ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" серпня 2025 р. Справа№ 910/5763/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання: Ніконенко Ю.А.

за участю представників: згідно з протоколом судового засідання від 12.08.2025,

розглянувши апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ»

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 (повний текст рішення складено 28.03.2025)

у справі №910/5763/24 (суддя Бондаренко-Легких Г. П.)

за позовом Обслуговуючого кооперативу «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ»

до 1) Київської міської ради

2) Національного природного парку «Голосіївський»

про визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Обслуговуючий кооператив «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ» (далі, позивач або Кооператив) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради (далі, відповідач-1 або Рада) та Національного природного парку «Голосіївський» (далі, відповідач-2 або НПП «Голосіївський») про визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :79:304:0007 площею 723,6941 га, припинення всіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо земельної ділянки з кадастровим номером :79:304:0007.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером :79:304:0007 площею 723,6941 га, в межах якої розташована земельна ділянка орієнтовною площею 3,8 га, якою користуються Кооператив та його члени більше 16-ти років, здійснена з порушенням законодавства, чинного на момент її державної реєстрації, а тому порушує права позивача на отримання земельної ділянки орієнтовною площею 3,8 га у власність за давністю користування в порядку статті 119 Земельного кодексу України.

За доводами позивача державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером :79:304:0007 площею 723,6941 га проведена з порушенням імперативних положень Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051, а саме пунктів 67, 109, 110, 115 названого Порядку.

Короткий зміст оскарженого рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 у задоволенні позову Обслуговуючого кооперативу «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ» відмовлено.

В обґрунтування прийнятого рішення суд зазначив, що позивач не довів суду факт порушення його прав чи законних інтересів внаслідок проведення державної реєстрації земельної ділянки за кадастровим номером :79:304:0007 та державної реєстрації права постійного користування на зазначену земельну ділянку за НПП «Голосіївський», а наявності процедурних порушень під час реєстрації земельної ділянки судом не встановлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, 18.04.2025 через підсистему «Електронний суд» Обслуговуючий кооператив «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ» звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 у справі №910/5763/24 та прийняти нове рішення, яким позов Обслуговуючого кооперативу «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ» задовольнити в повному обсязі.

Також скаржником заявлене клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 у справі №910/5763/24, мотивоване тим, що оскаржуване рішення ухвалено 20.03.2025, повний текст складено 28.03.2025 та доставлено в електронний кабінет апелянта 31.03.2025, а тому апелянт просить поновити строк на апеляційне оскарження зазначеного рішення.

Узагальнені доводи апеляційної скарги позивача зводяться до такого:

- усупереч вимогам частини 2 статті 210 Господарського процесуального кодексу України в основу оскаржуваного рішення суду покладено державний акт серії ЯЯ №070142, оригінал або посвідчена копія якого не досліджувався в судовому засіданні, а його копія, що міститься в матеріалах справи, не має обов`язкових реквізитів документа;

- згідно законодавства, чинного до 01.01.2013, право постійного користування на земельну ділянку виникало з моменту державної реєстрації цих прав, а державна реєстрація земельних ділянок та видача державних актів на ці земельні ділянки здійснювалися одночасно, а тому наведені у рішенні суду висновки суперечать положенням статті 202 Земельного кодексу України в редакції до 01.01.2013;

- рішенням Суду встановлено, що реєстраційна дія щодо державної реєстрації спірної земельної ділянки здійснена відповідно до абзацу 5 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №3613-VI (у редакції, чинній станом на дату державної реєстрації земельної ділянки). Однак, у пункті 4.3. рішення Київради від 26.01.2012 №69/7406 НПП «Голосіївський» надано дозвіл на виготовлення документів, що посвідчують право користування земельними ділянками, а не технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки. Зазначеною нормою Закону №3613-VI передбачено, що у разі якщо до 1 січня 2013 року була розроблена технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання або передачу земельної ділянки у власність або надання в користування, у тому числі на умовах оренди, а відомості про таку земельну ділянку не внесені до Державного реєстру земель, державна реєстрація такої земельної ділянки здійснюється на підставі зазначеної технічної документації із землеустрою в порядку, встановленому законом. Разом із тим, технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, не була предметом дослідження в судовому засіданні. Усупереч вимогам частини 2 статті 210 Господарського процесуального кодексу України в основу рішення суду покладена технічна документація із землеустрою, яка ніколи за замовленням не розроблялася, дозвіл на розробку якої Київрадою НПП «Голосіївський» не надавався та розроблення якої за проектами відведення земельних ділянок не передбачалось, відповідно, ця документація не могла бути досліджена судом у судовому засіданні;

- відповідно до інформації з листа ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 29.01.2024 №ПІ-80/0-64/0/63-24 спірна земельна ділянка зареєстрована 30.12.2016 на підставі заяви ДП «Центр державного земельного кадастру» від 27.12.2016 вх. № ЗВ-016. Із заяви про державну реєстрацію від 27.12.2016 (копія додана до позову) вбачається, що вона подана до органу державної реєстрації у формі електронного документа засобами телекомунікаційного зв`язку, проте згідно з частиною 4 статті 24 Закону України №3613-VI «Про Державний земельний кадастр» у редакції станом на 27.12.2016 заява про державну реєстрацію надається заявником особисто чи уповноваженою ним особою або надсилається поштою цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення, що ставить під сумнів отримання органом реєстрації зазначеної заяви 27.12.2016. Крім того заяву від 27.12.2016 подано не до ГУ Держгеокадастру у м. Києві, а до ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, що ставить під сумнів існування цієї заяви до 10.09.2022 (дата прийняття постанови КМУ від 10.09.2022 №1015, якою реорганізоване ГУ Держгеокадастру у м. Києві шляхом його приєднання до ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області). Таким чином, як стверджує скаржник, із заяви від 27.12.2016 вбачається, що державна реєстрація земельної ділянки здійснена не на підставі такої заяви, а, з огляду на відсутність будь-якої іншої заяви в матеріалах справи, слідує висновок, що спірну державну реєстрацію земельної ділянки проведено за відсутності належної заяви про її державну реєстрацію, а отже є підстави для скасування такої реєстрації на підставі пункту 111 Порядку №1051;

