ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2025 року

м. Київ

cправа № 918/2/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В.А. (головуючого), Берднік І.С., Міщенка І.С.

секретаря судового засідання - Дерлі І.І.

за участю представників сторін:

Офісу ГП - Шапка І.М.

позивача - не з`явився

відповідача - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Діжурка Анатолія Валерійовича

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.05.2025 (у складі колегії суддів: Олексюк Г.Є. (головуючий), Петухов М.Г., Мельник О.В.)

та рішення Господарського суду Рівненської області від 03.03.2025 (суддя Мовчун А.І.)

за позовом Керівника Вараської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Володимирецької селищної ради

до фізичної особи-підприємця Діжурка Анатолія Валерійовича

про визнання недійсним договору, повернення земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст та підстави позовних вимог

1.1. Керівник Вараської окружної прокуратури (надалі - Прокурор) в інтересах держави в особі Володимирецької селищної ради (надалі - Рада, Позивач) звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до фізичної особи-підприємця Діжурка Анатолія Валерійовича (надалі - ФОП Діжурко А.В., Відповідач, Скаржник) про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.09.2017 (надалі - Договір купівлі-продажу) та повернення земельної ділянки у комунальну власність територіальної громади.

1.2. Обґрунтовуючи позовні вимоги, Прокурор зазначає, що Рада, всупереч положенням статей 134, 135 Земельного кодексу України, відчужила без проведення торгів земельну ділянку, 99 % якої є вільними від забудови. За твердженням Прокурора, Договір купівлі-продажу слід визнати недійсним, а земельну ділянку - повернути в комунальну власність територіальної громади.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду Рівненської області від 04.04.2024, яке залишене без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 08.08.2024 у справі № 918/2/24, позов задоволено.

2.2. Суди, виходили із того, що Відповідачем не надано доказів введення спірного об`єкта нерухомого майна (торгового павільйону готовністю 5 %, реєстраційний номер 08) в експлуатацію у встановленому порядку та набуття цим майном режиму об`єкта нерухомого майна як об`єкта цивільного права, а наявність на орендованій земельній ділянці згідно з договором оренди земельної ділянки від 28.12.2016 об`єкта незавершеного будівництва не надавала Відповідачу права на придбання у власність цієї земельної ділянки поза межами конкурентних засад, а саме як власнику об`єкта нерухомого майна. У зв`язку з чим суди визначили, що така земельна ділянка підлягала продажу Радою виключно на земельних торгах, тому придбання Відповідачем земельної ділянки :01:030:0256 порушує права та законні інтереси територіальної громади та інтереси інших фізичних та юридичних осіб, оскільки здійснення продажу цієї земельної ділянки повинно було відбуватися на конкурентних засадах.

Посилаючись на положення статей 203, 215, 228 Цивільного кодексу України, суди дійшли висновку, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 14.09.2017 підлягає визнанню недійсним, внаслідок чого Відповідач повинен повернути у комунальну власність спірну земельну ділянку, тому позовні вимоги Прокурора в цій частині підлягають задоволенню.

Одночасно суди виснували, що станом на 02.01.2024 (дату звернення Прокурора з позовною заявою) строк позовної давності Прокурором не пропущений.

2.3. Постановою Верховного Суду від 22.10.2024 касаційну скаргу ФОП Діжурка А.В. задоволено частково, постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 08.08.2024 і рішення Господарського суду Рівненської області від 04.04.2024 у справі № 918/2/24 скасовано, справу № 918/2/24 направлено на новий розгляд до Господарського суду Рівненської області.

2.4. Направляючи справу на новий розгляд суд касаційної інстанції виснував, що суди попередніх інстанцій:

- не врахували, що відповідно до положень статті 216 Цивільного кодексу України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У зв`язку з чим Верховний Суд зазначив, що двостороння реституція має застосовуватися тоді, коли обидві сторони здійснили виконання недійсного договору;

- не надали оцінки всім трьом критеріям відповідності втручання держави у право власності Відповідача на спірну земельну ділянку статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, чи є таке втручання законним, чи відповідає суспільним інтересам та чи є пропорційним переслідуваним цілям одночасно;

- не дослідили усіх фактичних обставин справи, пов`язаних із наявністю або відсутністю правових підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності, зокрема, не з`ясували початкового моменту перебігу позовної давності, не встановили обставин щодо її переривання чи зупинення при зверненні за захистом порушеного права, наявності поважних причин для її пропуску, як того вимагають положення статті 267 Цивільного кодексу України. За таких обставин Верховний Суд вказав про передчасність висновків судів попередніх інстанцій про те, що Прокурором не пропущено строк позовної давності.

2.5. За результатом нового розгляду справи, рішенням Господарського суду Рівненської області від 03.03.2025 у справі № 918/2/24, залишеним без змін постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.05.2025, позов задоволено, визнано недійсним Договір купівлі-продажу, зобов`язано ФОП Діжурка А.В. повернути у комунальну власність територіальної громади в особі Володимирецької селищної ради земельну ділянку площею 0,1901 га, кадастровий номер :01:030:0256, що розташована за адресою: Рівненська область, смт Володимирець, вул. Повстанців, 83, зобов`язано Володимирецьку селищну раду повернути ФОП Діжурко А.В. кошти в сумі 77 447,00 грн, отримані за Договором купівлі-продажу та розподілено судові витрати.

