ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" серпня 2025 р. Справа№ 910/13641/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи матеріали апеляційної скарги Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2025

у справі № 910/13641/24 (суддя О.М. Ярмак)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг»

до Моторного (транспортного) страхового бюро України

про стягнення 26 478,90 грн, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - відповідач, МТСБУ) з вимогою про стягнення безпідставно набутих коштів у сумі 26 478,90 грн.

Позовні вимоги, з посиланням на ст. 6, 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ст. 512, 514, 516, 1212 Цивільного кодексу України, обґрунтовані тим, що позивачем здійснено виплату страхового відшкодування на користь потерпілої особи, яка мала бути здійснена відповідачем, оскільки поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності №ЕР-205285029 водія, винного у дорожньо-транспортній пригоді (далі - ДТП), визнано недійсним судовим рішенням, з моменту його укладення. Тобто на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди у останнього цивільно-правова відповідальність не застрахована.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.02.2025 у справі №910/13641/24 позов задоволено повністю. Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «ОБЕРІГ» 26 478,90 грн безпідставно одержаних коштів, 2 422,40 грн судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що постановою Київського апеляційного суду від 11.07.2023 у справі № 755/2774/22 визнано недійсним, з моменту укладення, поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР-205285029, відповідно до якого було забезпечено транспортний засіб «Citroen», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 і як наслідок на момент настання ДТП, транспортний засіб «Citroen», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , не було забезпечено договором обов`язкового страхування, а тому відповідно до законодавства відповідач є особою, відповідальною за збитки в ДТП, яка відбулась 28.09.2021 та зберегло виплату, яку б мало здійснити на користь потерпілої особи, після зміни кредитора - на користь позивача.

Враховуючи встановлені фактичні дані, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач має право на отримання здійсненої виплати страхового відшкодування на користь потерпілої особи в розмірі 26 478,90 грн.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що МТСБУ не є учасником деліктного правопорушення, не є учасником цивільно-правових відносин щодо ДТП, яка сталась за участю, на момент ДТП, забезпечених транспортних засобів.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.03.2025 апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Тищенко А.І., Михальської Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2025 апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2025 у справі № 910/13641/24 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.

08.04.2025 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшло клопотання про усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.04.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2025 у справі № 910/13641/24. Відмовлено у задоволенні клопотання Моторного (транспортного) страхового бюро України про розгляд апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2025 у справі № 910/13641/24 в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Розгляд справи ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Товариству з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 02 травня 2025 року. Витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/13641/24.

28.04.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/13641/24.

28.04.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2025 - залишити без змін.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач наголошує, що апелянт за рахунок позивача зберіг у себе регламентну виплату, яку був зобов`язаний виплатити за умови завдання шкоди водієм, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» у відзиві на апеляційну скаргу, просило розгляд справи здійснювати у судовому засіданні з повідомленням (викликом).

Враховуючи, що предметом розгляду у справі № 910/13641/24 є вимога про стягнення 26 478,90 грн, згідно положень процесуального закону перегляд судових рішень у цій справі здійснюється судом апеляційної інстанції без повідомлення її учасників.

Позивачем не наведено жодних доводів, які могли б бути підставою для здійснення перегляду оскаржуваного у справі № 910/13641/24 судового рішення в іншому порядку. Право висловити свою позицію надано учасникам справи шляхом подання відповідних заяв, відповіді на відзив на апеляційну скаргу, які враховуються судом під час розгляду справи. Обставин, які б давали підстави для висновку про необхідність розгляду апеляційної скарги у судовому засіданні з повідомленням учасників справи судом не встановлено.

З урахуванням зазначеного, суд апеляційної інстанції відмовляє у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Згідно з ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частини 4 статті 269 ГПК України).

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 28.09.2021 у місті Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Mitsubishi», державний номер НОМЕР_2 та автомобіля «Citroen», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , внаслідок якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 08.11.2021 у справі №753/20593/21 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Citroen», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_1 була забезпечена Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» за полісом №ЕР-205285029 від 04.08.2021.

13.12.2021 власник пошкодженого транспортного засобу «Mitsubishi», державний номер НОМЕР_2 , який є потерпілою особою, звернувся до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» в порядку ст. 35 та п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» із заявою про виплату страхового відшкодування.

Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» здійснило виплату страхового відшкодування на користь потерпілої особи у сумі 26 478,90 грн, що підтверджується платіжною інструкцією в національній валюті №2509 від 08.02.2022.

Постановою Київського апеляційного суду від 11.07.2023 у справі № 755/2774/22 визнано недійсним з моменту укладення поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-205285029 з моменту його укладення, відповідно до якого було забезпечено цивільно-правову відповідальність водія транспортного засобу «Citroen», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Враховуючи вказану постанову Київського апеляційного суду, позивач зазначає, що на момент настання дорожньо-транспортної пригоди, договір страхування № ЕР-205285029 не діяв, а цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Citroen», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 у Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» забезпечена не була. Інших чинних договорів страхування цивільно-правової відповідальності на момент ДТП відносно даного ТЗ не було.

