбувся.

40. Водночас Позивач вважає недопустимими докази, подані ОСОБА_2 , адже вони стосуються конфіденційної інформації та використані адвокатом всупереч вимогам Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

41. Щодо наданої Позивачем на підтвердження виконання Договору №163/1-2 квитанції №479 від 27.03.2008 господарські суди першої та апеляційної інстанцій не конкретизували, в чому полягає її невідповідність Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ №337 від 14.08.2003 (у відповідній редакції), безпідставно пославшись на положення абзацу 1 пункту 3 глави 1 розділу ІІІ зазначеної Інструкції. Водночас Фонд гарантування вкладів фізичних осіб зауважив про наявність у нього інформації щодо кредитів і рахунків починаючи з дати запровадження тимчасової адміністрації банку - 09.02.2009. До того ж на адвокатський запит не розкривається інформація, що містить банківську таємницю.

42. Крім того, Позивач вважає що обраний ним спосіб захисту є належним, ефективним, передбаченим цивільним законодавством та в подальшому відновить порушене право Позивача щодо його власності, на яке претендує ТОВ "Євротранссервіс".

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

43. ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

44. Відзив мотивовано тим, що оскаржувані судові рішення є законними, ухваленими з дотриманням норм матеріального та процесуального права, господарські суди першої та апеляційної інстанцій надали належну правову оцінку всім наявним у справі доказам і доводам сторін та дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

45. ОСОБА_2 наголошує, що ключовим і беззаперечним висновком господарських судів попередніх інстанцій є встановлення факту відсутності порушеного права або законного інтересу Позивача оспорюваними правочинами, адже Позивач не надав належних і допустимих доказів того, що зареєстрований за ним об`єкт нерухомості (гараж № НОМЕР_2 ) та проданий за спірними договорами об`єкт нерухомості (гараж № НОМЕР_1 ) є одним і тим самим об`єктом. Оскільки відсутність порушеного права є самостійною та достатньою підставою для відмови в позові, доводи касаційної скарги щодо інших аспектів справи не можуть вплинути на правильність і законність оскаржуваних рішень.

46. Водночас ОСОБА_2 заперечує проти наведених у касаційній скарзі доводів і поданих Позивачем доказів, зокрема, вважає підробленим технічний паспорт на машиномісце НОМЕР_2 від 10.05.2012. Натомість ненадання ОСОБА_2 технічного паспорта, на його думку, не є підставою для визнання обставин на користь скаржника, оскільки суд було повідомлено про поважні причини - перебування ОСОБА_2 закордоном.

47. ОСОБА_2 вважає обґрунтованим висновок господарських судів першої та апеляційної інстанцій про сумнівність наданої Позивачем квитанції №479 як доказу оплати за Договором №163/1-2, оскільки вона не відповідає вимогам НБУ щодо оформлення касових документів, а факт зарахування коштів не підтверджується архівними відомостями банка.

48. За доводами ОСОБА_2 , правові висновки Верховного Суду, на які посилається скаржник, є незастосовними через докорінну відмінність фактичних обставин відповідних справ.

Позиція Верховного Суду

49. Керуючись вимогами статей 14, 300 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів і вимог касаційної скарги та виходить з такого.

50. Предметом касаційного перегляду в цій справі є судові рішення, ухвалені за результатами вирішення спору про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, укладених відповідачами щодо майна, яке Позивач вважає своїм, а також скасування рішення про державну реєстрацію права на таке майно за одним із відповідачів. Під час касаційного перегляду, зокрема, постало питання щодо ефективності обраного позивачем способу захисту прав.

51. Відповідно до положень статті 2 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права (законного інтересу) в разі його порушення, невизнання або оспорювання, у тому числі в судовому порядку. Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

52. Задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту.

53. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала (зокрема у постанові від 22.06.2021 у справі №200/606/18), що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

54. Також Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц, від 08.02.2022 у справі №209/3085/20).

55. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18).

56. Подібний за змістом висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19, у якій також зазначено, що рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті та захищати порушене право чи інтерес. Якщо для реалізації рішення суду необхідно ще раз звертатися до іншого суду й отримувати ще одне рішення, це означає, що обраний спосіб захисту є неефективним. Тож завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи, у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом, або захисту порушеного права в інший спосіб, тобто вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору в іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням тощо.

57. Позивач як особа, якій належить право на звернення до суду з позовом за захистом свого права та інтересу, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, що потребують судового захисту, та спосіб захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі №334/3161/17).

58. Згідно з усталеною правовою позицією Верховного Суду (зокрема викладеною в постанові від 26.05.2023 у справі № 905/77/21, ухваленій у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі) позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом. Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного / частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача. Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного / частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача.