- факт здійснення державної реєстрації ділянки на підставі документації із землеустрою, зазначеної у відомостях ДЗК, може бути встановлено на підставі оригіналу такої документації. 16.07.2024 у судовому засіданні судом задоволено клопотання позивача від 18.06.2024 про витребування від НПП «Голосіївський» оригіналу Технічної документації. На виконання ухвали суду НПП «Голосіївський» надав в електронному вигляді Технічну документацію, а її оригінал був наданий суду та учасникам справи для огляду під час судового засідання 03.09.2024. Однак, усупереч вимог пунктів 75, 111 Порядку №1051, оригінал Технічної документації не містить позначок Державного кадастрового реєстратора про проведення перевірки, що є безумовним свідченням того, що державна реєстрація земельної ділянки здійснена без подання заявником до органу державної реєстрації оригіналу Технічної документації;

- документація із землеустрою, яка подається до органу реєстрації для формування земельної ділянки і присвоєння їй кадастрового номера, не може містити кадастровий номер земельної ділянки, а присвоєння ділянці кадастрового номера здійснюється один раз під час її державної реєстрації за допомогою програмного забезпечення. Щодо наявності на аркушах Технічної документації кадастрового номера, то суд не надав оцінки тому факту, що присвоєний 30.12.2016 земельній ділянці кадастровий номер зазначено в самій Технічній документації, що підтверджується титульним аркушем, пояснювальною запискою, технічним завданням, витягом з містобудівного кадастру, кадастровим планом, актами прийомки передачі межових знаків на зберігання та державним актом без обов`язкових реквізитів документа. Наявність у Технічної документації кадастрового номера встановлюють очевидний факт, що формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера відбулося раніше 30.12.2016, тобто 30.12.2016 реєстраційну дію щодо державної реєстрації у встановленому порядку не було вчинено, оскільки присвоїти кадастровий номер земельній ділянці, якій їй присвоєно раніше (повторна державна реєстрація) за допомогою програмного забезпечення ДЗК фізично неможливо;

- стосовно висновків суду про те, що позивачем не доведено факт порушення його прав чи законних інтересів, то скаржник зазначає, що враховуючи мету створення Кооперативу можна зробити висновок, що Кооператив має безпосереднє відношення (інтерес) до всіх питань, пов`язаних з набуттям безоплатно у власність або на умовах оренди земельних ділянок, якими користуються члени Кооперативу, та земель загального користування, що, у свою чергу, вказує на процесуальну правосуб`єктність Кооперативу з зазначених питань. Те, що Кооператив має право звернутися із клопотанням про відведення земельної ділянки для формування земельних ділянок, якими користуються члени Кооперативу, та отримати ці ділянки у користування з метою подальшої їх приватизації членами Кооперативу, підтверджується рішенням Київради «Про передачу обслуговуючому кооперативу «Садово-дачний кооператив «Орхідея-3» земельних ділянок у мікрорайоні Осокорки Дарницького району м. Києва для ведення колективного садівництва» від 27.02.2020 №228/8398.

В апеляційній скарзі позивачем наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи - сума судового збору, що сплачена за звернення до суду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 у справі №910/5763/24 та 50 000,00 грн, що складається із витрат на професійну правничу (правову) допомогу. Відповідні докази на підтвердження понесення ним судових витрат на професійну правничу (правову) допомогу, як вказує позивач, будуть надані протягом п`яти днів після прийняття відповідного судового рішення за результатами розгляду апеляційної скарги.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

24.06.2025 через підсистему «Електронний суд» від представника Національного природного парку «Голосіївський» до Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній просить суд апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 у справі №910/5763/24 - без змін.

У відзиві відповідач-2 наголошує на тому, що матеріали позовної заяви не місять доказів наявності прав Кооперативу на спірну земельну ділянку, а тому суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, дійшов до цілком правомірного висновку про те, що позивач не довів суду факту порушення його прав чи законних інтересів внаслідок проведення державної реєстрації земельної ділянки за кадастровим номером :79:304:0007 та державної реєстрації права постійного користування на зазначену земельну ділянку за НПП «Голосіївський». Водночас, скасування державної реєстрації земельної ділянки не призведе до виникнення права на цю ділянку ані у позивача, ані у членів кооперативу.

Кооператив зазначає, що судом в судовому засіданні не досліджувався оригінал державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 070142, а його посвідчена копія відсутня в матеріалах справи. При цьому, як стверджує скаржник, такий акт начебто було покладено в основу Рішення. Проте таке твердження не відповідає дійсності та спростовується змістом оскаржуваного рішення. З огляду на те, що саме представник Кооперативу неодноразово звертав увагу на проект державного акту в матеріалах Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) Національного природного парку «Голосіївський», представником Парку були надані, а судом враховані ґрунтовні пояснення щодо порядку оформлення НПП «Голосіївський» права постійного користування земельною ділянкою.

Відповідач-2 у даному контексті наголошує на тому, що з 01.01.2013 відбулися значні зміни щодо порядку оформлення речових прав на нерухоме майно, в тому числі земельні ділянки. Так, стаття 126 Земельного кодексу України була викладена в новій редакції, яка скасовувала необхідність отримання державного акту на право постійного користування земельною ділянкою. Натомість, вказана норма земельного кодексу України визначала, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тобто шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідач-2 вказує, що ще до моменту скасування законодавчої вимоги щодо необхідності отримання державного акту на право постійного користування земельною ділянкою НПП «Голосіївський» отримав такий акт, проте, в силу законодавчих змін, не було завершено процедуру його оформлення. За умови наявності проекту землеустрою щодо відведення Земельної ділянки, на виконання Рішення КМР №69/7406, за замовленням Нацпарку у 2016 році ДП «Центр державного земельного кадастру» було розроблено Технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) Національного природного парку «Голосіївський», на підставі якої зареєстровано земельну ділянку. За доводами відповідача-2 очевидним є те, що після 2013 року НПП «Голосіївський» не міг оформити документи, оформлення яких не передбачалося чинним на той момент законодавством, у зв`язку з чим і було розроблено Технічну документацію, яка забезпечила можливість внесення відомостей про земельну ділянку до Державного земельного кадастру.

В обґрунтування неправомірності рішення суду в частині дослідження наявності процедурних порушень під час державної реєстрації земельної ділянки скаржник наводить ряд специфічних аргументів, які не дають можливості встановити їх реального змісту. Так, позивач посилається на те, що «державна реєстрація земельної ділянки здійснена без існування заяви про її державну реєстрацію», «без подання заявником до органу державної реєстрації оригіналу Технічної документації» тощо. Однак, у позовній заяві, поданій до суду, були викладені інші посилання на процедурні порушення при здійсненні державної реєстрації. Проте, 28.10.2024, після закриття судом підготовчого провадження у справі, під час розгляду справи по суті представником позивача через підсистему «Електронний суд» було подано документ під назвою «Пояснення» щодо стислого викладу підстав та змісту позову», який фактично є заявою про зміну підстав позову. Зокрема, в зазначених поясненнях позивач посилається на відсутність заяви про проведення реєстрації ділянки, відсутність позначки реєстратора тощо, тобто на нові підстави, які не були зазначені в позові. Натомість частиною 3 статті 46 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. За таких обставин суд при ухваленні рішення цілком правомірно не надавав оцінки десяткам нових версій позивача як щодо виду права/інтересу, яке підлягає захисту, так і щодо посилань на процедурні порушення, щодо яких у позивача також змінювалися версії протягом розгляду справи, зокрема, після закриття підготовчого провадження.

26.06.2025 через підсистему «Електронний суд» від представника Обслуговуючого кооперативу «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ» до Північного апеляційного господарського суду надійшли пояснення, у яких останній просить суд врахувати те, що позивачем після закінчення підготовчого провадження судом першої інстанції не змінювалися підстави позову.

Так, позивач вказує, що відповідач-2 наголошує, що Кооператив заявив підставою позову відсутність заяви про державну реєстрацію земельної ділянки після закінчення підготовчого провадження під час розгляду справи по суті, що не відповідає матеріалам справи, оскільки у позові зазначено: «Реєстрація земельної ділянки за кадастровим номером :79:304:0007 в ДЗК за відсутності заяви про її державну реєстрацію станом на дату її реєстрації в ДЗК є порушенням імперативного положення пункту 67 Порядку №1051, а отже є самостійною підставою для скасування державної реєстрації земельної ділянки».

Щодо відсутності позначки реєстратора на оригіналі документації із землеустрою, то такі обставини були покладені позивачем в обґрунтування його клопотання про витребування від Парку оригіналу Технічної документації, яке було задоволене судом першої інстанції 16.07.2024.

04.07.2025 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду позивач подав пояснення, в яких зазначив, що ним не подавались позови про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю, оскільки згідно з актуальною практикою Верховного Суду давність користування не надає її користувачу перевагу у наданні в користування земельної ділянки, а лише надає право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування у спосіб, який визначений чинним законодавством.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно з витягом із протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.04.2025, апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 у справі №910/5763/24 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя: Іоннікова І.А., судді: Коробенко Г.П., Яценко О.В.

Судом було встановлено, що апеляційна скарга була подана скаржником безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.04.2025 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/5763/24; відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

08.05.2025 матеріали справи №910/5763/24 надійшли до суду апеляційної інстанції та були передані судді-доповідачу.

У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю головуючої судді Іоннікової І.А. розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду №09.1-07/265/25 від 27.05.2025 призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Згідно з витягом із протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.05.2025 справу №910/5763/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.05.2025 апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 у справі №910/5763/24 залишено без руху. Роз`яснено Обслуговуючому кооперативу «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ», що протягом 10 (десяти) днів з дня вручення даної ухвали про залишення апеляційної скарги без руху скаржник має право усунути вказані недоліки, надавши суду апеляційної інстанції докази сплати судового збору у розмірі 7 267,20 грн.

06.06.2025 через підсистему «Електронний суд» від Обслуговуючого кооперативу «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ» надійшла заява про усунення недоліків, до якої долучено квитанцію про сплату судового збору №5918-9137-2606-1345 від 06.06.2025 про сплату судового збору у розмірі 7 267,20 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.06.2025 поновлено Обслуговуючому кооперативу «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 у справі №910/5763/24, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Обслуговуючого кооперативу «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 у справі №910/5763/24, призначено до розгляду апеляційну скаргу на 01.07.2025.

У судове засідання, призначене на 01.07.2025, з`явилися представники Обслуговуючого кооперативу «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ», Київської міської ради та Національного природного парку «Голосіївський».

Суд у судовому засіданні 01.07.2025 розпочав розгляд справи по суті, заслухавши пояснення представників сторін.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2025 у розгляді апеляційної скарги Обслуговуючого кооперативу «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 у справі №910/5763/24 оголошено перерву до 12.08.2025.

У судовому засіданні 12.08.2025 суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників учасників справи

У судове засідання, призначене на 12.08.2025, з`явились представники учасників справи.

Представники позивача просили суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Представники відповідачів просили суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

Рішенням виконавчого комітету Кагановичської районної ради депутатів трудящих м. Києва від 23.05.1949 №742 затверджено розподіл земель під індивідуальні городи, у тому числі, 4 га в урочищі Мишеловка.

Обслуговуючий кооператив «Гайок-МІ» зареєстровано як юридичну особу 17.01.2007 (ідентифікаційний код: 34866802).

Згідно з пунктом 1.1. Статуту Кооперативу, затвердженого загальними зборами його членів (протокол № 10/2016 від 26.10.2016), кооператив створений громадянами України, які спільно користуються більше 16-ти років землею, що межує з вулицями Квітки-Основ`яненка і Закарпатської - з однієї сторони та Голосіївським озером з другої сторони. Земля використовується для садівництва, на добровільних засадах у відповідності з чинним законодавством.

Відповідно до пункту 3.1. Статуту Кооперативу - кооператив створюється для обслуговування своїх членів на засадах взаємодопомоги та економічного співробітництва. Метою діяльності кооперативу є реалізація права власності на землю членами кооперативу шляхом розпаювання, приватизації, викупу, будівництва житла, а також збільшення доходів своїх членів шляхом надання їм послуг.

Рішенням позачергових загальних зборів членів Кооперативу, що оформлено протоколом №21 від 20.10.2023 вирішено доручити голові Кооперативу звернутись до Київської міської ради (надалі - відповідач-1) із клопотанням про отримання земельної ділянки в урочище «Гайок» площею 3, 8 га, яке члени Кооперативу використовували з 17.01.2007, у власність під садівництво та дачне будівництво за давністю користування у порядку статті 119 Земельного кодексу України.

23.11.2023 Кооператив звернувся до відповідача-1 із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 3,85 га на вул. Квітки-Основ`яненка, 51-78 для оформлення її у власність для 35 членів Кооперативу.

Листом №0570202/1-17471 від 27.12.2023 Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомив позивача, що територія, яка позначена на доданих до клопотання графічних матеріалах, розташована в межах земельної ділянки площею 723,6940 га (кадастровий номер :79:304:0007) у Голосіївському районі м. Києва, яка на підставі рішення Київської міської ради від 26.01.2012 №69/7406 надана у постійне користування Національному природному парку «Голосіївський» (надалі - відповдач-2, НПП «Голосіївський») для експлуатації та обслуговування Національного природного парку «Голосіївський», а тому підстави для підготовки проекту рішення київської міської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення зазначеної у клопотанні Кооперативу земельної ділянки відсутні.

Кооператив зазначає, що згідно з витягом із Державного земельного кадастру №НВ-024 від 08.01.2024 вбачається, що 30.12.2016 на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розробленої 25.12.2016 Київською обласною філією Центру Державного земельного кадастру, здійснена державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером :79:304:0007 у Державному земельному кадастрі.

Позивач вважає, що державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером :79:304:0007 площею 723,6941 га, в межах якої розташована ділянка, якою користуються Кооператив та його члени відповідно до напряму її використання та її правового режиму, визначеного рішенням виконавчого комітету Кагановичської районної ради депутатів трудящих м. Києва від 23.05.1949 № 742, здійснена з порушенням Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051 (далі - Порядок №1051), а тому державна реєстрація зазначеної земельної ділянки порушує право позивача на отримання земельної ділянки, фактичним користувачем якої він є, у власність за давністю користування в порядку статті 119 Земельного кодексу України.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін із таких підстав.

Згідно зі статтею 162 Господарського процесуального кодексу України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову. У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.

Предметом позову у даній справі є вимоги позивача до відповідачів про визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки із кадастровим номером №:79:304:0007 та про припинення всіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо земельної ділянки із кадастровим номером №:79:304:0007.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тими обставинами, що Кооператив та його члени більше 15-ти років (з 2007 року) користуються земельною ділянкою орієнтовною площею 3,8 га, що межує з вулицями Квітки-Основ`яненка і Закарпатської - з одної сторони та Голосіївським озером з другої сторони у м. Києві, відповідно до напряму її використання та її правового режиму, визначеного рішенням виконавчого комітету Кагановичської районної ради депутатів трудящих м. Києва від 23.05.1949 №742, а тому мають право на оформлення цієї земельної ділянки у власність за давністю користування в порядку статті 119 Земельного кодексу України.

Згідно з листом ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області №ПІ-80/0-64/0/63-24 від 29.01.2024 земельна ділянка з кадастровим номером :79:304:0007 площею 723,69 га зареєстрована 30.12.2016 Державним кадастровим реєстратором на підставі заяви ДП «Центр державного земельного кадастру» від 27.12.2016 №ЗВ-016.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав від 12.01.2024 №361726953 вбачається, що право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :79:304:0007 зареєстровано за територіальною громадою міста Києва 19.01.2017, а право постійного користування на земельну ділянку за відповідачем-2 - 13.01.2017.

Позивач вважає, що державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером :79:304:0007 площею 723,69 га здійснена з порушенням законодавства (Порядку №1051), чинного на момент державної реєстрації, що порушує права позивача на отримання земельної ділянки за давністю користування у порядку статті 119 Земельного кодексу України.

Виходячи із заявлених предмету та підстав позову, першочерговому дослідженню у межах даної справи підлягає питання стосовно наявності чи відсутності у Кооперативу як юридичної особи права на отримання земельної ділянки за давністю користування у порядку статті 119 Земельного кодексу України, як наслідок, чи доведено порушення права позивача, за захистом якого він звернувся до господарського суду з даним позовом.

У даному контексті колегія суддів, погоджуючись із висновками суду першої інстанції, зазначає таке.

З огляду на положення статті 4 Господарського процесуального кодексу України і статей 15, 16 Цивільного кодексу України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, про захист якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (схожі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23) та від 16.11.2022 у справі №911/3135/20 (підпункт 8.47)).

У підпунктах 11.82-11.85 постанови від 09.02.2022 у справі №910/6939/20 та підпунктах 8.43-8.46 постанови від 16.11.2022 у справі №911/3135/20 Велика Палата Верховного Суду вказувала, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому, суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові. Відповідна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №910/15262/18, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19, та у постанові Верховного Суду від 29.08.2023 у справі №910/5958/20.

Згідно з частинами першою - третьою статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, та відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом, способів.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. При цьому у спорах щодо захисту прав на землю при визначенні як предмета позову, так і способу захисту права та законного інтересу, слід враховувати положення спеціальних норми статті 152 Земельного кодексу України.

Подібна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №923/466/17, у постанові Верховного Суду від 09.08.2022 у справі №921/504/20.

Підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами відповідного права особи на земельну ділянку, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права (невизнання, оспорювання, перешкоди у користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

До аналогічних висновків Верховний Суд дійшов у постановах від 20.03.2018 у справі №910/1016/17, від 17.04.2018 у справі №914/1521/17, від 12.06.2018 у справі №916/2948/15, від 04.09.2018 у справах №915/1279/17, №915/1284/17, від 20.11.2018 у справі №921/7/18.

Як уже зазначалося, у даній справі, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач стверджує, що незаконна (на думку позивача) державна реєстрація земельної ділянки за кадастровим номером :79:304:0007 площею 723,69 га в Державному земельному кадастрі, в межах якої знаходиться земельна ділянка орієнтовною площею 3,8 га, якою більше 16-ти років (з 2007 року) відкрито і безперервно користується Кооператив та його члени під ведення садівництва, порушує права позивача на отримання земельної ділянки за давністю користування у порядку статті 119 Земельного кодексу України.

Матеріалами справи підтверджується, що 23.11.2023 Кооператив звернувся до відповідача-1 із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 3, 85 га на вул. Квітки-Основ`яненка, 51-78 для оформлення її у власність для 35 членів Кооперативу під цільове призначення: садово-дачне будівництво.

Натомість, згідно чинного на момент подання вказаного клопотання земельного законодавства України:

Громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно протягом п`ятнадцяти років користуються земельною ділянкою, але не мають документів, що засвідчують наявність у них прав на зазначену земельну ділянку, можуть звернутися до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування з заявою про передачу такої земельної ділянки у їхню власність (частина 1 статті 119 Земельного кодексу України).

Набуття громадянами права власності на земельну ділянку за давністю користування здійснюється в порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами згідно із статтею 118 цього Кодексу в межах норм, визначених статтею 121 цього Кодексу (частина 2 статті 119 Земельного кодексу України).

Отже, стаття 119 Земельного кодексу України, яка урегульовує порядок набуття права на земельну ділянку за давністю користування, не передбачає для осіб, які тривалий час користуються земельною ділянкою, жодних переваг при вирішенні питання про отримання її у власність, так як передача такої земельної ділянки у власність громадян на підставі набувальної давності здійснюється у загальному порядку, встановленому Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадян визначений статтею 118 Земельного кодексу України.

Громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. До заяви додається розроблена відповідно до Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення (частина 1 статті 118 Земельного кодексу України) (частина 1 статті 118 Земельного кодексу України).

У випадку, визначеному частиною першою цієї статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) приймає рішення про її затвердження та передачу земельної ділянки у власність або вмотивоване рішення про відмову (частина 2 статті 118 Земельного кодексу України).

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У заяві зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До заяви додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею (частина 6 статті 118 Земельного кодексу України).

Отже, зі змісту статей 118 та 119 Земельного кодексу України вбачається, що право на отримання земельної ділянки у власність за давністю користування мають безпосередньо громадяни, тобто фізичні особи, а не Кооператив.

До того ж у випадку виявлення громадянами бажання отримати земельну ділянку із земель державної або комунальної власності для садово-дачного будівництва така заява має відповідати вимогам статті 118 Земельного кодексу України, зокрема, частини 1 та частини 6.

Таким чином, Кооператив не є тією особою, яка може набути у власність спірну земельну ділянку на підставі статті 119 Земельного кодексу України.

При цьому доводи апеляційної скарги позивача про те, що Кооператив звернувся з клопотанням не про надання йому у власність земельної ділянки, а для формування земельної ділянки для подальшої її приватизації (безоплатної передачі) членам кооперативу судом до уваги не приймаються, адже зазначеними нормами Земельного кодексу України чітко врегульовано питання і порядок отримання земельних ділянок за давністю користування й суб`єктами такого права є саме громадяни.

Стосовно посилань позивача на те, що право Кооперативу звернутися із клопотанням про відведення земельної ділянки для формування земельних ділянок, якими користуються члени Кооперативу, та отримати ці ділянки у користування з метою подальшої їх приватизації членами Кооперативу, підтверджується, зокрема, рішенням Київради «Про передачу обслуговуючому кооперативу «Садово-дачний кооператив «Орхідея-3» земельних ділянок у мікрорайоні Осокорки Дарницького району м. Києва для ведення колективного садівництва» від 27.02.2020 №228/8398, колегія суддів зазначає, що наведене скаржником як приклад рішення КМР стосується надання земельних ділянок для ведення колективного садівництва у довгострокову оренду, а не для подальшого їх оформлення у власність за давністю користування.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 04.09.2007 Кооператив в особі голови ОК «Гайок-МІ» вже звертався до Київської міської ради з клопотанням про надання згоди на розроблення проекту відведення земельної ділянки.

Листом Київської міської ради від 26.02.2008 №К-11969 відмовлено у задоволенні клопотання ОК «Гайок-МІ», у зв`язку з тим, що відповідно до рішення Київської міської ради від 19.07.2005 № 806/3381 зазначена територія належить до існуючого парку - «На схилах Мишоловського яру» та згідно Указу Президента України №794/2007 від 27.08.2007 «Про створення національного природного парку «Голосіївський» вказана територія ввійшла до складу земель, що надаються природному парку «Голосіївський» у постійне користування.

Отже, в даному випадку позивач не надав суду жодних доказів перебування у його власності або користуванні спірної земельної ділянки за кадастровим номером :79:304:0007 площею 723,69 га, або ж частиною спірної земельної ділянки площею 3, 8 га (речове право на яку позивач власне і прагне захистити у межах позову в даній справі).

Щодо рішення виконавчого комітету Кагановичської районної ради депутатів трудящих м. Києва від 23.05.1949 №742 про затвердження розподілу земель під індивідуальні городи, у тому числі 4 га в урочищі Мишоловка, то воно не є тим правовстановлюючим документом, що підтверджує факт набуття Кооперативом права власності або користування спірною земельною ділянкою, або ж її частиною площею 3,8 га, оскільки на момент прийняття такого рішення позивач ще навіть не був створений.

Також суд звертає увагу на те, що на момент прийняття зазначеного рішення виконавчого комітету Кагановичської районної ради депутатів трудящих м. Києва від 23.05.1949 №742 земельні правовідносини регулювались Земельним кодексом УРСР від 29.11.1922, який діяв до 1971 року.

Відповідно до вимог статті 180 Земельного кодексу УРСР від 29.11.1922 справи із землеустрою вчиняються у такій послідовності: 1) порушення землевпорядної справи; 2) підготовка землевпорядної справи, складання землевпорядного проекту та пред`явлення його учасникам землеустрою; 3) затвердження проекту землеустрою та виконання його зі встановленням на місці межових знаків; 4) складання і видача сторонам землевпорядних документів.

Складання проекту землеустрою полягає в докладному і точному зазначенні місць відводу земель учасниками землеустрою, із дотриманням їх прав та законних інтересів, а також вимог господарсько-технічних правил землеустрою, із відображенням відводу земель на проектному плані землеустрою (стаття 187 Земельного кодексу УРСР від 29.11.1922).

За змістом статей 192-194 Земельного кодексу УРСР від 29.11.1922 правильно виконаний проект землеустрою остаточно затверджується землевпорядною установою. Після такого затвердження та після державної реєстрації створених землекористувань (земельної реєстрації), учасникам землеустрою видаються належним чином завірені документи, в яких повинні бути означені межі, місцезнаходження, місцевість і склад землекористувань, а також вказані їх назви, найменування землекористувачів, час проведення землеустрою і його підстави, умови землекористування та інші обов`язкові відомості, що містяться в постанові про затвердження проекту землеустрою. Оригінальні землевпорядні плани, акти зберігаються в землевпорядних установах. Інші плани та акти землеустрою, складені не землевпорядними установами або належним чином не затверджені ними, визнаються недійсними і не можуть бути доказами належного землекористування.