Звертаючись з даним позовом, позивач просив суд, застосувати до спірних правовідносин приписи статті 1212 Цивільного кодексу України, посилаючись на те, що ДТП не являється для нього страховим випадком, оскільки поліс винної особи визнано недійсним з моменту його укладення, а тому відповідно до підпункту а) пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідач зобов`язаний відшкодовувати шкоду заподіяну транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з доводами апеляційної скарги та наявністю підстав для скасування ухваленого судом першої інстанції рішення, з огляду на наступне.

Апеляційний господарський суд зазначає, що предметом розгляду є вимоги позивача до МТСБУ про стягнення безпідставно набутого майна - грошових коштів, сплачених позивачем відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №EP-205285029, який судовим рішенням, яке набрало законної сили, визнаний недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувача), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами статті 11 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Загальні підстави та особливості відшкодування шкоди, зокрема завданої джерелом підвищеної небезпеки, врегульовані статтями 1166, 1167, 1187 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 1166 Цивільного кодексу України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Зокрема, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України).

Отже, особа, якій заподіяно шкоду, зокрема внаслідок ДТП, у випадках, визначених законом, має право на її відшкодування. Захист цього права фізичних та юридичних осіб у разі настання страхових випадків, передбачених договором страхування або законом, забезпечує цивільно-правовий інститут страхування.

За наведеним у статті 1 Закону України «Про страхування» визначенням, страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Зазначеним Законом у статті 7 встановлено види обов`язкового страхування, одним з яких є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкове страхування відповідальності).

Відносини у сфері обов`язкового страхування відповідальності регулює Закон №1961-IV, який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Суб`єктами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, МТСБУ, потерпілі (ст. 4 Закону №1961-IV).

МТСБУ є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. До основних завдань МТСБУ віднесено, зокрема, здійснення виплати із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим законом (п. 39.1, пп. 39.2.1 п. 39.2 ст. 39 Закону №1961-IV).

Регламентні виплати з централізованих страхових резервних фондів МТСБУ передбачені статтею 41 Закону №1961-IV, згідно з підпунктом (а) пункту 41.1 якої МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, зокрема, транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Порядок здійснення страхового відшкодування на території України, у тому числі МТСБУ у передбачених Законом випадках, врегульовано розділом ІІІ Закону №1961-IV.

У положеннях статей 33-36 Закону №1961-IV регламентовано порядок дій осіб у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати); дій страховика та МТСБУ після отримання інформації про дорожньо-транспортну пригоду, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати); прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) страховиком та порядок його виплати.

Виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом «а» пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків (п. 36.4 ст. 36 Закону №1961-IV).

Згідно з усталеною правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, зокрема викладеною в постановах від 04.07.2018 у справі №755/18006/15-ц та від 03.10.2018 у справі №760/15471/15-ц, у разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом №1961-IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

З огляду на підстави заявленого в цій справі позову, для правильного вирішення спору щодо виникнення між сторонами у справі кондикційних правовідносин, врегульованих главою 83 Цивільного кодексу України, суду необхідно передусім з`ясувати наявність чи відсутність у МТСБУ передбаченої Законом №1961-IV підстави для відшкодування шкоди, заподіяної потерпілому внаслідок спірної ДТП, на момент здійснення відповідної регламентної виплати, а в разі наявності такої підстави - обставин, які б свідчили про те, що вона згодом відпала.

Як встановлено судом раніше, на момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність винної особи була забезпечена полісом №ЕР-205285029.

Однак в подальшому, постановою Київського апеляційного суду від 11.02.2023 у справі №755/2774/22 визнано недійсним з моменту його укладення поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР-205285029 від 04.08.2021, відповідно до якого було забезпечено транспортний засіб «Citroen», державний номерний знак НОМЕР_1 , (vin-code НОМЕР_3 ) на підставі частини 1 статті 230 ЦК України. Зазначена постанова набрала законної сили.

Згідно частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до частини другої статті 230 ЦК України сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Під час розгляду справи №755/2774/22, Київський апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 ввів в оману іншу сторону Поліса - ТДВ «СГ «Оберіг» (позивача у даній справі), свідомо надавши неправдиві відомості про наявність діючого обов`язкового технічного контролю та про дату проходження наступного обов`язкового технічного контролю - 04.08.2022, у зв`язку з чим вказав, що поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР-205285029 не відповідає вимогам, зокрема, статті 17 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. 12 Закону України «Про страхування».

