РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.08.2025Справа № 910/6779/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С.О. за участю секретаря судового засідання Невечери С.А., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Обслуговуючого кооперативу "ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНИЙ КООПЕРАТИВ "ОРАНЖ-ПАРК"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "СПВ ІНВЕСТ"

про стягнення 5 902 214,39 грн

за участю представників:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Бичек В.А.

РОЗГЛЯД СПРАВИ СУДОМ

Короткий зміст позовних вимог

Обслуговуючий кооператив "ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНИЙ КООПЕРАТИВ "ОРАНЖ-ПАРК" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "СПВ ІНВЕСТ" про стягнення 5 902 214,39 грн, з яких: 4 546 672,94 грн - основний борг, 599386,95 грн - пеня, 630182,54 грн - інфляційні втрати, 125971,96 грн - 3% річних.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором підряду №ОК/ЖБК/О-П/СПВ29 від 16.01.2023.

Процесуальні дії у справі, розгляд заяв, клопотань

Ухвалою від 04.06.2025 Господарський суд міста Києва зазначену вище позовну заяву залишив без руху.

09.06.2025 через систему "Електронний суд" від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою від 11.06.2025 Господарський суд міста Києва прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі №910/6779/29; постановив розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначив підготовче засідання у справі на 10.07.2025.

24.06.2025 через систему "Електронний суд" від позивача надійшов відзив на позов.

07.07.2025 через систему "Електронний суд" від відповідача надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою від 09.07.2025 Господарський суд міста Києва задовольнив заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "СПВ ІНВЕСТ" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції та постановив здійснити розгляд справи №910/6779/25 у судових засіданнях в режимі відеоконференції за участю представника Товариства з обмеженою відповідальністю "СПВ ІНВЕСТ".

У підготовчому засіданні 10.07.2025 суд постановив ухвалу, без оформлення окремого документу, яка внесена до протоколу судового засідання про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 14.08.2025.

30.07.2025 через систему "Електронний суд" від відповідача надійшла заява про участь у судовому засіданні, призначеного на 14.08.2025, режимі відеоконференції, в якій заявник просить суд провести розгляд справи №910/6779/25 у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

04.08.2025 через систему "Електронний суд" від відповідача надійшла заява, в якій відповідач просить суд заяву представника ТОВ "СПВ ІНВЕСТ" від 30.07.2025 року про участь у судовому засіданні у справі № 910/6779/25 в режимі відеоконференції, залишити без розгляду.

У судовому засіданні 14.08.2025, суд постановив ухвалу, без оформлення окремого документу, яка внесена до протоколу судового засідання про залишення без розгляду заяви від 30.07.2025 року про участь у судовому засіданні у справі № 910/6779/25 в режимі відеоконференції за заявою заявника.

Представник позивача у судове засідання 14.08.2025 не прибув. Позивач був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду справи.

Представник відповідача у судовому засіданні 14.08.2025 заперечив проти позовних вимог в частині нарахованих штрафних санкцій, росив суд зменшити їх розмір.

У судовому засіданні 14.08.2025, суд, дослідивши матеріали справи, пояснення представника відповідача, оголосив про перехід до стадії ухвалення рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні.

У порядку ст.240 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні у судовому засіданні 14.08.2025 судом проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.

.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позиція позивача

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на виконання умов договору підряду №ОК/ЖБК/О-П/СПВ29 від 16.01.2023 позивач виконав роботи на загальну суму 4546672,94 грн.

Однак, відповідач оплату виконаних позивачем робіт не здійснив, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість за договором у сумі 4546672,94 грн.

У зв`язку з невиконанням відповідачем обов`язку з оплати фактично виконаних робіт у встановлений договором строк, позивач на підставі п.7.8. договору нарахував пеню 599386,95 грн, а також на підставі ст.625 ЦК України - інфляційні втрати у сумі 630182,54 грн та 3% річних у сумі 125971,96 грн.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що розмір штрафних санкцій є обґрунтованим, законним та таким, що є пропорційним до розміру основної заборгованості та не накладає надмірного фінансового навантаження на ТОВ "СПВ ІНВЕСТ".