2.6. Суди виходили зокрема з того, що:

- при застосуванні статті 215, 216 Цивільного кодексу України наявні підстави для застосування двосторонньої реституції;

- що "суспільним", "публічним" інтересом звернення до суду з вимогою повернення спірної земельної ділянки з володіння Відповідача у цій справі є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання передачі земельних ділянок, яке проведене з порушенням вимог чинного законодавства. При цьому "суспільний", "публічний" інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення в комунальну власність земель, що незаконно вибули з такої власності. В той же час, втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

Зважаючи на це суди дійшли висновку, що втручання держави у право власності Відповідача на спірну земельну ділянку є законним, відповідає суспільним інтересам та є пропорційним переслідуваним цілям одночасно;

- передбачений статтею 257 Цивільного кодексу України трирічний строк позовної давності не сплив 15.09.2020, а оскільки з 02.04.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", згідно з яким в Україні запроваджено з 12.03.2020 загальнодержавний карантин, який тривав до 30.06.2023, а з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан і, відповідно, станом на 02.01.2024 (дата подання позовної заяви) діяв на усій території України, тому Прокурор звернувся до господарського суду з позовом у межах позовної давності.

3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

3.1. У касаційній скарзі ФОП Діжурко А.В. просить Суд скасувати постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.05.2025 та рішення Господарського суду Рівненської області від 03.03.2025, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

3.2. Ухвалою Суду від 03.07.2025 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ФОП Діжурка А.В. на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.05.2025 та рішення Господарського суду Рівненської області від 03.03.2025 у справі № 918/2/24 на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.3. В обґрунтуванні касаційної скарги Скаржник посилається на неправильне застосування судами:

- статей 181, 182, 331, 377 Цивільного кодексу України, частини другої статті 134 Земельного кодексу України, положень Закону України "Про іпотеку", Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", без врахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 910/4032/18, від 26.02.2020 у справі № 914/1658/15, від 16.02.2021 у справі № 914/2070/19, від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15, від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, від 20.06.2023 у справі № 362/2707/19, від 07.07.2020 у справі № 910/10647/18, від 07.07.2021 у справі № 910/7829/19;

- статей 15, 16, 203, 215, 216, 228, 388, 390 Цивільного кодексу України, практики ЄСПЛ без врахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 12.04.2023 у справі № 205/7567/18, від 20.03.2019 у справі № 521/8368/15-ц, від 20.11.2018 у справі № 907/50/16, від 20.07.2022 у справі № 203/4193/19, від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17, від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, від 30.11.2022 у справі № 522/14900/19, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16, від 14.12.2022 у справі № 461/12525/15-ц, від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-ц, від 15.03.2023 у справі № 725/1824/20, від 22.02.2023 у справі № 202/8669/19, від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, від 11.12.2023 у справі № 752/5281/20, від 30.06.2020 у справі № 333/6816/17, від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20, від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, та у постановах Верховного Суду України від 18.01.2017 у справі № 6- 2776цс16, від 25.01.2017 у справі № 916/2131/15;

- статей 256, 257 Цивільного кодексу України без врахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 910/2974/18, від 15.01.2019 у справі № 910/296918, від 15.01.2019 у справі № 910/2972/18, від 07.02.2019 у справі № 910/2966/18, від 26.02.2019 у справі № 910/2967/18 та від 21.05.2019 у справі № 910/15457/17, від 11.11.2019 у справі № 904/1038/19, від 15.05.2020 у справі № 922/1467/19, від 17.03.2021 у справі № 922/1017/20, від 30.06.2021 у справі № 922/3274/19, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 17.10.2018 у справі № 362/44/17, від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 05.07.2018 у справі № 915/826/16, від 23.10.2019 у справі № 359/6456/15, від 07.11.2018 у справі № 372/1036/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 372/2592/15, від 06.06.2018 у справі № 372/1387/13-ц, від 19.04.2017 у справі № 405/4999/15-ц, від 23.04.2019 у справі № Б-19/207-09, від 08.02.2023 у справі № 922/3589/21, від 18.01.2022 у справі № 370/522/16-ц, від 10.11.2022 у справі № 990/115/22.

3.4. 23.07.2025 від Прокурора надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він просить відмовити в задоволенні скарги та залишити оскаржувані рішення без змін.

4. Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій

4.1. Згідно з рішенням Ради від 06.10.2016 № 269, затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,1901 га, кадастровий номер :01:030:0256, на вул. Повстанців, 83 у смт Володимирець із земель запасу сільськогосподарського призначення Ради для продажу права оренди на неї строком на 5 років на земельних торгах (аукціоні) суб`єктам підприємницької діяльності для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

4.1. За змістом пункту 3 цього рішення передано право оренди земельної ділянки шляхом проведення аукціонних торгів.

4.3. 28.12.2016 між Радою та Діжурком А.В. укладено договір оренди земельної ділянки земельної ділянки площею 0,1901 га, кадастровий номер :01:030:0256, яка знаходиться в смт Володимирець на вул. Повстанців, 83 .

4.4. Відповідно до пункту 3 цього договору оренди земельної ділянки на земельній ділянці відсутні об`єкти нерухомого майна.

4.5. 31.05.2017 за Діжурком А.В. зареєстровано право власності на нерухоме майно - незавершене будівництво, торговий павільйон, за адресою: смт Володимирець, вул. Повстанців, 83 , кадастровий номер :01:030:0256. Підставами для державної реєстрації були: технічний паспорт (серія та номер 68/17, виданий 29.05.2017, видавник ФОП Семенюк Р.В.); декларація про початок виконання будівельних робіт (серія та номер РВ41, виданий 13.05.2017, видавник Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області).

4.6. У листі ФОП Семенюка Р.В. від 29.05.2017 № 68/17 зазначено, що відсоток готовності незавершеного будівництва торгового павільйону, який знаходиться за адресою смт Володимирець на вул. Повстанців, 83, становить 5 %. Площа забудови незавершеного будівництва 10.5 кв. м.

