ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" серпня 2025 р. м. Київ Справа № 911/1810/25

Господарський суд Київської області у складі судді Христенко О.О., розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без виклику представників учасників, справу № 911/1810/25

за позовом Приватного підприємства "Ліком", м. Київ

до Фізичної особи-підприємця Кохан Юлії Миколаївни, с. Гора Київської області

про стягнення 21 485,20 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство "Ліком" (далі-позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом (вх. № 6020 від 29.05.2025) до Фізичної особи-підприємця Кохан Юлії Миколаївни (далі-відповідач) про стягнення 21 485,20 грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору поставки № 457 від 11.12.2023 щодо своєчасної оплати товару, отриманого на підставі видаткових накладних, у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 14 862,43 грн, з огляду на наявність якої нараховані 1 149,31 грн інфляційних втрат, 3 173,99 грн 40 % річних та 2 300,46 грн пені.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 03.06.2025 постановлено відкрити провадження у справі № 911/1810/25 та здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання, зобов`язано відповідача у строк п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позов; у разі надання відзиву на позов, встановлено позивачу строк для подачі відповіді на відзив.

Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи у порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України.

Відповідач правом на надання відзиву на позов не скористався.

Згідно з частиною 5 та 7 статті 6 ГПК України, суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). Особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Частиною 11 статті 242 ГПК України встановлено, що якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Відповідно до пункту 17 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи (надалі - ЄСІКС) затверджено рішенням Вищої ради правосуддя № 1845/0/15-21 від 17.08.2021, особам, які зареєстрували Електронний кабінет, суд вручає будь-які документи у справах, у яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення в паперовій формі за окремою заявою.

Пунктом 37 Положення про ЄСІКС унормовано, що підсистема Електронний суд забезпечує можливість автоматичного надсилання матеріалів справ в електронному вигляді до Електронних кабінетів учасників справи та їхніх повірених.

Ухвала суду від 03.06.2025 у справі № 911/1810/25 була внесена до АСДС та автоматично направлена в електронний кабінет відповідача та доставлена до його електронного кабінету, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про доставку електронного листа.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Абзацом 2 зазначеної норми врегульовано, що якщо судове рішення надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

В пунктах 41-42 постанови Верховного Суду від 30.08.2022 у справі № 459/3660/21 викладена правова позиція, що довідка про доставку документа в електронному вигляді до Електронного кабінету є достовірним доказом отримання адресатом судового рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд Київської області -

ВСТАНОВИВ:

11.12.2023 між Приватним підприємством "Ліком" (постачальник) та Фізичною особою-підприємцем Кохан Юлією Миколаївною (покупець) укладений Договір поставки № 457, за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити покупцю товари народного споживання на умовах DDP, або EXW, або FCA (в редакції міжнародних правил "Інкотермс 2010") в залежності від узгодженого сторонами замовлення (письмового або усного), а покупець зобов`язується приймати їх та оплачувати на умовах цього договору.

Товари поставляються по накладним на підставі замовлень покупця на поставку (п. 2.1 договору). Товари поставляються в строки, попередньо погоджені сторонами у замовленнях на поставку, при умові повного виконання покупцем умов пункту 3.2 договору (п. 2.2 договору).

Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 договору ціни на товар та загальна сума кожної поставки вказуються у видаткових накладних (рахунках), по яким вони поставляються. За поставлені товари покупець зобов`язаний сплатити постачальнику грошові кошти протягом 7 днів з дня поставки, у розмірі, що зазначений у видатковій накладній (рахунку), на підставі якої поставляється товар.

Умовами п. 8.1 договору визначено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2025. В разі відсутності письмової заяви будь-якої із сторін на протязі 1 місця до закінчення строку дії договору про припинення або зміну договору, він вважається продовженим на умовах, визначених договором.

Так, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивачем, на підставі видаткових накладних № НК-140039 від 01.10.2024 на суму 1 581,32 грн, № НК-140058 від 01.10.2024 на суму 608,66 грн, № НК-147340 від 15.10.2024 на суму 856,43 грн, № НК-157958 від 05.11.2024 на суму 3 139,75 грн, № НК-157962 від 05.11.2024 на суму 2 141,93, № НК-159456 від 07.11.2024 на суму 3 488,65 грн, № НК-159477 від 07.11.2024 на суму 4 458,48 грн було поставлено, а відповідачем прийнято товар, всього на загальну суму 16 275,22 грн.

Видаткові накладні підписані в двосторонньому порядку зі сторони позивача та відповідача. Претензій щодо якості чи кількості отриманого товару матеріали справи не містять, а отже вказаний товар прийнятий відповідачем без зауважень, що свідчить про повноту та якість виконання позивачем своїх зобов`язань згідно з договором, а тому товар вважається прийнятим без зауважень в повному обсязі.