59. Як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду (зокрема в постанові від 21.12.2022 у справі №914/2350/18(914/608/20)), захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 Цивільного кодексу України. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна не є ефективним способом захисту права власника.

60. З урахуванням специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави, заволодіння нею таким майном право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа. Подібний за змістом висновок викладено, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2024 у справі №204/8017/17.

61. Також Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14.09.2021 у справі №359/5719/17 зазначила, що за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, є неефективними.

62. При цьому необхідно наголосити, що саме при вирішенні питання про витребування майна здійснюється перевірка добросовісності набувача такого майна. Так, за змістом положень статей 387, 388 Цивільного кодексу України добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особі, яка не мала права його відчужувати. Від добросовісного набувача майно може витребувано лише в передбачених законом випадках. Натомість від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку.

63. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02.11.2021 у справі №925/1351/19 зауважила про важливе значення належної перевірки обставин, які свідчать про добросовісність або недобросовісність набувача як для застосування положень статей 387, 388 Цивільного кодексу України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна як такого, що може вважатися відповідним нормам справедливого судового розгляду згідно зі статтею 6 Конвенції.

64. Водночас положення частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" фактично визначають порядок дій державного реєстратора в разі визнання недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, однак не встановлюють належного та ефективного способу захисту прав конкретних правових конфліктів. Подібний за змістом висновок наведений у постанові Верховного Суду від 29.01.2025 у справі №909/516/23.

65. Звертаючись із позовом у цій справі, Позивач стверджує, що він набув на підставі Договору №193/1-2 майнові права на підземний гараж НОМЕР_2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , які в подальшому трансформувалися в право власності, зареєстроване в установленому порядку 13.10.2020 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

66. За доводами Позивача, саме зазначене нерухоме майно було відчужено за спірними договорами на користь, відповідно, ТОВ "Євротранссервіс", ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , і право власності на нього було зареєстровано, зокрема, на підставі Договору-1 за ТОВ "Євротранссервіс" шляхом зміни нумерації гаражу з НОМЕР_2 на НОМЕР_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00). Обставини щодо наявності / відсутності подальшої реєстрації прав на відповідне майно за ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на підставі Договору-2 і Договору-3 під час розгляду справи не встановлено.

67. Тобто спір у цій справі виник у зв`язку з необхідністю, на думку Позивача, захисту його права власності на нерухоме майно (підземний гараж № НОМЕР_2 ), яким безпідставно заволодів один із відповідачів шляхом реєстрації права власності на нього із зазначенням іншого номеру при тому, що всі інші характеристики (площа, місцезнаходження) є ідентичними.

68. Проте Позивач не скористався передбаченими статтями 387, 388 Цивільного кодексу України способом захисту права власності шляхом звернення з віндикаційним позовом, який би (в разі наявності підстав для його задоволення) ефективно поновлював право Позивача на спірне майно, яке було неодноразово відчужено.

69. Натомість Позивач заявив позовні вимоги про визнання недійсними укладених між відповідачами правочинів щодо спірного майна та скасування рішення про державну реєстрацію відповідного права на нього (№14647389 від 23.07.2014). Однак задоволення таких позовних вимог не мало би наслідком поновлення прав Позивача на спірне майно (в разі їх наявності та порушення), введення Позивача у володіння спірним майном, зокрема шляхом витребування його у теперішнього володільця, за яким зареєстровано відповідне право на спірне майно, без повторного звернення до суду з іншим позовом.

70. Так, задоволення позовної вимоги про визнання недійсними спірних договорів (на виконання яких ОСОБА_2 набув у володіння спірне майно) без застосування наслідків їх недійсності не тягне за собою повернення відчуженого за ними майна покупцями на користь, зокрема, Позивача, який не є стороною таких правочинів. Тобто задоволення таких позовних вимог як таке не призводить до поновлення майнових прав Позивача (в разі їх наявності та порушення).

71. Водночас позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за своїм змістом не є вимогою про застосування наслідків недійсності спірних правочинів та / або витребування майна з володіння ОСОБА_2 . У даному випадку задоволення такої вимоги замість застосування положень статей 387, 388 Цивільного кодексу України та без з`ясування обставин добросовісності / недобросовісності ОСОБА_2 як набувача спірного майна, наявності / відсутності передбачених указаними нормами підстав для витребування у нього такого майна, не відповідало б критерію пропорційності втручання у мирне володіння майном у розумінні приписів статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

72. Верховний Суд враховує, що господарські суди попередніх інстанцій під час розгляду цієї справи дійшли передчасного висновку про те, що гараж № НОМЕР_2 (реєстраційний номер 000) і гараж № НОМЕР_1 ( НОМЕР_3 ) не є одним і тим же об`єктом нерухомого майна, а отже, права та інтереси Позивача як власника об`єкта нерухомого майна (гаража № НОМЕР_2 ) не порушені. Наведені висновки господарських судів ґрунтуються на тому, що зазначені об`єкти мають різні реєстраційні номери та адреси, відповідно: зареєстроване за Позивачем майно - АДРЕСА_3 , а зареєстроване за ОСОБА_2 майно - АДРЕСА_1 , гараж 1 (необхідно зауважити, що АДРЕСА_1 наразі перейменовано на АДРЕСА_1).