4.7. За положеннями пункту 2 рішенням Ради від 11.07.2017 № 801 надано дозвіл Діжурку А. В. на складання звіту з експертної грошової оцінки спірної земельної ділянки для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка знаходиться в смт Володимирець на вул. Повстанців, 83 .

4.8. Відповідно до пункту 2 рішення Ради 05.09.2017 № 906, керуючись частиною другою статті 134 Земельного кодексу України, затверджено Діжуркові А. В. звіт з експертної грошової оцінки земельної ділянки площею 0,1901 га, кадастровий номер :01:030:0256, яка знаходиться в смт Володимирець на вул. Повстанців, 83 , для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, та встановлено ціну продажу земельної ділянки 77 447,00 грн без ПДВ.

4.9. На підставі цього рішення, 14.09.2017 між Радою та Діжурком А.В. укладено Договір купівлі-продажу, зареєстрований в реєстрі за № 1284.

4.10. Пунктом 1.1 Договору купівлі-продажу земельної ділянки передбачено, що рада, як продавець, продає, а Діжурко А.В. , як покупець, приймає у власність земельну ділянку загальною площею 0,1901 га, яка знаходиться за адресою: смт Володимирець, вул. Постанців, 83 .

4.11. Відповідно до пункту 1.4 цього договору земельна ділянка, зазначена в пункті 1.1, продається покупцю для здійснення ним підприємницької діяльності, а саме для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, оскільки на відчужуваній за цим договором земельній ділянці розташований торговий павільйон, належний на праві особистої власності покупцю, на підставі декларації про початок будівельних робіт серії РВ41, виданої управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області.

4.12. На підставі Договору купівлі-продажу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Килюшик А.А. 14.09.2017 зареєстровано право власності Діжурка А.В. на земельну ділянку, кадастровий номер :01:030:0256 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 37083220).

4.13. Суди попередніх інстанцій установили, що на час прийняття Радою рішення від 05.09.2017 № 906 на спірній земельній ділянці був розташований об`єкт нерухомого майна - незавершене будівництво, будівля торгового павільйону, загальною площею 10,5 кв. м, який належить на праві власності Діжуркові А.В .

4.14. Суди попередніх інстанцій також встановили, що під час досудового розслідування кримінального провадження № 000006 від 20.01.2023 за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 190 Кримінального кодексу України, проведено огляд земельної ділянки з кадастровим номером :01:026:0254, під час якого встановлено, що на території земельної ділянки виявлено бетон загальною площею 10,5 кв. м, жодних об`єктів незавершеного будівництва не виявлено.

4.15. Вказані обставини стали підставою для звернення Прокурора з позовом до суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та повернення земельної ділянки в комунальну власність.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга ФОП Діжурка А.В. не підлягає задоволенню з таких підстав.

5.2. Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

5.3. Предметом позову у цій справі є матеріально-правові вимоги Прокурора про визнання недійсним Договору купівлі-продажу земельної ділянки та повернення земельної ділянки у власність територіальної громади, з підстав порушення Радою порядку та процедури продажу земельної ділянки комунальної власності, визначених статтями 134, 135 Земельного кодексу України, зокрема порушенням законодавства під час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки внаслідок продажу її на позаконкурсній основі без проведення земельних торгів.

Щодо наявності підстав для продажу земельної ділянки в порядку частини другої статті 134 Земельного кодексу України.

5.4. Суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши матеріали справи, дійшли висновку про недійсність оспорюваного правочину, з огляду на недоведеність підстав для передання Радою земельної ділянки Відповідачу у порядку частини другої статті 134 Земельного кодексу України, а саме для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, як для обслуговування вже існуючого нерухомого майна. При цьому суди врахували, що Відповідач є власником лише об`єкта незавершеного будівництва, право власності на який зареєстроване у встановленому законом порядку, однак відсутні належні докази введення спірного об`єкта (торгового павільйону готовністю 5 %, реєстраційний номер 08) в експлуатацію, що є передумовою набуття ним статусу нерухомого майна як об`єкта цивільного права.

5.5. У касаційній скарзі Скаржник заперечує правильність такої позиції, посилаючись на неправильне застосування судами статей 181, 182, 331, 377 Цивільного кодексу України, абзацу другого частини другої статті 134 Земельного кодексу України, положень Закону України "Про іпотеку" та Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". При цьому він вказує на неврахування судами правових позицій Верховного Суду, викладених у низці постанов, зокрема від 13.03.2019 у справі № 910/4032/18, від 26.02.2020 у справі № 914/1658/15, від 16.02.2021 у справі № 914/2070/19, від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15, від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, від 20.06.2023 у справі № 362/2707/19, від 07.07.2020 у справі № 910/10647/18, від 07.07.2021 у справі № 910/7829/19. На переконання Скаржника, факт здійснення державної реєстрації об`єкта незавершеного будівництва свідчить про набуття ним статусу об`єкта цивільних прав і, відповідно, передбачає можливість застосування частини другої статті 134 Земельного кодексу України.

5.6. З приводу наведеного Суд зазначає таке.

5.7. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

5.8. У статті 12 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

5.9. За змістом частини 1 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

5.10. Згідно із частиною першою статті 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

5.11. Земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 134 Земельного кодексу України).

5.12. За положеннями частини другої статті 134 Земельного кодексу України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі, зокрема, розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

Отже, продаж на конкурентних засадах (земельних торгах) не застосовується щодо земельних ділянок державної чи комунальної власності у разі розташування на них об`єктів нерухомого майна, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

5.13. Так, порядок набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва врегульований статтею 331 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент вчинення правочину), за приписами частини другої якої, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

5.14. Приписами частини третьої статті 331 Цивільного кодексу України передбачено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

5.15. Відповідно до висновків Верховного Суду зроблених у постанові від 18.12.2019 у справі № 916/633/19 об`єктом незавершеного будівництва є лише сукупність належних забудовнику будівельних матеріалів і наявність судового рішення про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва не змінює правового статусу такого майна та не перетворює сукупність будівельних матеріалів на новостворену річ - об`єкт нерухомого майна (житловий будинок, будівлю, споруду тощо) в розумінні статті 181 та частини другої статті 331 Цивільного кодексу України, оскільки не звільняє забудовника від обов`язку після завершення будівництва (створення майна) ввести його в установленому порядку в експлуатацію в загальному порядку та здійснити державну реєстрацію права власності на новостворене нерухоме майно.

5.16. Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію не передбачено. Зазначений висновок міститься в постановах Верховного Суду України від 19.09.2011 у справі № 3-82гс11, від 27.05.2015 у справі № 6-159цс15 та підтверджується практикою Верховного Суду, зокрема в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 08.02.2019 у справі № 915/1344/17, постанові від 29.03.2018 у справі № 909/935/15. Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 916/633/19, від 13.03.2019 у справі № 910/4032/18, від 26.02.2020 у справі № 914/1658/15, які суд вважає релевантними до застосування у даній справі.

5.17. Суд зазначає, що у постанові Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 910/4032/18, в контексті предмета спору про визнання недійсними ухвали міської ради, договору оренди земельної ділянки та визнання права постійного користування земельною ділянкою аналізувалось застосування частини 3 статті 331 Цивільного кодексу України та зазначено, що з метою отримання можливості укладення цивільно-правових договорів (купівлі-продажу, застави тощо) щодо такого майна (сукупності будівельних матеріалів), тобто можливості набути відповідні цивільні права та обов`язки власника майна, забудовник вправі, до завершення будівництва та досягнення його кінцевої мети у вигляді створення нерухомого майна, здійснити державну реєстрацію права власності на об`єкт незавершеного будівництва.

Аналогічний висновок викладено й у інших наведених Скаржником постановах.

5.18. У постанові Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/7829/19, на яку також звертає увагу Скаржник, в контексті предмета спору про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зазначено, що з метою надання матеріалам, з яких складається об`єкт незавершеного будівництва, юридичного статусу речі в розумінні Цивільного кодексу України, іншими словами - введення такого об`єкта в цивільний оборот, забудовник повинен мати право зареєструвати право власності на цей об`єкт. Головною умовою для державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва є те, що його було збудовано на законних підставах, зокрема, і на підставі документа, що надавав право на будівництво, допоки воно тривало.

5.19. Поряд з цим у постанові Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 910/4032/18, зазначено, що сам факт здійснення державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва не змінює правового статусу такого майна та не перетворює сукупність будівельних матеріалів на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок, будівлю, споруду тощо) в розумінні статті 181 та частини другої статті 331 Цивільного кодексу України. Таким чином, у випадку відчуження розміщених на земельній ділянці об`єктів незавершеного будівництва, суд зауважив, що приписи статей 120, 141 Земельного кодексу України, не застосовуються.

5.20. Отже, наведена правова позиція Верховного Суду засвідчує, що державна реєстрація права власності на об`єкт незавершеного будівництва не змінює його фактичних та юридичних характеристик, а відтак і не наділяє такий об`єкт ознаками нерухомої речі в розумінні частини другою статті 134 Земельного кодексу України.

5.21. При цьому спір у справі № 918/2/24 не стосується визначення правової природи об`єкта незавершеного будівництва чи можливості визнання його самостійним об`єктом цивільних прав. Суть спору полягає у з`ясуванні правомірності набуття Відповідачем права власності на земельну ділянку на підставі Договору купівлі-продажу поза межами конкурентних засад, що допускається законодавством лише у випадку, якщо особа вже є власником об`єкта нерухомого майна, розташованого на такій ділянці.

5.22. Зазначене також вже було предметом судової оцінки у постанові Верховного Суду від 22.10.2024 у цій же справі, де підкреслено, що підставою позову визначено порушення Радою порядку та процедури продажу земельної ділянки комунальної власності, закріплених у статтях 134, 135 Земельного кодексу України, а не питання можливості об`єкта незавершеного будівництва виступати самостійним об`єктом чи предметом цивільних прав.

5.23. У зв`язку з цим Скаржник на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України не довів помилковості висновків судів попередніх інстанцій щодо відсутності правових підстав для набуття ФОП Діжурком А.В. права власності на спірну земельну ділянку в порядку статті 134 Земельного кодексу України.

Щодо застосування статей 215, 216 Цивільного кодексу України.

5.24. При поданні касаційної скарги Скаржник посилається на неправильне застосування судами статей 215, 216 Цивільного кодексу України, вказуючи, що у мотивувальній частині рішення не надано належної правової оцінки рішенню Ради № 906 від 05.09.2017, яке слугувало підставою для укладення оспорюваного Договору купівлі-продажу. На переконання Скаржника, такий недолік є істотним, оскільки відповідне рішення Ради було юридичною підставою виникнення спірних правовідносин, а відсутність його оцінки унеможливлює встановлення обґрунтованості висновків судів щодо недійсності оспорюваного договору.

У даному аспекті касаційного оскарження ФОП Діжурко А.В. наголошує, що суди не врахували правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 18.05.2023 у справі № 906/743/21, від 03.08.2023 у справі № 909/654/19, від 19.10.2022 у справі № 912/278/21, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, у яких акцентовано, що при вирішенні спорів про недійсність правочинів, укладених на підставі рішень органів місцевого самоврядування, суди зобов`язані надавати правову оцінку таким рішенням як складовій правової підстави укладення правочину.

5.25. Стосовно наведеного варто зазначити таке.

5.26. Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2) тощо.

5.27. Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

5.28. Отже, наведеними правовими положеннями визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та загальні підстави недійсності правочину, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України).

5.29. У постановах Верховного Суду від 18.05.2023 у справі № 906/743/21, від 03.08.2023 у справі № 909/654/19, від 19.10.2022 у справі № 912/278/21, на які акцентує Скаржник, зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

5.30. Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, на яку звертає увагу Скаржник, зауважено, що суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення.

5.31. Суд зазначає, що відповідні вказівки були враховані судами у даній справі, оскільки в мотивувальній частині рішення наведено оцінку рішенню Ради № 906 від 05.09.2017, у якій зазначено, що його прийняття відбулося з порушенням порядку, передбаченого статтею 128 та частиною другою статті 134 Земельного кодексу України. Зокрема, встановлено, що прийняття Радою рішення № 906 від 05.09.2017 призвело до порушення прав та законних інтересів територіальної громади, а також інтересів інших фізичних і юридичних осіб, оскільки відчуження спірної земельної ділянки повинно було відбуватися на конкурентних засадах.

5.32. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам щодо недійсності правочину, судами було чітко окреслено норми цивільного та земельного законодавства, які порушено при його укладенні, зокрема статті 116, 134, 135 Земельного кодексу України, а також визначено характер такої невідповідності.

5.33. За змістом статті 216 Цивільного кодексу України наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину (аналогічний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16).

5.34. У пункті 10.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21, викладено висновок, що якщо законом не встановлені особливі умови застосування правових наслідків недійсності правочину або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів, позивач, який заявляє вимогу про повернення йому в натурі переданого за недійсним правочином або відшкодування вартості переданого, заявляє реституційну вимогу, яку суд за існування для того підстав задовольняє, застосовуючи двосторонню реституцію. У цьому випадку відповідач є стягувачем у частині рішення про повернення йому переданого ним за недійсним правочином майна або відшкодування вартості.

5.35. За наслідками нового розгляду спору судом першої інстанції застосовано правові наслідки недійсності оспорюваного правочину шляхом двосторонньої реституції.

5.36. Такий підхід свідчить про врахування та дотримання в цій частині правових висновків Верховного Суду, сформульованих у постанові від 22.10.2024 у відповідній справі, та виконання вказівок з дотримання вимог цивільного законодавства.

Щодо меж застосування принципу добросовісності при вирішенні питання позбавлення особи права власності.

5.37. Одночасно Скаржник посилається на неправильне застосування статті 388 Цивільного кодексу України, наполягаючи на тому, що він є добросовісним набувачем спірного майна, що, на його думку, виключає можливість задоволення позову. На підтвердження цієї позиції він наводить висновки, сформульовані у численних постановах Верховного Суду, зокрема від 12.04.2023 у справі № 205/7567/18, від 20.03.2019 у справі № 521/8368/15-ц, від 20.11.2018 у справі № 907/50/16, від 20.07.2022 у справі № 203/4193/19, від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17, від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, від 30.11.2022 у справі № 522/14900/19, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16, від 14.12.2022 у справі № 461/12525/15-ц, від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-ц, від 15.03.2023 у справі № 725/1824/20, від 22.02.2023 у справі № 202/8669/19, від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, від 11.12.2023 у справі № 752/5281/20, від 30.06.2020 у справі № 333/6816/17, від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20, від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, та у постановах Верховного Суду України від 18.01.2017 у справі № 6- 2776цс16, від 25.01.2017 у справі № 916/2131/15.

Скаржник вважає, що правові позиції, висловлені у цих постановах, підтверджують його доводи щодо неможливості витребування у нього майна як у добросовісного набувача.

За твердженнями Скаржника, Прокурором обрано неналежний спосіб захисту, оскільки він, на його переконання, є не лише добросовісним набувачем майна, а й власником об`єкта незавершеного будівництва торгового павільйону, розташованого на спірній земельній ділянці. На думку ФОП Діжурка А.В., повернення земельної ділянки у власність Ради завдасть йому шкоди, оскільки зазначений об`єкт є нерозривно пов`язаний із земельною ділянкою та не може існувати відокремлено від неї. Водночас суди попередніх інстанцій не врахували ці доводи та застосували спосіб захисту у вигляді повернення йому вартості земельної ділянки станом на дату укладення спірного договору.

5.38. Суд не погоджується з такою позицією Скаржника з огляду на таке.

5.39. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України; близькі за змістом приписи викладені у частині першій статті 321 Цивільного кодексу України.

5.40. У постанові Верховного Суду від 12.04.2023 у справі № 205/7567/18 з посиланням на частину другу статті 328 Цивільного кодексу України, зазначене, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

5.41. Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

5.42. Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 Цивільного кодексу України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Зазначене висловлено також у постанові Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 521/8368/15-ц, на яку звертає увагу Скаржник.

5.43. Правила частини першої статті 388 Цивільного кодексу України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16, щодо неврахування висновків якої акцентовано Скаржником).

5.44. На необхідності з`ясування підстав для витребування майна, що передбачає обов`язкову оцінку добросовісності набуття такого майна особою, неодноразово наголошував Верховний Суд. Зокрема, відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 203/4193/19, від 30.11.2022 у справі № 522/14900/19, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17, від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16, від 14.12.2022 у справі № 461/12525/15-ц, у постанові Верховного Суду України від 18.01.2017 у справі № 6- 2776цс16, від 25.01.2017 у справі № 916/2131/15, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.12.2023 у справі № 752/5281/20, про які вказує Скаржник.

5.45. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014).

5.46. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

5.47. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2022 у справі № 461/12525/15-ц наголосила, що розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 Цивільного кодексу України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14- ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

5.48. У постановах Верховного Суду від 15.03.2023 у справі № 725/1824/20, від 22.02.2023 у справі № 202/8669/19, на які звертає увагу Скаржник, вказано, що конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Факт незаконного відчуження та допущення продажу майна не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача.

5.49. Також у наведеній Скаржником для порівняння постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20.10.2011, "Кривенький проти України" від 16.02.2017).

5.50. У постанові від 30.06.2020 у справі № 333/6816/17, на яку вказує Скаржник, Велика Палата Верховного Суду наголосила, що право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов, за яких суд повноважний розглядати позовну заяву. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

5.51. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19).

5.52. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20, на які наголошено Скаржником).

5.53. За загальним правилом добросовісний набувач набуває право власності на рухоме майно, яке за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Це правило застосовується і в разі, якщо нерухоме майно було відчужене власником, який не має права його відчужувати, оскільки на нерухоме майно накладений арешт. Виходячи із загальних засад справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) добросовісний набувач набуває право власності або інше речове право на нерухоме майно вільним від прав інших осіб та обтяжень, про які набувач не знав і не мав знати. Подібні висновки щодо набуття прав на нерухоме майно сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 669/927/16- ц, від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18, від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16.

5.54. Водночас добросовісною не може вважатися особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16, від 21.09.2022 у справі № 908/976/19).

5.55. Аналізуючи правильність застосування судами положень статті 388 Цивільного кодексу України, зокрема у частині дослідження критерію добросовісності набуття Відповідачем спірної земельної ділянки, а також надання судами оцінки легітимності мети та пропорційності втручання у його право власності, Суд враховує таке.

5.56. Так, судами обох інстанцій встановлено, що придбання Відповідачем спірної земельної ділянки стало наслідком прийняття рішення Ради № 906 від 05.09.2017, ухваленого з порушенням вимог статті 128 та частини другої статті 134 Земельного кодексу України. Таке відчуження здійснено поза встановленою законом процедурою конкурентних засад, що призвело до порушення прав та законних інтересів територіальної громади, а також інтересів інших фізичних і юридичних осіб.

Разом із тим, суди врахували, що звернення з позовом у цій справі зумовлене наявністю "суспільного" та "публічного" інтересу, який полягає у відновленні законності при вирішенні питання передачі земель комунальної власності, що є суспільно значимим та безпосередньо пов`язане з дотриманням принципів верховенства права. При цьому визначено, що "суспільний", "публічний" інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення в комунальну власність земель, що незаконно вибули з такої власності.

5.57. Суд враховує, що інформованість Скаржника про фактичний стан спірної земельної ділянки, у тому числі про наявність на ній об`єкта саме незавершеного будівництва, має вирішальне значення для оцінки його доводів про добросовісність набуття. Відповідач, укладаючи оспорюваний правочин, не міг не усвідомлювати, що така обставина відповідно до імперативних приписів частини другої статті 134 Земельного кодексу України не створює винятку з обов`язкової процедури продажу земельних ділянок на конкурентних засадах.

Таким чином, він не перебував у стані правової невизначеності, не був позбавлений можливості належним чином оцінити правові наслідки вчинюваних дій і не міг розраховувати на захист у статусі добросовісного набувача. Так, наявність у нього об`єктивної інформації про порушення встановленої законом процедури свідчить, що посилання на власну необізнаність чи переконання у правомірності правочину є безпідставними та не узгоджуються з критеріями сумлінної поведінки сторони цивільного обороту. Отже, наведене виключає можливість визнання Відповідача добросовісним набувачем у розумінні статті 388 Цивільного кодексу України.

5.58. У контексті практики ЄСПЛ відсутність належної обачності з боку набувача виключає виникнення у нього обґрунтованих очікувань щодо збереження такого майнового статусу. Отже, втручання у право власності Скаржника у цій справі не порушує принципу пропорційності, оскільки воно не створює для нього надмірного тягаря, а слугує забезпеченню законних прав іншого власника земельної ділянки та має легітимну мету - відновлення правопорядку у сфері розпорядження землями комунальної власності та забезпечення захисту права власності Українського народу на землю, і є пропорційним. Застосований спосіб захисту усуває наслідки неправомірного вибуття майна з комунальної власності, а жодні менш обтяжливі заходи не здатні забезпечити відновлення порушеного публічного інтересу та рівності доступу до земельного ресурсу.

5.59. Зважаючи на наведене, Суд погоджується з позицією судів попередніх інстанцій, що за обставинами справи втручання держави у право власності Відповідача на спірну земельну ділянку є законним, відповідає суспільним інтересам та є пропорційним переслідуваним цілям одночасно, а відтак позбавлення Скаржника майна в цій справі не суперечить статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки, по-перше, особа не підтвердила статус добросовісного набувача, а по-друге, воно здійснене "на підставі закону", "в інтересах суспільства", та "з дотриманням справедливого балансу" між інтересами особи та потребами демократичного суспільства.

5.60. Зважаючи на це, суди попередніх інстанцій належно й повно дослідили передумови застосування статті 387, 388 Цивільного кодексу України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції у взаємозв`язку з критерієм добросовісності набуття, а також здійснили перевірку легітимності мети та пропорційності втручання у право відповідача з огляду на публічний інтерес захисту комунальної власності, з дотримання вищезазначених висновків Верховного Суду та вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 22.10.2024 у цій справі.

5.61. При цьому Суд бере до уваги, що у цій справі за наслідками визнання недійсним Договору купівлі-продажу було застосовано наслідки недійсності правочину у формі двосторонньої реституції, в межах якої Раду зобов`язано повернути Відповідачу сплачену ним вартість спірного майна. Посилання Скаржника на існування на спірній земельній ділянці майна не спростовує можливості задоволення позову, оскільки відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України відповідна обставина не виключає можливість визнання правочину недійсним. Закон пов`язує правові наслідки визнання правочину недійсним з відновленням майнового становища сторін через застосування двосторонньої реституції. Водночас питання відшкодування чи компенсації вартості зведеного на земельній ділянці об`єкта будівництва може бути предметом окремого позову, що жодним чином не впливає на правову оцінку оспорюваного правочину та вирішення цього спору.

Щодо застосування статей 256, 257 Цивільного кодексу України.

5.62. Направляючи справу на новий розгляд суд касаційної інстанції у постанові від 22.10.2024 у цій справі зазначив, що суди попередніх інстанцій не дослідили усіх фактичних обставин справи, пов`язаних із наявністю або відсутністю правових підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності, зокрема, не з`ясували початкового моменту перебігу позовної давності, не встановили обставин щодо її переривання чи зупинення при зверненні за захистом порушеного права, наявності поважних причин для її пропуску, як того вимагають положення статті 267 Цивільного кодексу України. Зважаючи на це Верховний Суд вказав про передчасність висновків судів попередніх інстанцій про те, що Прокурором не пропущено строк позовної давності.

5.63. За наслідками нового розгляду спору, суди дійшли висновку, що передбачений статтею 257 Цивільного кодексу України трирічний строк позовної давності не сплив 15.09.2020, а оскільки з 02.04.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", згідно з яким в Україні запроваджено з 12.03.2020 загальнодержавний карантин, який тривав до 30.06.2023, а з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан і, відповідно, станом на 02.01.2024 (дата подання позовної заяви) діяв на усій території України, тому Прокурор звернувся до господарського суду з позовом у межах позовної давності.

5.64. Скаржник, посилаючись на неправильне застосування статей 256, 257 Цивільного кодексу України, аргументує, що спірний Договір купівлі-продажу було зареєстровано 14.09.2017, відтак перебіг позовної давності розпочався саме з цієї дати. З поданої позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду лише 02.01.2024, тобто після спливу передбаченого законом трирічного строку позовної давності. Це, на думку Скаржника, свідчить про пропуск встановленого законом строку на звернення з відповідною позовною вимогою.

Вказане він обґрунтовує неврахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 910/2974/18, від 15.01.2019 у справі № 910/296918, від 15.01.2019 у справі № 910/2972/18, від 07.02.2019 у справі № 910/2966/18, від 26.02.2019 у справі № 910/2967/18 та від 21.05.2019 у справі № 910/15457/17, від 11.11.2019 у справі № 904/1038/19, від 15.05.2020 у справі № 922/1467/19, від 17.03.2021 у справі № 922/1017/20, від 30.06.2021 у справі № 922/3274/19, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 17.10.2018 у справі № 362/44/17, від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 05.07.2018 у справі № 915/826/16, від 23.10.2019 у справі № 359/6456/15, від 07.11.2018 у справі № 372/1036/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 372/2592/15, від 06.06.2018 у справі № 372/1387/13-ц, від 19.04.2017 у справі № 405/4999/15-ц, від 23.04.2019 у справі № Б-19/207-09, від 08.02.2023 у справі № 922/3589/21.

За позицією ФОП Діжурко А.В., сам факт запровадження карантину та воєнного стану автоматично не зупиняє перебіг процесуального строку на звернення до суду та не свідчить про безумовне поновлення пропущеного процесуального строку без наведення заявником негативних обставин, які зумовлені карантинними обмеженнями і були перешкодою у вчиненні стороною процесуальних дій.

Зазначене пояснює висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 18.01.2022 у справі № 370/522/16-ц, від 10.11.2022 у справі № 990/115/22.

Скаржник звертає увагу, що Прокурором не наведено доводів та доказів на підтвердження наявності істотних перешкод чи труднощів, зумовлених карантином, які унеможливили вчасне вчинення процесуальної дії щодо подання позовної заяви про визнання недійсним спірного договору, а відтак, саме по собі введення карантину не може бути підставою вважати, що перебіг позовної давності у цій справі продовжувався та зупинявся у зв?язку із введенням карантину.

5.65. З приводу наведеного Суд зазначає таке.

5.66. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

5.67. У статті 257 Цивільного кодексу України унормовано, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

5.68. За положеннями частин третьої, четвертої статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

5.69. Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

5.70. Згідно з частиною першою статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про нового набувача цього майна.