Суд звертає увагу на те, що приписами ч. 2 ст. 230 ЦК України передбачено правові наслідки для осіб щодо обставин, які мають істотне значення при укладенні правочину.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що у МТСБУ на момент скоєння ДТП не виникло обов`язку щодо здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), оскільки особа, винна у ДТП, на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди, була застрахована, відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР-205285029, який пізніше визнаний недійсним постановою Київського апеляційного суду від 11.07.2023 у справі №755/2774/22.

На переконання колегії суддів, визнання полісу №ЕР-205285029 недійсним, не породжує у відповідача обов`язку щодо відшкодування шкоди, заподіяної транспортним засобом, власник якого на підставі судового рішення вважається таким, що не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Відтак, суд апеляційної інстанції доходить висновку про відсутність підстав для стягнення з МТСБУ на користь позивача коштів у розмірі 26 478,90 грн, як таких, що збережені без достатньої правової підстави відповідачем.

Судом першої інстанції неправильно застосовані до спірних правовідносин між позивачем та відповідачем положення статей 512, 514 Цивільного кодексу України, якими передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом; до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Не заслуговують на увагу посилання позивача на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №910/17324/19. Так, в зазначеній справі збагаченням відповідача було притримання страховиком винуватця ДТП без достатніх правових підстав у себе виплати, яку він відповідно до Закону №1961-IV мав виплатити потерпілому, таке зменшення обов`язку відповідача відбулось за рахунок позивача.

Разом з тим, у справі №910/17324/19 позивач виплатив відшкодування на підставі підпункту «а» пункту 41.1 статті 41 Закону № 1961-IV, вважаючи на момент такої виплати, що винуватець ДТП не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, однак згодом виявилось протилежне. Натомість у даній справі позивач виплатив відшкодування на виконання умов полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР-205285029 визнаного недійсним судом, як вчиненого під впливом обману на підставі частини першої статті 230 ЦК України, правові наслідки недійсності якого передбачені частиною 2 статті 230 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.

Такі висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 (пункт 70), від 29.05.2019 у справі №367/2022/15-ц (пункт 66), від 07.07.2020 у справі №712/8916/17 (пункт 27), від 09.02.2021 у справі №635/4741/17 (пункт 33.2).

Відтак належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (пункт 8.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 року у справі № 910/15792/20).

Як визначено статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов`язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного цивільного права.

За приписами статей 15, 16 ЦК України, статті 20 Господарського кодексу України способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Іншими словами, це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 02.02.2021 у справі №925/642/19, від 22.06.2021 у справі №200/606/18).

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу, і такі способи мають бути доступними й ефективними.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права, залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення; та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення, або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог (аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 525/505/16-ц).

Відповідно до частин 1, 2 статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Водночас наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов реалізації права, встановленого вищевказаними нормами.

Отже, підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Порушенням є такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Позивач, звертаючись до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке його право та/або охоронюваний законом інтерес порушене особою, до якої пред`явлений позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права/інтересу. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

У постанові Верховного Суду від 07.11.2023 у справі № 920/1261/21 зазначено, що застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством). Відсутність (недоведеність) будь-якої із зазначених умов унеможливлює задоволення позову.

Верховний Суд у постанові від 07.11.2023 у справі №916/3574/21 виснував, що особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлене у заявлений спосіб. Позов може бути задоволений лише у випадку встановлення факту порушення, не визнання або оспорення відповідачем (відповідачами) прав, свобод чи інтересів позивача. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який має відповідати тим фактичним обставинам, які склалися, виходячи із тих відносин, які відповідають відповідним нормам права (постанова Верховного Суду від 02.02.2022 у справі №910/18962/20).

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Подібний висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі №925/642/19 (пункт 52), від 22.06.2021 у справі №200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 155).

На переконання суду апеляційної інстанції, Моторним (транспортним) страховим бюро України не порушувались права позивача, та у даному випадку, ним не повинні вчинятись дії, спрямовані на відновлення порушеного цивільного права позивача у зв`язку зі сплатою ним суми страхового відшкодування на виконання правочину, який після оплати коштів визнаний судом недійсним з моменту його укладення на підставі частини 1 статті 230 ЦК України.

Згідно із частинами 4, 5 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із статтями 76,77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У пункті 53 рішення ЄСПЛ у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Апеляційним господарським судом при винесенні даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні висновки доводам сторін із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню для вирішення спірних правовідносин.

Відповідно до частини 1 статті 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із статтею 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Враховуючи неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги Моторного (транспортного) страхового бюро України та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2025 у справі №910/13641/24, з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Згідно статті 129 ГПК України судові витрати (судовий збір) за подання позову та апеляційної скарги покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2025 у справі №910/13641/24 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2025 у справі №910/13641/24 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення 26478,90 грн.

3. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» (03040, м. Київ, вул. Васильківська, 14, ) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (02154, м. Київ, бульв. Русанівський, 8, ) 3 633 грн (три тисячі шістсот тридцять три) грн 60 копійок судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

5. Матеріали справи №910/13641/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська