ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року

м. Київ

cправа № 918/938/23

Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду:

Міщенко І. С. - головуючий (доповідач), Багай Н. О., Берднік І. С., Волковицька Н. О., Дроботова Т. Б., Зуєв В. А., Краснов Є. В., Мачульський Г. М., Могил С. К., Рогач Л. І., Случ О. В., Чумак Ю. Я.,

за участю секретаря судового засідання - Кравченко О. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу першого заступника керівника Рівненської обласної прокуратури

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.11.2024 (Олексюк Г. Є. - головуюча, судді: Гудак А. В., Мельник О. В.) у справі

за позовом заступника керівника Здолбунівської окружної прокуратури Рівненської області в інтересах держави в особі Здолбунівської міської ради Рівненської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Здолбунівсервіс"

про визнання недійсним договору купівлі-продажу комунального майна в частині та повернення протирадіаційного укриття у комунальну власність.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Узагальнений зміст і підстави позовних вимог

1. Заступник керівника Здолбунівської окружної прокуратури Рівненської області (далі - "Прокурор") в інтересах держави в особі Здолбунівської міської ради Рівненської області (далі - "Позивач", Міська рада) звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Здолбунсервіс" (далі - "Відповідач", Товариство), в якому просив:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 15.06.1994 № 38, укладений Фондом комунального майна Здолбунівського району та товариством покупців членів трудового колективу орендного виробничо-комерційного підприємства (ОВКП) "Здолбунсервіс" в частині включення до площі підвального приміщення площі протирадіаційного укриття № НОМЕР_1, що становить 150 кв.м.;

- зобов`язати Товариство повернути на користь Здолбунівської об`єднаної територіальної громади в особі Міської ради протирадіаційне укриття № НОМЕР_1 площею 150 кв.м., що знаходиться в приміщенні підвального поверху Будинку побуту, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

2. Позовні вимоги Прокурор узагальнено обґрунтовував доводами про те, що станом на момент укладення оспорюваного договору захисні споруди цивільного захисту (протирадіаційні укриття) були віднесені до об`єктів, що перебувають під охороною держави та мають загальнодержавне значення, у зв`язку з чим такі об`єкти не могли відчужуватися із державної чи комунальної власності у приватну. Однак, всупереч законодавчих заборон у спірних правовідносинах, захисну споруду цивільного захисту комунальної власності (протирадіаційне укриття № НОМЕР_1) було неправомірно приватизовано.

Узагальнений зміст і обґрунтування рішень судів попередніх інстанцій

3. Розглянувши заявлений позов, Господарський суд Рівненської області рішенням від 20.12.2023 у його задоволенні відмовив.

4. Північно-західний апеляційний господарський суд постановою від 13.03.2024 рішення місцевого господарського суду скасував та прийняв нове, яким позов Прокурора задовольнив повністю.

5. Ухвалюючи вказану постанову, апеляційний суд виходив з того, що станом на момент виникнення спірних правовідносин законодавством було чітко встановлено заборону на приватизацію протирадіаційного укриття, а законодавчі перешкоди у реалізації можливості приватизації (відчуження) спірного майна у приватну власність, про які сторони оспорюваного договору знали чи повинні були знати, ставить під сумнів їх добросовісність. Крім того, апеляційний суд вказав, що інтереси громади і суспільства щодо забезпечення цивільного захисту населення в період воєнного часу є переважаючими та пріоритетними у порівнянні з приватними інтересами власника нерухомого майна. Також суд послався на те, що не вбачає підстав для застосування у даному випадку наслідків спливу позовної давності, оскільки заявлений Прокурор позов є негаторним, а відтак міг бути поданий доти, поки існує відповідне правопорушення.

6. За наслідками здійснення касаційного провадження у цій справі, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду ухвалив постанову від 12.06.2024, якою постанову суду апеляційної інстанції від 13.03.2024 скасував повністю. Рішення Господарського суду Рівненської області від 20.12.2023 в частині позовних вимог про визнання недійсним договору змінив, виклавши його мотивувальну частину в редакції власної постанови, а в решті - залишив без змін. В частині ж позовних вимог про повернення спірного майна направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

7. Направляючи цю справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції вказав, що позов Прокурора спрямований фактично на введення у володіння власника майна у зв`язку із чим такий позов не може вважатися негаторним, як про це помилково зазначив суд апеляційної інстанції, а відтак висновки апеляційного суду про непоширення на спірні правовідносини позовної давності є помилковими.

8. Суд касаційної інстанції також зауважив, що у зв`язку з тим, що суд апеляційної інстанції помилково визначив правову природу заявленого Прокурором позову, він усунувся від встановлення обставин перебігу позовної давності у спірних правовідносинах, що є підставою для направлення цієї справи на новий розгляд, під час якого суду належить дослідити доводи Товариства про застосування наслідків спливу позовної давності, дослідити докази, якими підтверджується та обставина, що Позивач у відповідну дату довідався або міг довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила, дати їм належну правову оцінку та навести їх у судовому рішенні.

9. Здійснивши новий розгляд справи, Північно-західний апеляційний господарський суд ухвалив постанову від 14.11.2024, якою рішення Господарського суду Рівненської області від 20.12.2023 в частині позовних вимог про повернення майна (відмова у задоволенні позову) у комунальну власність (з урахуванням відповідних мотивів) залишив без змін.

10. Постанова суду апеляційної інстанції узагальнено мотивована тим, що на заявлений Прокурором позов в частині зобов`язання Товариства повернути на користь Здолбунівської об`єднаної територіальної громади в особі Міської ради протирадіаційне укриття поширюється позовна давність, яка у даному випадку пропущена.

Касаційна скарга

11. Не погодившись із постановою апеляційного суду, перший заступник керівника Рівненської обласної прокуратури (далі також "Прокурор") звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить її скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги в частині повернення спірного протирадіаційного укриття у комунальну власність задовольнити.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Узагальнені доводи скаржника

12. Прокурор стверджує, що при прийнятті оскаржуваної постанови суд апеляційної інстанції неправильно застосовував статті 256, 257, 261, 267, 387, 388, 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та порушив статті 236, 237 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Крім цього, при ухваленні оскарженої постанови апеляційний суд не врахував висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, а також висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 08.11.2023 у справі № 918/1141/22, від 12.06.2024 у справі № 918/744/23 щодо застосовування статті 391 ЦК України, як належної правової підстави захисту порушених прав та інтересів держави при зверненні з позовами про повернення з приватної власності протирадіаційних укриттів та відсутності у зв`язку із цим підстав для застосовування наслідків спливу позовної давності.

Узагальнені доводи інших учасників справи

13. Товариство надіслало відзив на касаційну скаргу, в якому доводи Прокурора заперечує. Стверджує про законність та правомірність оскарженої постанови суду апеляційної інстанції.

КАСАЦІЙНЕ ПРОВАДЖЕННЯ

Підстави розгляду справи спеціалізованою палатою та рух провадження

14. Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду ухвалою від 21.01.2025 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Прокурора на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.11.2024 у цій справі з підстави касаційного оскарження, визначеної у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України.

15. В ході здійснення касаційного провадження колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про необхідність передачі цієї справи на розгляд судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду та постановила про це відповідну ухвалу від 26.02.2025.

16. Обґрунтовуючи необхідність передачі цієї справи на розгляд спеціалізованої палати, колегія суддів вказала про те, що наразі у Касаційному господарському суді у складі Верховного Суду наявна неоднозначна практика щодо застосовування статей 256, 256, 387, 388, 391 ЦК України у спорах, які виникають при поверненні протирадіаційних укриттів з приватної у державну чи комунальну власність у подібних правовідносинах.

17. Колегія пояснила, що у постановах від 12.06.2024 у справі № 918/938/23 та від 11.09.2024 у справі № 906/1052/22 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про те, що заявлену вимогу про повернення протирадіаційного укриття з приватної у державну (комунальну) власність слід вважати віндикаційною з поширенням на неї загальної позовної давності, в той час як у постановах від 08.11.2023 у справі № 918/1141/22, від 12.06.2024 у справі № 918/744/23, від 27.11.2024 у справі № 922/221/24, від 11.12.2024 у справі № 927/1089/23, від 16.01.2025 у справі № 922/660/24 та від 29.01.2025 у справі № 927/1128/23 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про те, що подібну вимогу слід кваліфікувати негаторною без поширення на неї позовної давності.

18. Колегія суддів, яка у касаційному порядку переглядала судове рішення у цій справі, не погодилась із висновком, викладеним у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.06.2024 у справі № 918/938/23 та від 11.09.2024 у справі № 906/1052/22 (щодо правової кваліфікації заявленого позову як віндикаційного) та з метою формування єдиної правозастосовчої практики вважала необхідним відступити від нього, підтримавши інший наявний висновок, що викладений у постановах від 08.11.2023 у справі № 918/1141/22, від 12.06.2024 у справі № 918/744/23, від 27.11.2024 у справі № 922/221/24, від 11.12.2024 у справі № 927/1089/23, від 16.01.2025 у справі № 922/660/24 та від 29.01.2025 у справі № 927/1128/23 (щодо правової кваліфікації заявленого позову як негаторного).

19. 11.03.2025 Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду (далі також "судова палата", "спеціалізована палата") постановив ухвалу про прийняття справи № 918/938/23 до свого провадження.

20. В процесі здійснення касаційного провадження судова палата неодноразово оголошувала перерви у судовому засіданні з розгляду касаційної скарги (ухвали від 10.04.2025, від 15.05.2024, від 22.05.2025). Востаннє перерву було оголошено до 29.05.2025.

Межі касаційного перегляду справи судом касаційної інстанції

21. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

22. Враховуючи наведене положення ГПК України, Верховний Суд виходить з того, що фактичні обставини, як формують зміст спірних правовідносин у даній справі такі:

21.1. 23.05.1994 загальні збори членів колективу ОВКП "Здолбунівсервіс" прийняли рішення про подання заяви на приватизацію підприємства.

21.2. 27.05.1994 уповноважена особа ОВКП "Здолбунівсервіс" Байда І. М. подав до Фонду комунального майна Здолбунівського району заяву на приватизацію комунального майна.

21.3. Згідно з рішенням Фонду комунального майна Здолбунівського району від 31.05.1994 № 36 створено комісію з питань приватизації комунального майна ОВКП "Здолбунівсервіс".

21.4. 15.06.1994 Фонд комунального майна Здолбунівського району і товариство покупців членів трудового колективу ОВКП "Здолбунівсервіс", на підставі угоди про спільну діяльність, зареєстрованої розпорядженням Фонду комунального майна Здолбунівського району за № 33 від 26.05.1994, уклали договір купівлі-продажу № 38 (далі - договір), предмет якого становило комунальне майно ОВКП "Здолбунівсервіс", що знаходиться за адресою: вул. Б. Хмельницького, 10, м. Здолбунів і перебуває у власності Здолбунівської районної Ради народних депутатів. Даний договір внесено у реєстр за № 1-1015.

21.5. За умовами пункту 1.1 договору, майно підприємства включає в себе всі його активи і пасиви, приміщення, інвентар, обладнання, устаткування та інше майно згідно з протоколом (актом) інвентаризації, який додається до цього договору.

21.6. Відповідно ж до акта оцінки вартості майна орендного підприємства ОВКП "Здолбунівсервіс", затвердженого керівником Фонду комунального майна Здолбунівського району 15.06.1994 та зведеної відомості по основним засобам, до складу приватизаційного майна увійшов будинок побуту по АДРЕСА_1 (далі - Будинок побуту).

21.7. Свідоцтвом про право власності, виданим Фондом комунального майна Здолбунівського району за реєстраційним № 20, Фонд посвідчив, що майно об`єкта приватизації "Здолбунівсервіс" в м. Здолбунів, на праві власності належить товариству покупців членів трудового колективу ОВКП "Здолбунівсервіс" на підставі чинного законодавства про приватизацію майна та договору.

21.8. 30.12.1994 здійснено державну реєстрацію Закритого акціонерного товариства "Здолбунівсервіс", до статутного фонду (капіталу) якого, на підставі рішення виконкому Міської ради № 373 від 27.11.2002, на праві колективної власності передано приміщення Будинку побуту.

21.9. 19.12.2002 виконавчий комітет Міської ради видав Закритому акціонерному товариству - фірмі "Здолбунівсервіс" свідоцтво про право власності на приміщення Будинку побуту в цілому.

21.10. 26.04.2017 здійснено державну реєстрацію перетвореного підприємства та зареєстровано Відповідача - Товариство.

21.11. 31.07.2019 на замовлення Товариства, Комунальне підприємство "Здолбунівське МБТІ" виготовило Технічний паспорт на нежитлове приміщення, приміщення Будинку побуту та згідно з експлікацією цього приміщення воно містить підвал загальною площею 529 кв.м.

21.12. 12.08.2019 Товариство на підставі технічного паспорту, свідоцтва про право колективної власності від 19.12.2002, зареєструвало за собою право приватної власності на приміщення Будинку побуту загальною площею 1765 кв.м, у тому числі підвал площею 529 кв.м, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта 226.

21.13. Наполягаючи на задоволенні позовних вимог, прокурор вказував, що у підвальному приміщенні будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, розташоване протирадіаційне укриття, обліковий № НОМЕР_1 та згідно паспорта сховища протирадіаційного укриття № НОМЕР_1 (дата заповнення паспорта 03.11.2000) вказано, що останнє розташоване за адресою АДРЕСА_1, дата прийому в експлуатацію 1991 року. Власник Закрите акціонерне товариство "Здолбунівсервіс". Технічні характеристики: місткість чол. - 150; загальна площа м2 - 150; розташування сховища - вбудоване 3 поверхів.

21.14. У паспорті сховища протирадіаційного укриття № НОМЕР_1, який було заповнено 24.11.2005 вказані ідентичні характеристики сховища.

21.15. На письмову вимогу Міської ради щодо організації та проведення щорічної оцінки захисних споруд цивільного захисту, які знаходяться на території громади, Товариство надіслало Акт оцінки стану готовності протирадіаційного укриття № НОМЕР_1 від 04.07.2022, згідно з яким приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, є протирадіаційним укриттям № НОМЕР_1, групи V, вбудоване в трьохповерхову будівлю, місткістю 150 осіб, що належить Відповідачу та перебуває на його балансі. Водночас протирадіаційне укриття оцінюється як не готове, захисна споруда підлягає капітальному ремонту.

21.16. Відповідно до листа Рівненського районного управління ГУ ДСНС у Рівненській області від 28.02.2023, за даними загальнодержавного електронного обліку захисних споруд цивільного захисту за адресою: АДРЕСА_1, обліковане протирадіаційне укриття за № НОМЕР_1 приватної форми власності.

21.17. Судом першої інстанції встановлено, що при реєстрації права власності на майно (Будинок побуту, за адресою АДРЕСА_1) у 2002 році Здолбунівським міським бюро технічної інвентаризації виготовлено технічний паспорт, який не містив інформації про укриття. Відсутність у матеріалах технічної інвентаризації КП "Здолбунівське міське бюро технічної інвентаризації" відомостей про об`єкт цивільної оборони у підвальному приміщенні Будинку побуту в м. Здолбунові протирадіаційного укриття № НОМЕР_1 вказує на його відсутність на час укладання договору.

21.18. При цьому, первинно переглядаючи рішення судів попередніх інстанцій у цій справі у касаційному порядку, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду здійснив аналіз чинного на час здійснення описаних приватизаційних процедур законодавства (частина третя статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна", пункт 20 Декрету Кабінету Міністрів України "Про перелік майнових комплексів державних підприємств, організацій, їх структурних підрозділів основного виробництва, приватизація або передача в оренду яких не допускається" від 31.12.1992 № 26-92) та виснував, що таке законодавство виключало можливість приватизації (відчуження) об`єктів, якими є протирадіаційні споруди, у приватну власність.

21.19. Крім цього, суд касаційної інстанції вказав також, що зважаючи на те, що на момент укладення договору, чинне на той час законодавство виключало можливість приватизації (відчуження) протирадіаційних споруд у приватну власність, тому укладення договору купівлі-продажу, за яким могло бути відчужено у приватну власність таке майно, може свідчити про намір сторін договору незаконно заволодіти майном шляхом проведення приватизації такого майна. Проте, оскільки задоволення вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15.06.1994 № 38, не призведе до відновлення порушених прав держави на спірне майно, тому висновок суду першої інстанції про відмову в позові у цій частині, загалом є правильним, однак з урахуванням наведених мотивів відмови.

23. Враховуючи наведене, судова палата для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду констатує, що рішення місцевого господарського суду від 20.12.2023 у цій справі про відмову у задоволенні позову Прокурора в частині визнання недійсним оспорюваного договору залишено в силі, з урахуванням мотивів суду касаційної інстанції про неефективність обраного способу захисту. Звідси спірною по суті спору на етапі повторної касації є лише вимога повернути на користь Здолбунівської об`єднаної територіальної громади частину підвалу площею 150 кв.м.

Позиція Верховного Суду

24. Верховний Суд заслухав суддю-доповідача, пояснення прокурора Офісу Генерального прокурора (Владимирець А. О.), дослідив наведені у касаційній скарзі доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірив на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом попередньої інстанції норм матеріального і процесуального права та зазначає таке.

(1) Щодо відступлення від висновків суду касаційної інстанції

25. Вирішуючи питання способу захисту порушеного права у спорах про повернення земельних ділянок водного фонду, які не є замкненими природними водоймами загальною площею до 3 га, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що виходячи з того, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ці ділянки належать до земель водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і перехід володіння, засвідчений державною реєстрацією права власності, є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду, яка не є замкненою природною водоймою загальною площею до 3 га, не призводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права приватної власності на таку ділянку з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц та інші).

26. Також, вирішуючи питання способу захисту порушеного права у спорах про повернення земельних ділянок природно-заповідного фонду, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц зазначила, що фізичні особи можуть володіти земельними ділянками природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, але виключно у разі, якщо вони ними володіли на час створення об`єкта природно-заповідного фонду. При цьому набуття права приватної власності на землі, які вже віднесені до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, положеннями ЗК України, Закону України "Про природно-заповідний фонд України" та інших нормативно-правових актів України заборонено. Велика Палата Верховного Суду підкреслила, що за обставин цієї справи і ОСОБА_1 , і ОСОБА_2 не могли не знати про те, що земельна ділянка знаходиться у межах Парку "Перемога", розміщеному у цьому місті; в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак земельної ділянки, проявивши розумну обачність, як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 могли і повинні була знати про те, що ця ділянка розташована у міському парку, який впродовж десятків років є об`єктом природно-заповідного фонду. Тому Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України та Закону України "Про природно-заповідний фонд України" потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку.

27. Тобто, Велика Палата Верховного Суду послідовно дотримується позиції, що у випадках, коли в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що набуття приватної власності на них є неможливим в принципі, то ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки не призводять до заволодіння порушником такою ділянкою. У таких випадках порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння. Належним способом захисту прав власника у цих випадках є негаторний позов (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

28. Таким чином, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає в тому, що ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки не призводять до заволодіння порушником такою ділянкою за наявності одночасно двох умов: 1) знаходження земельної ділянки у приватній власності не допускається в силу закону; 2) наявність зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак земельних ділянок, в силу яких особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що набуття приватної власності на них є неможливим в принципі.

29. Якщо ж хоча б одна з зазначених умов не дотримана, то наявність державної реєстрації права власності за порушником свідчить про заволодіння ним земельною ділянкою за принципом реєстраційного підтвердження володіння.

30. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц ) встановила, що щодо лісових земельних ділянок не виконана перша із зазначених вище умов (знаходження земельної ділянки у приватній власності не допускається в силу закону) і сформулювала висновки про те, що володіння приватними особами лісовими ділянками цілком можливе, оскільки вони можуть мати такі ділянки на праві власності. Так, відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті 9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України. Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб (пункт 53 згаданої постанови Великої Палати Верховного Суду). Отже, в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою (пункт 55 згаданої постанови Великої Палати Верховного Суду). Тому Велика Палата Верховного Суду підтвердила свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (пункт 56 згаданої постанови Великої Палати Верховного Суду).

31. Судова палата звертає увагу, що у спорах щодо повернення об`єктів нерухомого майна, які є захисними спорудами цивільного захисту (зокрема протирадіаційними укриттями як їх різновидами відповідно до частини першої статті 32 Кодексу цивільного захисту України), не дотримано ані першої, ані другої умови неможливості заволодіння порушником нерухомим майном.

32. Пунктом 20 Декрету Кабінету Міністрів України "Про перелік майнових комплексів державних підприємств, організацій, їх структурних підрозділів основного виробництва, приватизація або передача в оренду яких не допускається" від 31.12.1992 № 26-92), в редакції на час виникнення спірних відносин до такого переліку було віднесено протирадіаційні споруди. Відповідно до частини 12 статті 32 чинного Кодексу цивільного захисту України захисні споруди цивільного захисту державної та комунальної власності не підлягають приватизації (відчуженню) (хоча допускається приватизація (відчуження) споруд подвійного призначення державної та комунальної власності).

33. Водночас ані на час укладення договору, предмет якого становило комунальне майно ОВКП "Здолбунівсервіс", ані на час розгляду цієї справи, законом не було заборонено знаходження захисних споруд у приватній власності (наприклад, якщо такі споруди створені приватним власником). Більше того, ціла низка положень Кодексу цивільного захисту України вказує на можливість приватної власності на такі споруди (частини 8, 15 - 18 статті 32 зазначеного Кодексу).

34. Не виконана у спірних правовідносинах і друга умова - наявність зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак, в силу яких особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що набуття приватної власності на захисні споруди є неможливим в принципі.

35. Судова палата зауважує, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

36. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

37. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

38. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.

39. Віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними. При цьому одна з умов застосування як віндикаційного, так і негаторного позову - відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів захисту.

40. Виходячи з викладеного особа, за якою зареєстроване право власності на об`єкт нерухомості, який при цьому є захисною спорудою, за принципом реєстраційного підтвердження володіння є володільцем такого об`єкта; натомість держава або територіальна громада, за якими не зареєстроване право власності на такий об`єкт, не є його володільцем. Тому в цьому разі права держави або територіальної громади, які вважають себе власниками такого об`єкта, не можуть захищатися негаторним позовом, оскільки це є позов володіючого власника до неволодіючого невласника. Отже, належному способу захисту у таких випадках відповідає позовна вимога про витребування об`єкта нерухомого майна з чужого володіння в порядку віндикації.

41. При цьому рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння є підставою для внесення запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див., зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11. 2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146)) незалежно від того, чи таке витребування відбувається у порядку віндикації (статті 387-388 ЦК України), чи у порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (статті 1212 - 1215 ЦК України), чи у порядку примусового виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (провадження № 12-25гс21, пункт 38)).

42. У цій справі Відповідач є особою, за якою зареєстроване право власності на об`єкт нерухомості, та за принципом реєстраційного підтвердження володіння є володільцем такого об`єкта. Натомість територіальна громада, за якою не зареєстроване право власності на такий об`єкт, не є його володільцем. Договірні відносини між Міською радою і Товариством щодо спірного майна відсутні, адже останнє набуло спірне майно від власника, який його придбав, шляхом внесення до статутного капіталу створеного ним товариства. Звідси належному способу захисту прав у спірних правовідносинах відповідає позовна вимога про витребування нерухомого майна від відповідача, за яким зареєстроване право власності на об`єкт нерухомості.

43. Враховуючи наведене, судова палата відступає від висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 918/1141/22, від 12.06.2024 у справі № 918/744/23, від 27.11.2024 у справі № 922/221/24, від 11.12.2024 у справі № 927/1089/23, від 16.01.2025 у справі № 922/660/24, від 29.01.2025 у справі № 927/1128/23, від 11.02.2025 у справі № 922/985/24 та від 11.02.2025 у справі № 918/1358/23 щодо правової кваліфікації вимоги про повернення нерухомого майна, яке є захисною спорудою, як такої, що опосередковує негаторний позов. Підстав же для відступу від висновків, викладених у постанові від 11.09.2024 у справі № 906/1052/22 судова колегія не вбачає.

(2) Щодо вирішення справи по суті

44. У справі, що переглядається, Прокурор просить повернути на користь Здолбунівської об`єднаної територіальної громади частину нерухомого майна площею 150 кв.м, що знаходиться в приміщенні підвального поверху Будинку побуду, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, Рівненської області, як наслідок недійсності договору.

45. Водночас, як вказано вище, належному способу захисту прав у спірних правовідносинах відповідає позовна вимога про витребування нерухомого майна від Відповідача, з якою Прокурор у цій справі не звертався.

46. Повернення майна в порядку реституції також має наслідком повернення нерухомого майна позивачу та державної реєстрації за позивачем права власності на нерухоме майно, оскільки, за наявності судового рішення про визнання недійсним документа, на підставі якого проведено державну реєстрацію прав (наприклад договору купівлі-продажу нерухомого майна, на підставі якого проведено державну реєстрацію прав відповідача на нежитлові приміщення), це призведе до вчинення у Державному реєстрі прав дій, що забезпечать відновлення реєстраційного підтвердження володіння відповідним майном позивача.