5.71. У наведених Скаржником для порівняння постановах Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 910/2974/18, від 15.01.2019 у справі № 910/296918, від 15.01.2019 у справі № 910/2972/18, від 07.02.2019 у справі № 910/2966/18, від 26.02.2019 у справі № 910/2967/18 та від 21.05.2019 у справі № 910/15457/17, від 11.11.2019 у справі № 904/1038/19, наголошено, що позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав, а інститут позовної давності має на меті сприяти сталості цивільних відносин

5.72. При цьому, і в разі подання позову суб?єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави Прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб?єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися Прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15.05.2020 у справі № 922/1467/19, від 17.03.2021 у справі № 922/1017/20, від 30.06.2021 у справі № 922/3274/19, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 17.10.2018 у справі № 362/44/17, від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-4, від 05.07.2018 у справі № 915/826/16, від 23.10.2019 у справі № 359/6456/15, від 07.11.2018 у справі № 372/1036/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 372/2592/15, від 06.06.2018 у справі № 372/1387/13-ц, від 19.04.2017 у справі № 405/4999/15-ц, на які звертає увагу Відповідач).

5.73. У застосуванні наведених положень законодавства слід враховувати правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16, на яку акцентовано Скаржником) в якій зазначено, що це правило пов?язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об?єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

5.74. Отже, позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

5.75. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30.05.2018 у справі № 359/2012/15-ц, від 07.11.2018 у справі № 372/1036/15-ц).

5.76. Ураховуючи те, що позов у даній справі заявлено Прокурором в інтересах Ради, то держава вступає у цивільні правовідносини та має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками, набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції, а поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах, тому початок перебігу позовної давності для держави почався з того моменту коли відповідний орган (Рада) уклав оспорюваний правочин - 14.09.2017. Отже, строк позовної давності мав закінчитись 15.09.2020.

5.77. При цьому Суд зазначає, що 11.03.2020 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", відповідно до якої з урахуванням внесених до неї в подальшому змін, зокрема постановами Кабінету Міністрів України № 215 від 16.03.2020 та № 239 від 25.03.2020, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 установлено карантин на усій території України з 12.03.2020 до 24.04.2020.

5.78. Надалі дія карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020, безперервно продовжувалася.

5.79. Постановою Кабінету Міністрів України "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 09.12.2020 №1236 (зі змінами) дію карантину продовжено до 30.06.2023.

5.80. Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 розділ Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України був доповнений, зокрема пунктом 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Відповідний Закон набрав чинності 02.04.2020.

5.81. Отже, на час дії установленого на території України карантину строки, визначені статтями 257, 258 Цивільного кодексу України, були продовжені.

5.82. Зважаючи на це Суд погоджується з позицією судів, що передбачений статтею 257 Цивільного кодексу України трирічний строк позовної давності не сплив 15.09.2020.

5.83. Щодо наведених Скаржником постанов Верховного Суду слід зазначити таке.

5.84. У постанові Верховного Суду від 18.01.2022 у справі № 370/522/16-ц предметом касаційного перегляду була правомірність ухвали апеляційного суду, якою відмовлено у відкритті апеляційного провадження у зв`язку з пропуском строку на подання апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції виходив із того, що апеляційна скарга була подана зі спливом процесуального строку, визначеного Цивільним процесуальним кодексом України, а обґрунтування апелянта щодо поважності причин його пропуску не можуть бути визнані переконливими. Зокрема, суд зазначив, що посилання на неможливість своєчасного подання апеляційної скарги через впроваджені карантинні обмеження не є неповажними, оскільки заявницею не наведено доводів та не надано доказів наявності істотних перешкод чи труднощів, зумовлених карантином, які унеможливили вчасне вчинення процесуальної дії щодо подання апеляційної скарги.

Верховний Суд погодився з таким висновком, наголосивши, що сам факт запровадження карантину не свідчить про безумовне поновлення пропущеного процесуального строку без наведення заявником негативних обставин, які зумовлені карантинними обмеженнями і були перешкодою у вчиненні стороною процесуальних дій.

Втім, наведений висновок Верховного Суду стосувався тлумачення та застосування положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 та Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 18.06.2020 у взаємозв`язку з нормами Цивільного процесуального кодексу України, а не положень Цивільного кодексу України, які регулюють питання позовної давності.

5.85. Зазначене стосується й посилань Скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2022 у справі № 990/115/22, оскільки висновок з приводу того, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовом стосувалось положень Закону України "Про правовий режим воєнного стану" та застосування процесуальних строків, а не положень Цивільного кодексу України, які регулюють питання позовної давності.

5.86. За таких умов висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 18.01.2022 у справі № 370/522/16-ц та від 10.11.2022 у справі № 990/115/22, не можуть вважатися релевантними для вирішення даного спору, оскільки вони сформульовані у контексті застосування процесуальних норм та стосуються питань дотримання чи поновлення процесуальних строків. Натомість спір у цій справі пов`язаний із застосуванням положень Цивільного кодексу України, які регулюють інститут позовної давності як матеріально-правової категорії.

5.87. Із урахуванням установлених обставин та наданої правової оцінки, Суд погоджується з висновками судів, що Прокурор, звертаючись до суду з цим позовом, не пропустив строк позовної давності. Вказане свідчить про врахування та дотримання правових висновків Верховного Суду, сформульованих у постанові від 22.10.2024 у цій справі, з правильним застосуванням норм матеріального права за наслідками нового розгляду спору.

5.88. У зв`язку з цим аргументи Скаржника, заявлені на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, також не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. За змістом пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.3. Згідно з частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Частина друга цієї ж статті забороняє скасовувати правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

6.4. Оскільки наведені Скаржником підстави касаційного оскарження не підтвердилися під час касаційного провадження, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення у справі - залишенню в силі.

7. Розподіл судових витрат

7.1. Судовий збір за подання касаційної скарги відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на Скаржника.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Діжурка Анатолія Валерійовича залишити без задоволення.

2. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.05.2025 та рішення Господарського суду Рівненської області від 03.03.2025 у справі № 918/2/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв

Судді І. Берднік

І. Міщенко