Позиція відповідача

Відповідач у відзив погоджується із сумою основної заборгованості перед Обслуговуючим кооперативом "ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНИЙ КООПЕРАТИВ "ОРАНЖ-ПАРК" у розмірі 4546672,94 грн, однак, вважає розмір штрафних санкцій безпідставно завищеним та незаконним.

Посилаючись на наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, які складаються з: пені у розмірі 186662,55 грн, інфляційних втрат у розмірі 199547,50 грн та 3% річних у розмірі 39385,11 грн, позивач посилається на таке:

у позивача відсутні значні матеріальні втрати (збитки), які понесені останнім у зв`язку з простроченням відповідача;

у матеріалах справи відсутні докази понесення позивачем будь-яких збитків, пов`язаних з простроченням відповідачем оплати;

стягнення з відповідача штрафних санкцій у заявленому розмірі призведе до надмірного фінансового навантаження на підприємство та неплатоспроможності Товариства з обмеженою відповідальністю "СПВ ІНВЕСТ", що зробить неможливим виконання ним зобов`язань перед контрагентами та інвесторами.

ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

16.01.2023 між Обслуговуючим кооперативом "ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНИЙ КООПЕРАТИВ "ОРАНЖ-ПАРК" (надалі - підрядник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "СПВ ІНВЕСТ" (надалі - замовник, відповідач) укладений договір підряду № ОК/ЖБК/О-П/СПВ29 (надалі - договір), відповідно до умов якого підрядник за завданням замовника зобов`язується на свій ризик власними та/або залученими за свій рахунок силами та/або засобами (залученими субпідрядниками) проводити будівельно-монтажні роботи (надалі - роботи) на об`єкті замовника, що знаходиться за адресою: Київська обл., Бучанський р-н, с. Крюківщина, вул. Одеська, в межах будівництва за проектом "Будівництво багатоквартирних житлових будинків. Черга ІІ, секція 2" (надалі - об`єкт), а замовник зобов`язується забезпечити підряднику доступ до об`єкту, надати документацію, необхідну для виконання підрядником робіт за цим договором, прийняти належним чином виконану роботу та оплатити її вартість у строки та на умовах, що визначені цим договором (п.1.1 договору підряду).

Перелік робіт визначається сторонами окремо в договірних цінах, що є невід`ємними додатками до договору (п.1.2 договору підряду).

Відповідно до п.2.1 договору підряду вартість робіт погоджується сторонами у договірних цінах (додатки до договору), що укладаються на підставі обсягів та переліку робіт заявлених замовником до підрядника.

Згідно із п.2.2 договору замовник здійснює оплату робіт в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті України на поточний рахунок підрядника, що вказаний в цьому договорі.

У п.2.4. договору сторони погодили, що обсяг виконаних робіт підтверджується підписанням актів виконаних робіт (примірна форма КБ-2вКС) та довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (примірна форма КБ-3) обома сторонами.

Згідно з п.2.5 договору оплата по договору за фактично виконані роботи здійснюється протягом 30 (тридцяти) банківських днів з дати підписання обома сторонами форм КБ-2вКС та КБ-3. При цьому сторони домовились про те, що під час здійснення платежів за фактично виконані роботи враховуються суми сплаченої замовником попередньої оплати.

У п.4.1. договору сторонами погоджено, що приймання виконаних робіт здійснюється замовником або його уповноваженим представником згідно з договірною ціною відповідно до чинних нормативних документів, у присутності представника підрядника.

Замовник приймає виконані належним чином підрядником роботи шляхом підписання актів виконаних робіт (примірна форма КБ-2вКС) та довідок про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (примірна форма КБ-3), які є підставою для виставлення підрядником рахунків-фактур та здійснення замовником оплати за фактично виконані роботи (п.4.2 договору).

Відповідно до п.5.1 договору підряду строк виконання робіт, погоджених сторонами у відповідній договірній ціні, становить 30 тридцять календарних днів та може бути збільшений за погодженням сторін.

У п.7.8. договору сторони погодили, що за прострочення оплати фактично виконаних належним чином робіт замовник сплачує підряднику неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла на дату прострочення, від суми простроченого платежу за кожен день такого прострочення.

Договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і скріплення їх печатками. Термін закінчення дії договору 31 грудня 2024 року, але не раніше повного виконання зобов`язань обома сторонами (п.10.1 договору).

На виконання умов договору підряду між сторонами підписані:

у березні 2024 року: договірна ціна №1 від 01.03.2024, відповідно до якої вартість робіт становить 433750,97 грн; договірна ціна №2 від 01.03.2024, відповідно до якої вартість робіт становить 575050,78 грн;

у квітні 2024 року: договірна ціна № 1 від 01.04.2024, відповідно до якої вартість робіт становить 499080,36 грн, договірна ціна № 2 від 01.04.2024, відповідно до якої вартість робіт становить 403612,58 грн, договірна ціна № 3 від 01.04.2024, відповідно до якої вартість робіт становить 868391,17 грн, договірна ціна № 4 від 01.04.2024, відповідно до якої вартість робіт становить 691089,31 грн;

у липні 2024 року: договірна ціна №3 від 01.07.2024 року, за якою вартість робіт становить 227321,60 грн, договірна ціна №4 від 01.07.2024 року, за якою вартість робіт становить 113504,20 грн договірна ціна №5 від 01.07.2024 року, за якою вартість робіт становить 646376,18 грн, договірна ціна №5 від 01.07.2024 року, за якою вартість робіт становить 88495,79 грн.

Згідно із актами виконаних робіт (примірна форма КБ-2вКС) №1 від 31.03.2024 та №2 від 31.03.2024, довідками про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (примірна форма КБ-3) № 1 від 31.03.2024 та № 2 від 31.03.2024; актами виконаних (примірна форма КБ-2вКС), №1 від 14.04.2024, №2 від 30.04.2024, №3 від 14.04.2024, б/н від 30.04.2024, довідками про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (примірна форма КБ-3) №1 від 14.04.2024, №2 від 30.04.2024, №3 від 14.04.2024, №4 від 30.04.2024; та актами виконаних (примірна форма КБ-2вКС), № 3 від 16.07.2024, № 4 від 30.07.2024, № 5 від 16.07.2024, № 5 від 30.07.2024, довідками про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (примірна форма КБ-3) № 3 від 16.07.2024, № 4 від 30.07.2024, № 5 від 16.07.2024, № 5 від 30.07.2024 позивач у березні - квітні 2024 року, липні 2024 року виконав роботи загальною вартістю 4546672,94 грн.

Відповідач оплату виконаних робіт не здійснив, у зв`язку із чим, заборгованість відповідача перед позивачем за договором підряду №ОК/ЖБК/О-П/СПВ29 від 16.01.2023 становить 4546672,94 грн.

Посилаючись на порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором підряду №ОК/ЖБК/О-П/СПВ29 від 16.01.2023 в частині оплати виконаних позивачем робіт, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача заборгованості у сумі 4546672,94 грн, а також нарахованих на підставі ст.625 ЦК України інфляційних втрат у сумі 630182,54 грн, 3% річних у сумі 125971,96 грн та нарахованої на підставі п.7.8. договору пені у розмірі 599386,95 грн.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА. ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.2 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст.6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України).

Відповідно до ст.628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 837 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (ч.2 ст.837 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч.1, 3 ст.875 Цивільного кодексу України за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

До договору будівельного підряду застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

У договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення (ч. 1 ст. 843 ЦК України).

Згідно із ч.4 ст.879 Цивільного кодексу України оплата робіт провадиться після прийняття замовником збудованого об`єкта (виконаних робіт), якщо інший порядок розрахунків не встановлений за погодженням сторін.

Якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково (ч.1 ст.854 ЦК України).

За приписами частини першої статті 853 Цивільного кодексу України замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Частиною 4 статті 882 Цивільного кодексу України визначено, що передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.

На виконання умов договору позивач виконав, а відповідач прийняв роботи за березень 2024 року на суму 1008801,75 грн, за квітень 2024 року на суму 2462173,42 грн та за липень 2024 року у сумі 1075697,77 грн, що підтверджується підписаними між сторонами актами виконаних робіт (примірна форма КБ-2вКС) №1 від 31.03.2024 та №2 від 31.03.2024, довідками про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (примірна форма КБ-3) № 1 від 31.03.2024 та № 2 від 31.03.2024; актами виконаних робіт (примірна форма КБ-2вКС), №1 від 14.04.2024, №2 від 30.04.2024, №3 від 14.04.2024, б/н від 30.04.2024, довідками про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (примірна форма КБ-3) №1 від 14.04.2024, №2 від 30.04.2024, №3 від 14.04.2024, №4 від 30.04.2024; та актами виконаних робіт (примірна форма КБ-2вКС), №3 від 16.07.2024, №4 від 30.07.2024, №5 від 16.07.2024, № 5 від 30.07.2024, довідками про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (примірна форма КБ-3) №3 від 16.07.2024, № 4 від 30.07.2024, № 5 від 16.07.2024, № 5 від 30.07.2024.

Вищезазначені акти виконаних робіт та довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрат, підписані представниками позивача та відповідача без зауважень та заперечень. Загальна вартість виконаних позивачем у березні - квітні 2024 року, липні 2024 року та прийнятих відповідачем робіт становить 4546672,94 грн.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Виходячи з наведених вище приписів процесуального закону, враховуючи положення договору, суд дійшов висновку, що надані позивачем акти є первинними документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", що фіксують факт здійснення господарської операції, відповідають вимогам статті 9 вказаного Закону України, Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995 та є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за виконані роботи.

Як встановлено судом вище, у п.2.5. договору сторони погодили, що оплата по договору за фактично виконані роботи здійснюється протягом 30 (тридцяти) банківських днів з дати підписання обома сторонами форм КБ-2вКС та КБ-3.

Договір, відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з ч.1 ст.598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідач відповідно до ч.3 ст.13 та ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України не надав суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження виконання ним свого обов`язку по оплаті за виконані позивачем у березні - квітні 2024 року, липні 2024 року роботи, наявність заборгованості у сумі 4546672,94 грн не заперечує.

Ураховуючи викладене вище, оскільки матеріалами справи підтверджується невиконане зобов`язання за договором у сумі 4546672,94 грн, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за виконані позивачем роботи у розмірі 4546672,94 грн.

Згідно із ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Позивачем нараховано та заявлено до стягнення інфляційні втрати у сумі 630182,54 грн (нараховані за загальний період травень 2024 року - квітень 2025 року), 3% річних у сумі 125971,96 грн (нараховані з 13.05.2024 по 22.05.2025 на суми боргу 433750,97 грн та 575050,78 грн; з 27.05.2024 по 22.05.2025 на суми боргу 868391,17 грн та 499080,36 грн; з 12.06.2024 по 22.05.2025 на суми боргу 691089,31 грн та 403612,58 грн; з 28.08.2024 по 22.05.2025 на суми боргу 646376,18 грн та 227321,60 грн; з 11.09.2024 по 22.05.2025 на суми боргу 113504,20 грн та 88495,79 грн), а також пеню у сумі 599386,95 грн (нараховану з 13.05.2024 по 12.11.2024 на суми боргу 433750,97 грн та 575050,78 грн; з 27.05.2024 по 26.11.2024 на суми боргу 868391,17 грн та 499080,36 грн; з 12.06.2024 по 11.12.2024.2025 на суми боргу 691089,31 грн та 403612,58 грн; з 28.08.2024 по 27.02.2025 на суми боргу 646376,18 грн та 227321,60 грн; з 11.09.2024 по 10.03.2025 на суми боргу 113504,20 грн та 88495,79 грн).

Частиною 1 статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц).

Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та процентів річних від простроченої суми.

За змістом з ч.2 ст.217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч.1 ст.230 ГК України).

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).

Відповідальність у вигляді пені у разі несвоєчасної оплати за фактично виконані належним чином роботи встановлена у п.7.8. договору, в якому сторони погодили, що за прострочення оплати фактично виконаних належним чином робіт замовник сплачує підряднику неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла на дату прострочення, від суми простроченого платежу за кожен день такого прострочення.

Оскільки, судом встановлено факт прострочення виконання відповідачем грошових зобов`язань з оплати вартості виконаних робіт, нарахування інфляційних втрат, 3% річних та пені на прострочену суду заборгованості є обґрунтованим.

Перевіривши розрахунки 3% річних, інфляційних втрат та пені судом встановлено, що розрахунки є арифметично правильними, здійснені позивачем за первісним позовом відповідно до вимог чинного законодавства та умов договору. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат у сумі 630182,54 грн, 3% річних у сумі 125971,96 грн та пені у розмірі 599386,95 грн, суд вважає обґрунтованими.

Відповідач у відзиві на позов заявив про зменшення ені, 3% річних та інфляційних втрат.

Обґрунтовуючи наявність підстав для зменшення заявлених до стягнення пені, 3%річни та інфляційних втрат відповідач посилається на таке: .

у позивача відсутні значні матеріальні втрати (збитки), які понесені останнім у зв`язку з простроченням відповідача;

у матеріалах справи відсутні докази понесення позивачем будь-яких збитків, пов`язаних з простроченням відповідачем оплати;

стягнення з відповідача штрафних санкцій у заявленому розмірі призведе до надмірного фінансового навантаження на підприємство та неплатоспроможності Товариства з обмеженою відповідальністю "СПВ ІНВЕСТ", що зробить неможливим виконання ним зобов`язань перед контрагентами та інвесторами.

Положенням ст.233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

З огляду на викладене, на підставі частини 3 статті 551 ЦК України, частини 1 статті 233 ГК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.03.2021 у справі 902/538/18.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

За змістом зазначених норм, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.

Аналогічні за змістом висновки щодо застосування приписів статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України викладено Верховним Судом у постановах, зокрема від 26.07.2018 у справі №924/1089/17, від 22.01.2019 у справі №908/868/18, від 27.03.2019 у справі №912/1703/18, від 06.11.2019 у справі №917/1638/18, від 17.12.2019 у справі №916/545/19, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 26.02.2020 у справі №925/605/18, від 17.03.2020 №925/597/19, від 18.06.2020 у справі №904/3491/19 від 14.04.2021 у справі №922/1716/20, від 08.08.2024 у справі №912/1853/23.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 вказано, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. Тому, з метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно зі стягненням збитків, порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549 - 552 ЦК України.

У тій же постанові від 18.03.2020 року у справі №902/417/18 Велика Палата Верховного Суду також вказала, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Верховний Суд у постанові від 08.08.2024 у справі №912/1853/23 зауважив, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій та наявності поданих сторонами доказів, згідно з статтею 86 ГПК України. Суд може вирішити питання про зменшення розміру штрафних санкцій за власною ініціативою, з урахуванням встановлених судом обставин справи.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №911/2269/22 також звернула увагу на те, що категорії "значно" та "надмірно", які використовуються у статті 551 ЦК та у статті 233 ГК, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку з урахуванням того, що правила наведених статей спрямовані на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. Чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір; і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер. А тому, як зауважила об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50%, тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до норм частин першої, другої статті 233 ГК та частини третьої статті 551 ЦК, тобто в межах судового розсуду. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

Таким чином, в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 ГК України і частині третій статті 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України.

Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанови від 11.07.2023 у справі №914/3231/16, від 10.08.2023 у справі №910/8725/22, від 26.09.2023 у справі №910/22026/21, від 02.11.2023 у справі №910/13000/22, від 07.11.2023 у справі №924/215/23, від 09.11.2023 у справі №902/919/22, від 14.02.2024 у справі №910/3015/23, від 04.06.2025 у справі №910/5992/24).

У зв`язку з викладеним Об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 зазначила, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Суд зазначає, що норми чинного законодавства України не містять вичерпного переліку обставин, які можуть бути враховані судом при зменшенні розміру штрафних санкцій, тому боржник і кредитор мають право посилатися й на інші обставини, які мають довести, а суд - оцінити при ухваленні рішення.

Суд наголошує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки у відповідності до норм статті 233 ГК та статті 551 ЦК є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (постанови Верховного Суду від 16.10.2018 у справі №910/22964/17, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 13.05.2019 у справі №904/4071/18, від 22.01.2019 у справі №908/868/18, від 06.11.2019 у справі №917/1638/18, від 17.12.2019 у справі №916/545/19, від 19.02.2020 у справі №910/1303/19, від 12.02.2020 у справі №924/414/19, від 11.07.2023 у справі №914/3231/16, від 15.11.2023 у справі №910/1266/23).

Таким чином, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

При вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій судам належить брати до уваги як обставини, прямо визначені у статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України, так і інші обставини, на які посилаються сторони і які мають бути доведені ними.

Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені, штрафу наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені, штрафу.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі №925/577/21.

З урахуванням вищевикладеного, на підставі ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України, ч.1 ст.233 Господарського кодексу України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені) до її розумного розміру.

З огляду на вищевикладене, враховуючи дискреційність наданих суду повноважень щодо зменшення розміру неустойки (пені, штрафу), враовуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність), а також виходячи з необхідності дотримання балансу інтересів обох сторін, суд вважає справедливим, доцільним, обґрунтованим та таким, що цілком відповідає принципу верховенства права висновок щодо необхідності зменшення розміру нарахованої відповідачу пені на 50%, а саме до 299693,48 грн.

При цьому господарським судом також враховується, що позивачем, окрім стягнення з відповідача пені, заявлено також до стягнення 3% річних у сумі 125971,96 грн та інфляційних втрат у сумі 630182,54 грн, які стягнуті з відповідача у повному обсязі, внаслідок чого позивачу компенсовано втрати від знецінення внаслідок інфляційних процесів та плату від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Окрім того, позивачем не надано суду доказів понесення збитків.

З приводу вимоги відповідача про зменшення 3% річних та інфляційних втрат, то суд зазначає таке.

Так, з метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Як вже зазначалося вище, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

При цьому сторони не встановлювали в договорі іншого розміру процентів річних, то у цій справі до спірних правовідносин щодо нарахування процентів річних на заборгованість слід застосовувати положення частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.

Визначене частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України право стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).

У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у такого боржника в силу закону (ч.2 ст.625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму "інфляційних втрат" як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

Інфляційні втрати та відсотки річні не мають характеру штрафних санкцій, а виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, у зв`язку з знеціненням грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та користування цими коштами (правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19, від 22.02.2022 у справі №924/441/20).

Так, у постанові Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19, зокрема зазначено, що стягнення інфляційних і процентів річних, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, є способом компенсації майнових втрат кредитора, а не способом відшкодування шкоди. А тому судами правильно враховано вказаний правовий висновок Верховного Суду у справі №910/4590/19.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що у справі № 902/417/18 зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, тоді як підстави для такого зменшення процентів річних суд повинен установлювати вкожному конкретному випадку.

До того ж у постанові від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22 (провадження № 12-4гс24) Велика Палата Верховного Суду зазначала, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів.

З огляду на зазначені правові висновки Верховного Суду та наведені в цій постанові висновки Великої Палати Верховного Суду, враховуючи правову природу процентів річних як визначеної законом плати боржника за користування грошовими коштами кредитора, їх розмір може бути зменшено.

При цьому суд при визначенні розміру, до якого можна зменшити проценти річних, обмежений нормою частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) від простроченої суми.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 по справі №903/602/24, вирішуючи питання щодо можливості зменшення трьох процентів річних та інфляційних втрат, зазначила, що саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних (п.117 постанови).

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом (п.118 постанови).

Враховуючи вище викладене у суду відсутні правові підстави для зменшення 3% річних, що нараховані у розмірі встановленому нормою частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та складають 125971,96 грн, які суд визнав обгрунтованими.

Щодо зменшення інфляційних втрат, то суд зазначає, що нормами чинного законодавства не передбачено повноважень суду на зменшення розміру інфляційних втрат; нарахування інфляційних втрат є відшкодуванням матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, та їх розмір не підлягає зміні за домовленістю сторін, а порядок їх нарахування є чітко регламентованим.

Так, інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (Методологічні положення щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519).

Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, вони об`єктивно виникають унаслідок знецінення грошових коштів, а їх стягнення є компенсацією за понесені втрати.

Компенсація кредитору інфляційних втрат згідно з положеннями частини другої статті 625 Цивільного кодексу України є мінімальною гарантією захисту його інтересів, яка забезпечує збереження цінності грошових коштів протягом прострочення оплати боржником відповідних товарів, робіт чи послуг.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 по справі №903/602/24, зазначила, що інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони, як уже зазначалося, входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат (п.125 постанови).

Верховний Суд у своїй практиці послідовно дотримується правової позиції щодо неможливості зменшення розміру інфляційних втрат - висновки про це викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 жовтня 2023 року у справі № 904/4334/22, від 24 січня 2024 року у справі № 917/991/22, від 01 жовтня 2024 року у справі № 910/18091/23 та від 05 листопада 2024 року у справі № 902/43/24, а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 712/4975/22.

Отже, у суду відсутні підстави для зменшення заявлених до стягнення інфляційних втрат у загальній сумі 630182,54 грн, які підлягають задоволенню.

ВИСНОВКИ СУДУ

З урахуванням встановлених обставин, відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оскільки позивачем доведено неналежне виконанням відповідачем зобов`язань за договором підряду №ОК/ЖБК/О-П/СПВ29 від 16.01.2023, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог Обслуговуючого кооперативу "ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНИЙ КООПЕРАТИВ "ОРАНЖ-ПАРК" до Товариства з обмеженою відповідальністю "СПВ ІНВЕСТ", а саме в частині стягнення з заборгованості у сумі 4546672,94 грн, інфляційних втрат у сумі 630182,54 грн, 3% річних у сумі 125971,96 грн та пені у розмірі 299693,48 грн.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до вимог ст.129 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача.

Судовий збір, у разі зменшення судом розміру неустойки на підставі ст. 233 ГК України та ч.3 ст.551 ЦК України, покладається на відповідача повністю без урахування зменшення неустойки, оскільки таке зменшення є наслідком не необґрунтованості позовних вимог в цій частині, а виключно застосування судами свого права на таке зменшення, передбаченого наведеними нормами.

Аналогічна правова позиція щодо розподілу судових витрат викладена у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №917/1068/17, від 05.04.2018 у справі №917/1006/16, від 03.04.2018 у справі №902/339/16.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за вимоги, розмір яких визнаний суд обґрунтованим (без урахування застосованого судом зменшення).

Водночас суд зазначає, що відповідно до частини 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

З урахуванням зазначених положень, оскільки позивачем було подано позовну заяву у даній справі в електронній формі, розмір судового збору за подання цього позову підлягає пониженню на коефіцієнт 0,8 та становить 70826,58 грн.

Оскільки позивачем сплачено судовий у більшому розмірі, суд роз`яснює позивачу, що він не позбавлений можливості звернутись до суду із клопотанням у порядку ст.7 Закону України "Про судовий збір" про повернення судового збору у зв`язку із сплатою судового збору у більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СПВ ІНВЕСТ" (01033, місто Київ, вул.Скоропадського Павла Гетьмана (Голос., Солом., Шевч. р-ни), будинок 15 Б, офіс 8, ідентифікаційний код 39231417) на користь Обслуговуючого кооперативу "ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНИЙ КООПЕРАТИВ "ОРАНЖ-ПАРК" (08136, Київська обл., Бучанський р-н, село Крюківщина, вул.Одеська, будинок 23, ідентифікаційний код 44587315) заборгованість у сумі 4546672,94 грн, інфляційні втрати у сумі 630182,54 грн, 3% річних у сумі 125971,96 грн, пеню у розмірі 299693,48 грн та витрати зі сплати судового збору у сумі 70826,58 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 19.08.2025.

Суддя С.О. Турчин