73. При цьому господарські суди першої та апеляційної інстанцій не з`ясували, яке конкретно майно (його технічні характеристики, площа, фактичне розташування у відповідному будинку тощо) було предметом купівлі-продажу за спірними договорами, не надавши при цьому правової оцінки (прийняли до уваги чи відхилили) усім доданим до позовної заяви доказам. Відхиляючи надану Позивачем квитанцію №479 від 27.03.2008 через її невідповідність вимогам Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ №337 від 14.08.2003 (у відповідній редакції), господарські суди не зазначили про відсутність у ній конкретних передбачених зазначеною інструкцією реквізитів.

74. Однак Верховний Суд виходить з того, що не може бути скасоване правильне по суті та законне рішення з одних лише формальних міркувань, позаяк неналежне дослідження господарськими судами першої та апеляційної інстанцій зазначених обставин у цій справі не призвело до неправильного вирішення спору по суті, оскільки обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною імперативною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин, що в свою чергу виключає необхідність надання Верховним Судом оцінки будь-яким іншим аргументам скаржника (подібні висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі №378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі №910/12525/20, від 05.07.2023 у справі №910/15792/20).

75. Верховний Суд приймає до уваги посилання Позивача на постанову Верховного Суду від 08.07.2025 у справі №910/2116/21(910/2695/23) за позовом ОСОБА_1 (Позивача) про визнання правочинів недійсними та скасування рішень про державну реєстрацію прав на гараж у зв`язку з подвійною реєстрацією права власності на нього в Реєстрі під різними номерами. Попри подібність правовідносин і фактичних обставин у вказаній справі та в цій справі, що розглядається, Верховний Суд вважає нерелевантним посилання на зазначену постанову, оскільки в ній не вирішувалось питання щодо належного способу захисту прав у таких правовідносинах, зокрема, наявності / відсутності підстав для застосування статей 387, 388 Цивільного кодексу України. Відповідно, вказана постанова не містить правового висновку щодо правильного застосування норм права з наведеного питання.

76. Також підлягають відхиленню посилання Позивача на постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2018 у справі №823/378/16, від 02.10.2019 у справі №587/2331/16-ц, адже вони стосуються правовідносин щодо оренди землі, отже не є подібними до правовідносин у цій справі. До того ж зазначені постанови та інші постанови Великої Палати Верховного Суду, на які посилається Позивач у своїх поясненнях, ухвалено до формування актуальної правової позиції щодо належного способу захисту права на нерухоме майно в разі реєстрації права власності на нього за іншою (ніж позивач) особою.

77. Верховний Суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, зокрема, викладену в постановах від 21.12.2022 у справі №914/2350/18, від 14.09.2021 у справі №359/5719/17, що вказують на необхідність застосування саме віндикаційного позову (статті 387, 388 Цивільного кодексу України) як ефективного способу захисту у випадках, коли спірне майно відчужене та зареєстроване за іншою особою.

78. У цій справі Позивач фактично вимагає визнання недійсними договорів, стороною яких він не був, без одночасного витребування майна у теперішнього володільця. Такий спосіб захисту не може бути визнано ефективним, оскільки не спрямований на відновлення володіння спірним майном та не тягне автоматичного переходу речового права до Позивача.

79. За цих умов, зважаючи на те, що позовні вимоги не можуть бути задоволені з огляду на обраний спосіб захисту, Верховний Суд не вбачає підстав для скасування оскаржуваних рішень. Водночас Верховний Суд зауважує на передчасність висновків господарських судів попередніх інстанцій у цій справі щодо відсутності порушення прав Позивача на відповідне майно, такі обставини підлягають встановленню в разі звернення його з позовними вимогами, які відповідають належному та ефективному способу захисту його прав (у разі їх порушення).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

80. Зважаючи на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення без змін постанови апеляційного господарського суду та рішення місцевого господарського суду з викладених у цій постанові мотивів.

81. Касаційну скаргу належить залишити без задоволення.

Розподіл судових витрат

82. Понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції судові витрати покладаються на скаржника, оскільки касаційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.04.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2024 у справі №910/2116/21 (910/2646/23) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Картере

Судді К. Огороднік

В. Пєсков