Відповідно до статті 195 Земельного кодексу УРСР від 29.11.1922 державний запис землекористувань (земельна реєстрація) має на меті загальнодержавне управління землями та земельна реєстрація, окрім іншого, містить відомості про кожну земельну ділянку, такі як: місцерозташування, назва земельної ділянки, площа землі загалом та по окремим угіддям, відомості щодо будівель; найменування землекористувачів і підстави надання їм земельних ділянок тощо. При здійсненні реєстрації усі землекористувачі і установи зобов`язані надавати всі необхідні для реєстрації документи та відомості.

Відповідно до правового висновку Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, що викладений у постанові від 15.05.2019 у справі №914/1420/18, Земельним кодексом УРСР від 29.11.1922 (із змінами та доповненнями від 27.02.1927) передбачалась обов`язковість оформлення, державної реєстрації та видачі землекористувачам правопідтверджуючих документів на землю.

Тобто діюче у період з 1922 по 1971 року земельне законодавство також визначало порядок проведення обов`язкової процедури оформлення права на землю із видачею правопідтверджуючих документів.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 04.02.2021 у справі № 910/8502/17.

Дотримання порядку надання земельних ділянок у користування, який включає не тільки прийняття рішення про її надання, а й проведення відповідних землевпорядних робіт, у тому числі розроблену землевпорядних планів, винесення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), а також підтвердження права користування відповідними державними актами було визначено як обов`язкові умови землекористування як у Земельному кодексі УСРР від 29.11.1922 (статті 158, 193, 194), так і Земельному кодексі Української РСР від 08.07.1970 (статті 20-21).

Схожі за змістом положення щодо підтвердження права користування земельними ділянками були викладені і у Земельному кодексі УРСР (18.12.1990). Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та одержання документа, що посвідчує це право. Розпочинати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Аналогічні положення містяться і в Земельному кодексі України (25.10.2001).

Таким чином, право землекористування має бути підтверджено правовстановлюючими документами незалежно від періоду його виникнення.

Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08.08.2019 у справі №910/21468/17.

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, рішення виконавчого комітету Кагановичської районної ради депутатів трудящих м. Києва від 23.05.1949 №742 не є належним доказом на підтвердження будь-яких майнових прав Кооперативу на земельну ділянку.

Жодних інших доказів, що свідчать про наявність у Кооперативу відповідного юридичного титулу на спірну земельну ділянку, суду не надано.

У свою чергу обставини правомірності включення до складу НПП «Голосіївський» земельної ділянки загальною площею 723,69 га за кадастровим номером :79:304:000 та набуття НПП «Голосіївський» права постійного користування на означену земельну ділянку на підставі рішення Київської міської ради від 26.01.2012 №69/7406 преюдиційно встановлені у межах справи №910/20180/23.

Так, у межах справи №910/20180/23 Кооператив просив суд визнати незаконним та скасувати пункт 2 рішення Київської міської ради «Про надання земельних ділянок Національному природному парку «Голосіївський» для експлуатації та обслуговування Національного природного парку «Голосіївський» у Голосіївському районі м. Києва» від 26.01.2012 №69/7406 у частині затвердження відведення земельної ділянки урочища «Гайок» орієнтовною площею 3,85 га, яка є частиною земельної ділянки № 1 загальною площею 723,69 га, зареєстрованої 30.12.2016 у Державному земельному кадастрі за кадастровим номером :79:304:0007 та визнати незаконним та скасувати пункт 3 рішення Київради «Про надання земельних ділянок Національному природному парку «Голосіївський» для експлуатації та обслуговування Національного природного парку «Голосіївський» у Голосіївському районі м. Києва» від 26.01.2012 № 69/7406 у частині надання в постійне користування земельної ділянки урочища «Гайок» орієнтовною площею 3,85 га, яка є частиною земельної ділянки №1 загальною площею 723,69 га, зареєстрованої 30.12.2016 у Державному земельному кадастрі за кадастровим номером :79:304:0007.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.04.2024 у справі №910/20180/23, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.07.2024 та постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.12.2024, у задоволені позовних вимог Кооперативу відмовлено.

Таким чином обставини, встановлені у рішеннях судів у справі №910/20180/23, відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України мають преюдиційний характер при розгляді даної справи та не підлягають повторному доведенню.

Так, у рішенні Господарського суду міста Києва від 30.04.2024 у справі №910/20180/23 встановлені такі обставини, що також підтверджуються матеріалами даної справи: «Відповідно до Указу Президента України «Про створення національного природного парку «Голосіївський» від 27.08.2007 №794/2007 (із змінами, внесеними згідно з Указом Президента від 30.10.2008 №976/2008 (976/2008)) на території м. Києва створено національний природний парк «Голосіївський» площею 4 525,52 га, в тому числі 1 879,43 га земель, що вилучаються в установленому порядку у Київського комунального об`єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд» та надаються національному природному парку «Голосіївський» в постійне користування, і 2 646,09 га земель, що включаються до його складу без вилучення у землекористувачів згідно з додатком до Указу Президента.

До складу НПП «Голосіївський» увійшла, зокрема, і земельна ділянка загальною площею 723694,1 га з кадастровим номером :79:304:0007.

На момент створення НПП «Голосіївський» земельна ділянка :79:304:0007 не мала кадастрового номеру та складалася з кількох земельних ділянок, які були відображені в Проекті створення НПП «Голосіївський», затвердженого розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 30.03.2006 №619.

При передачі ділянки у постійне користування НПП «Голосіївський» була сформована єдина земельна ділянка загальною площею 723694,1 га з присвоєнням їй спершу облікового коду 79:304:007, а в подальшому - кадастрового номеру :79:304:0007.

Частиною 4 статті 53 Закону визначено, що порядок відведення земельних ділянок національний природним паркам визначається Земельним Кодексом України.

Отже, після створення НПП «Голосіївський», на виконання вимог Указу Президента № 794/2007, розпочався процес оформлення права постійного користування на частину земельних ділянок у його складі відповідно до приписів земельного законодавства.

Рішенням Київської міської ради від 24.12.2009 №942/3011 НПП «Голосіївський» надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельну ділянок у постійне користування.

Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок НПП «Голосіївський» для експлуатації та обслуговування Національного природного парку «Голосіївський» у Голосіївському районі міста Києва (Проект №ТПВ-10344 від 04.10.2011) був затверджений рішенням Київської міської ради від 26.01.2012 №69/7406 «Про надання земельних ділянок Національному природному парку «Голосіївський» для експлуатації та обслуговування Національного природного парку «Голосіївський» у Голосіївському районі м. Києва».

Таким чином, Господарський суд міста у межах справи №910/20180/23 Києва дійшов висновків, що «…приймаючи рішення №942/3011 від 24.12.2009 та рішення №69/7406 від 26.01.2012, Київська міська рада діяла на підставі та в межах повноважень, а також у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (відповідно до ст. 19 Конституції України).

Київська міська рада діяла як орган, що згідно Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» представляє інтереси територіальної громади м. Києва, яка, в свою чергу, є власником спірної земельної ділянки.

Саме на реалізацію таких правомочностей щодо розпорядження своїм майном (враховуючи Указ Президента України від 27.08.2007 № 794/2007 «Про створення національного природного парку «Голосіївський») та з метою подальшого ефективного розпорядження землями комунальної власності м. Києва Київською міською радою і було прийнято вказані вище рішення.».

Отже, обставини правомірності набуття у користування НПП «Голосіївський» земельної ділянки загальною площею 723,69 га з кадастровим номером :79:304:000 презюмуються, на відміну від майнових прав Кооперативу на спірну земельну ділянку.

Що ж до процедурних порушень державної реєстрації земельної ділянки, про наявність яких стверджує Кооператив у позовній заяві та апеляційній скарзі, то суд зазначає таке.

Як підтверджується матеріалами справи, після створення НПП «Голосіївський», на виконання вимог Указу Президента №794/2007 від 27.08.2007 «Про створення національного природного парку «Голосіївський» розпочався процес оформлення права постійного користування Парку на частину земельних ділянок у його складі.

Відповідно до частини 1 статті 123 Земельного кодексу України (у редакції від 20.06.2007, чинній станом на дату прийняття вказаного Указу Президента) надання земельних ділянок юридичним особам у постійне користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок.

Як вже зазначалось, рішенням Київської міської ради від 24.12.2009 №942/3011 НПП «Голосіївський» надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у постійне користування, а рішенням Київської міської ради від 26.01.2012 №69/7406 вказаний проект землеустрою було затверджено.

Згідно з пунктом 3 рішення КМР від 26.01.2012 №69/7406 в постійне користування НПП «Голосіївський» надано земельні ділянки загальною площею 1 888,18 га, в тому числі земельну ділянку №1 загальною площею 723,69 га - за рахунок земель природно-заповідного фонду (709,9 га) та міських земель, не наданих у власність чи користування (13,79 га).

За приписами земельного законодавства, що діяло 26.01.2012, зокрема частини 3 статті 126 Земельного кодексу України, право постійного користування земельною ділянкою посвідчувалося державним актом на право постійного користування.

Таким чином, наступним кроком для оформлення права постійного користування земельними ділянками НПП «Голосіївський» було отримання державного акту.

Проте, як слідує зі змісту пункту 4.3. рішення КМР від 26.01.2012 №69/7406, отриманню державного акту передувала організація та проведення робіт по виділенню в натуру меж земельних ділянок, що передаються в користування.

Колегія суддів враховує доводи скаржника про те, що місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні невірно констатував, що НПП «Голосіївський» на підставі рішення Київської міської ради від 26.01.2012 №69/7406 було видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №070142, оскільки з долученої до позовної заяви та наявної у розробленій у 2016 році Технічній документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) 25.12.2016, міститься копія зазначеного державного акту, який не містить обов`язкових реквізитів документа, зокрема, він не підписаний уповноваженими особами, у ньому відсутній відтиск печатки органу видачі, дати його видачі.

Водночас, колегія суддів, проаналізувавши зміст оскаржуваного рішення, зазначає, що наведені посилання суду на видачу державного акту не були покладені в основу рішення суду саме як підстава для відмови у задоволенні позову.

З цього приводу відповідач-2 зазначає, що він отримав такий акт, проте в силу законодавчих змін не завершив процедуру його оформлення.

Так, суд зазначає, що з 01.01.2013 році відбулися значні зміни щодо порядку оформлення речових прав на нерухоме майно, в тому числі на земельні ділянки.

Після 01.01.2013 стаття 126 Земельного кодексу України вже передбачала, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Тобто, дана норма скасувала необхідність отримання державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, натомість визначила, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тобто шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Земельний кодекс України з 01.01.2013 доповнено статтею 79-1 згідно із Законом №3613-VI від 07.07.2011 - Закон України «Про Державний земельний кадастр», який набрав чинності з 01.01.2013 (згідно абзацу першого пункту 1 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №3613-VI від 07.07.2011 із змінами, внесеними згідно із Законом №4152-VI від 09.12.2011).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» в первинній редакції державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Так, відповідно до статті 79-1 Земельного кодексу України в редакції, чинній на момент проведення державної реєстрації земельної ділянки:

Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру (частина 1).

Формування земельних ділянок здійснюється:

у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності;

шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок;

шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом;

за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) (частина 2).

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (частина 4).

Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування (частина 7).

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї (частина 9).

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі (частина 10).

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України №1051 від 17.10.2012 було прийнято Порядок ведення Державного земельного кадастру (Порядок №1051).

За приписами пункту 115 Порядку №1051 (в редакції станом на дату державної реєстрації земельної ділянки), на порушення якої посилається позивач - державна реєстрація земельних ділянок, переданих у власність (користування) без проведення їх державної реєстрації (в тому числі у разі, коли відомості про земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, не внесені до державного реєстру земель), здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельних ділянок державної чи комунальної власності) в порядку, визначеному для державної реєстрації земельної ділянки».

Аналіз змісту пункту 115 Порядку №1051 свідчить про те, що за вказаним порядком землекористувачами подаються заяви про державну реєстрацію земельних ділянок, право на яких вже виникло та зареєстроване в період, коли не функціонувала система Державного земельного кадастру, а отже в даному випадку не підлягає застосуванню.

Водночас, згідно з підпунктом 1 пункту 109 Порядку №1051 в редакції станом на дату державної реєстрації земельної ділянки - державна реєстрація земельної ділянки здійснюється за заявою особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки у разі її передачі у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи.

Отже, державна реєстрація земельної ділянки може бути здійснена, в тому числі, за заявою землекористувача (особи, якій раніше було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою).

Абзацом 5 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр» (у редакції чинній станом на дату державної реєстрації земельної ділянки) передбачено, що у разі якщо до 1 січня 2013 року була розроблена технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання або передачу земельної ділянки у власність або надання в користування, у тому числі на умовах оренди, а відомості про таку земельну ділянку не внесені до Державного реєстру земель, державна реєстрація такої земельної ділянки здійснюється на підставі зазначеної технічної документації із землеустрою в порядку, встановленому законом.

Таким чином, розроблення ДП «Центр державного земельного кадастру» у 2016 році за замовленням НПП «Голосіївський» технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) зумовлено та націлено на приведення наявного у НПП «Голосіївський» речового права у відповідність до земельного законодавства, яке чинне з 01.01.2013.

З огляду на зазначене суд не приймає до уваги доводи скаржника про те, що рішенням Київради від 26.01.2012 №69/7406 Парку надано дозвіл на виготовлення документів, що посвідчують право користування земельними ділянками, а не технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки, оскільки, як зазначалося вище та підтверджується матеріалами справи, рішення КМР №69/7406 приймалося на підставі діючого до 2013 року земельного законодавства, що визначало відповідні повноваження КМР та необхідність отримання відповідних документів у сфері земельних ресурсів (державного акту), що було детально проаналізовано судом першої інстанції.

Очевидним є те, що після 2013 року НПП «Голосіївський» не міг оформити документи, оформлення яких не передбачалося чинним на той момент законодавством, у зв`язку з чим і було розроблено Технічну документацію, яка забезпечила можливість внесення відомостей про земельну ділянку до Державного земельного кадастру.

Отже, за приписами нового земельного законодавства, що чинне з 01.01.2013, передумовою для реєстрації права на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно стало формування земельної ділянки, а саме визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру (згідно приписів статті 79-1 Земельного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи 30.12.2016 земельна ділянка №1 зареєстрована у Державному земельному кадастрі за кадастровим номером :79:304:0007.

Згідно з Витягом із Державного земельного кадастру про земельну ділянку інформація про документацію із землеустрою, на підставі якої здійснена державна реєстрація земельної ділянки - Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) 25.12.2016, що розроблена Київською обласною філією Центру ДЗК.

13.01.2017 здійснена державна реєстрація права постійного користування НПП «Голосіївський» на земельну ділянку з кадастровим номером :79:304:0007.

19.01.2017 здійснена державна реєстрація права власності територіальної громади м. Києва на земельну ділянку з кадастровим номером :79:304:0007.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вищенаведені дії узгоджуються з приписами чинної редакції статті 79-1 Земельного кодексу України.

Отже, обставини невиконання НПП «Голосіївський» вимог земельного законодавства, чинного до 01.01.2013, а саме статті 202 Земельного кодексу України, згідно якої державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у складі державного реєстру земель, не впливають на правомірність формування земельної ділянки з кадастровим номером :79:304:0007 у відповідності до вимог законодавства, чинного на момент вчинення відповідних реєстраційних дій.

Щодо органу, до якого було подано заяву про державну реєстрацію спірної земельної ділянки, то суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 20 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості Державного земельного кадастру є офіційними і як вбачається зі змісту Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-016 від 30.12.2016, органом, яким зареєстрував земельну ділянку є Головне управління Держгеокадастру у м. Києві, що спростовує твердження позивача про подання заяви про реєстрацію до іншого органу, який не існував раніше.

Надана Кооперативом заява ДП «Центр державного земельного кадастру» про реєстрацію спірної земельної ділянки від 27.12.2016, яка начебто подавалася до Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, обґрунтовано не взята судом до уваги як належний доказ, на підставі якого можна встановити обставини, які входять в предмет доказування, оскільки поданий позивачем документ не містить підпису заявника, що унеможливлює встановлення відомостей щодо обставин її подання.

Доводи скаржника про те, що 30.12.2016 державна реєстрація земельної ділянки здійснена без існування заяви про її державну реєстрацію, а заява про державну реєстрацію земельної ділянки була подана до органу державної реєстрації вже після державної реєстрації ґрунтуються на припущеннях скаржника.

Щодо відсутності у відповідності до підпункту 6 пункту 75 Порядку №1051 проставленої державним кадастровим реєстратором позначки про проведення перевірки електронного документа та внесення відомостей на Технічній документації, копія якої міститься у матеріалах справи, то колегія суддів зазначає, що сама по собі ця обставина не може свідчити про незаконність проведеної державної реєстрації земельної ділянки та бути підставою для її скасування.

З огляду на вищезазначене у сукупності, позивач не довів суду факт порушення його прав чи законних інтересів внаслідок проведення державної реєстрації земельної ділянки за кадастровим номером :79:304:0007 та державної реєстрації права постійного користування на зазначену земельну ділянку за НПП «Голосіївський», що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Доводи скаржника щодо наявності процедурних порушень під час реєстрації земельної ділянки по-перше спростовані вищевикладеним. Водночас, за встановленого судом факту недоведеності наявності порушеного права у позивача, у будь-якому випадку не можуть бути підставою для скасування державної реєстрації за позовом Кооперативу.

Суд додатково зазначає, що в межах справи №910/5763/24 позивач фактично намагається захистити власне майнове право та встановити юридичний факт правомірності використання членами Кооперативу частини земельної ділянки за кадастровим номером :79:304:0007 площею 3, 8 га. Однак, за відсутності підтверджуючих доказів правомірності використання Кооперативом спірної земельної ділянки, подання позивачем позову про визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки та припинення всіх речових прав, їх обтяжень в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо спірної земельної ділянки не є ефективним способом захисту, оскільки, жодним чином не відновить становище позивача, яке існувало до порушення, про яке стверджує позивач.

Отже, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Усі інші доводи та міркування скаржника, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, чого скаржником зроблено не було.

Доводи апеляційної скарги Обслуговуючого кооперативу «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ» не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову. Скаржником не надано суду доказів, які б свідчили про обґрунтованість заявлених позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Обслуговуючого кооперативу «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за її подання згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 у справі №910/5763/24 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 у справі №910/5763/24 залишити без змін.

Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на Обслуговуючий кооператив «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ».

Матеріали справи №910/5763/24 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 27.08.2025.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

А.О. Мальченко