Однак, відповідач в порушення умов договору, в повному обсязі оплату товару не здійснив, сплативши вартість товару лише частково в сумі 1 412,79 грн, вартість товару в сумі 14 862,43 грн залишена відповідачем не сплаченою.

Позивач звертався до відповідача з претензією від 14.04.2025, направлення якої підтверджується наявними в матеріалах справи копіями опису вкладення у цінний лист, накладною та фіскальним чеком від 15.04.2025.

Однак, претензія позивача залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

За твердженням позивача станом на день підготовки даної позовної заяви наявна за відповідачем заборгованість лишається не оплаченою, що і стало підставою для звернення позивача із відповідним позовом до господарського суду за захистом свого порушеного права.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до статті 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарських зобов`язань є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Так, за своєю правовою природою угода, яка відбулася між позивачем та відповідачем є договором поставки.

Згідно з ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, оскільки заборгованість відповідача в частині оплати переданого позивачем на підставі договору та видаткових накладних товару, на час прийняття рішення повністю не сплачена, а розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам справи, вимога позивача про стягнення з відповідача 14 862,43 грн визнається судом правомірною та такою, що підлягає задоволенню.

Крім того, враховуючи те, що відповідач порушив строки виконання грошового зобов`язання щодо здійснення повного розрахунку за отриманий товар, у строки визначені договором, позивач просить суд стягнути з відповідача 2 300,46 грн пені, 1 149,31 грн інфляційних втрат та 3 173,99 грн 40 % річних, розрахованих за період з 15.11.2024 по 28.05.2025.

Умовами п. 4.3 договору визначено, що за прострочення оплати поставлених товарів, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, від несплаченої в строк суми - за кожен день прострочення платежу. Сторони відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановили, що за порушення грошового зобов`язання покупець на вимогу постачальника зобов`язаний сплатити 40 % річних.

У п. 4.5 договору між сторонами погоджено не обмежуватись шестимісячним строком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань за цим договором, що передбачений ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України. За згодою сторін нарахування штрафних санкцій припиняється через 3 роки від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, а згідно частини першої ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання, або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, при дослідженні наданого позивачем розрахунку встановив, що здійснений позивачем розрахунок пені, інфляційних втрат та 40 % річних є арифметично вірними, відповідає вказаним нормам законодавства та обставинам справи, а отже такі вимоги підлягають задоволенню.

Згідно ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст. 76, ст. 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судовий збір відповідно до ст.ст. 123, 129 ГПК України покладається судом на відповідача.

Звертаючись до суду із відповідним позовом, позивач також просить суд покласти на відповідача судові витрати пов`язані із надання професійної правничої допомоги в сумі 6 500,00 грн.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України, згідно приписів якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом із тим, у частині 5 статті 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Тобто, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Приписами ст. 237 ЦК України визначається поняття та підстави представництва, відповідно до ч.ч 1, 3 якої представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 30 Закону "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

В обґрунтування відшкодування витрат по оплаті послуг адвоката, позивачем було надано Додаткову угоду № 05 від 21.04.2025 до Договору № LS-75/12-12/23 від 12.12.2023 про надання юридичних послуг, інформаційне повідомлення про зарахування коштів № 47201684 від 24.04.2025, ордер на надання правничої допомоги на ім`я адвоката Білько Івана Павловича.

Разом з цим, як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Дослідивши надані докази, суд знаходить їх не спроможними з огляду на те, що надані додаткова угода та інформаційне повідомлення, не можуть вважатись тим розрахунком (виконання адвокатом робіт та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідним для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Будь-яких актів наданих послуг, підписаних в двосторонньому порядку, з яких суд мав би встановити, який саме обсяг робіт був виконаний адвокатом (із визначенням за назвами послуг та витрачений адвокатом час) суду надано не було.

Тобто, відсутність в матеріалах справи договору про надання правничої допомоги в сукупності із актом приймання - передачі наданих послуг, не дає суду змоги надати оцінку доказам, які мали б підтверджувати зміст, обсяг, вартість наданих адвокатом послуг.

Неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) із зазначенням їх вартості позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачем не надано суду достатніх доказів на підтвердження надання позивачу правничої допомоги у даній справі, які є належними та допустимими доказами понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про покладення на відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6 500,00 грн. задоволенню не підлягають з підстав їх недоведеності.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 123, 129, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Кохан Юлії Миколаївни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Приватного підприємства «Ліком» (03124, м. Київ, пров. Юрія Матущака (Радищева), 3, ) 14 862 (чотирнадцять тисяч вісімсот шістдесят дві) грн. 43 коп заборгованості, 2 300 (дві тисячі триста) грн. 46 коп пені, 1 149 (одну тисячу сто сорок дев`ять) грн. 31 коп інфляційних нарахувань, 3 173 (три тисячі сто сімдесят три) грн. 99 коп 40 % річних та 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн. 00 коп судового збору.

Видати наказ.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст підписано - 26.08.2025.

Суддя О.О. Христенко