47. Проте, у спірних правовідносинах цієї справи, а саме зміни власника об`єкта нерухомості шляхом внесення відповідного майна власником, який його придбав, до статутного капіталу створеного ним товариства, належному способу захисту прав відповідає позовна вимога про витребування нерухомого майна від Відповідача, за яким зареєстроване право власності на об`єкт нерухомості, якої (як вже зазначено) Прокурором не заявлено.

48. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц).

49. Звідси, оскільки звертаючись до суду з позовом у цій справі, Прокурор обрав неналежний спосіб захисту, апеляційний господарський суд правильно відмовив у задоволенні такого позову, але з неправильних мотивів. Водночас, так як суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги, а у справі, що переглядається, в позові слід відмовити з огляду на неналежний спосіб захисту, питання застосування позовної давності у цій справі судова палата не розглядає.

(3) Щодо обов`язків власників захисних споруд, незалежно від форми власності, утримувати їх в готовності до використання

50. Верховний Суд звертає увагу, що якщо певне приміщення відповідає ознакам захисної споруди, то її володілець несе обов`язки, встановлені законом щодо таких споруд, навіть у разі, якщо він є власником такої споруди. Так, відповідно до частини восьмої статті 32 Кодексу цивільного захисту України утримання об`єктів фонду захисних споруд цивільного захисту у готовності до використання за призначенням та експлуатація таких об`єктів здійснюються їх власниками, користувачами, юридичними особами, на балансі яких вони перебувають (у тому числі утримання та експлуатація споруд, що не увійшли до їх статутних капіталів у процесі приватизації (корпоратизації), за рахунок власних коштів та інших не заборонених законодавством джерел; відповідно до частини 16 цієї статті у разі приведення єдиної державної системи цивільного захисту, її складових у режим підвищеної готовності, виникнення надзвичайної ситуації, введення надзвичайного стану та в особливий період захисні споруди цивільного захисту, споруди подвійного призначення та найпростіші укриття незалежно від форми власності повинні приводитись у готовність до використання за призначенням у строк, що не перевищує 24 годин з моменту введення відповідного правового режиму, крім захисних споруд цивільного захисту, що перебувають у постійній готовності до використання за призначенням; відповідно до частини 17 цієї статті у період дії воєнного стану військовими адміністраціями відповідно до вимог статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" встановлюється порядок використання за призначенням об`єктів фонду захисних споруд цивільного захисту, що визначає особливості використання об`єктів усіх форм власності для укриття населення; відповідно до частини 18 цієї статті відповідальність за порушення вимог щодо утримання у готовності до використання за призначенням та експлуатації об`єктів фонду захисних споруд цивільного захисту в мирний час та в особливий період несуть власники, користувачі об`єктів та юридичні особи, на балансі яких вони перебувають, відповідно до закону.

51. У разі порушення власником захисної споруди своїх обов`язків, зокрема щодо утримання захисної споруди у належному стані, права держави можуть бути захищені судом. Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 820/4717/16 (№ К/800/8341/17) (провадження № 11-1392апп18) вирішений спір про зобов`язання відповідача привести захисну споруду цивільного захисту (сховище), яка знаходиться у його власності, у належний стан, придатний для використання за цільовим призначенням (готовність до укриття населення).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

52. За змістом пункту 3 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

53. Відповідно до частини четвертої статті 311 ГПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

54. Враховуючи наведені положення процесуального Закону та висновки, зроблені касаційним судом під час касаційного провадження у даній справі, Верховний Суд у складі спеціалізованої палати вирішив, що подана першим заступником керівника Рівненської обласної прокуратури касаційна скарга підлягає задоволенню частково, мотивувальна частина оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції - зміні. В іншій частині оскаржена постанова апеляційного господарського суду підлягає залишенню без змін.

Судові витрати

55. В порядку частини першої статті 129 ГПК України судові витрати покладаються на скаржника.

За таких обставин, керуючись статтями 129, 300, 301, 306, 308, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу першого заступника керівника Рівненської обласної прокуратури задовольнити частково.

2. Мотивувальну частину постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.11.2024 у справі № 918/938/23 змінити, виклавши у редакції цієї постанови, а в решті залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І. С.

Судді Багай Н. О.

Берднік І. С.

Волковицька Н. О.

Дроботова Т. Б.

Зуєв В. А.

Краснов Є. В.

Мачульський Г. М.

Могил С. К.

Рогач Л. І.

Случ О. В.

Чумак Ю. Я.

Постанова ухвалена з окремою думкою суддів Берднік І. С., Зуєва В. А.