ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"25" серпня 2025 р.м. Одеса Справа № 916/1826/25

Господарський суд Одеської області у складі судді Пінтеліної Т.Г. при секретарі судового засідання Шпарій А.О., розглянувши справу № 916/1826/25 за позовом ОСОБА_1 ; ( АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_1 )

до відповідача - Приватного підприємства «КРОСС-ПЛЮС» (65068, м.Одеса, вул.Довженка,6, )

про визнання трудових відносин припиненими та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до відповідача Приватного підприємства "КРОСС-ПЛЮС" про визнання трудових відносин припиненими та виключення відомостей з Єдиного державного реєстру.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 13.05.2025р. прийнято справу до провадження та призначено підготовче засідання на 09.06.2025 р.

У зв`язку з неявкою представника відповідача, неможливістю вирішення питань, визначених ч.2 ст.182 ГПК України у даному підготовчому засіданні, неявкою представника відповідача, підготовче засідання відкладено.

Керуючись ст.ст.120, 182, 183, 202, 234 ГПК України, суд ухвалою від 09.06.2025р. підготовче засідання відклав на 08.07.2025р., залучив до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської області (65062, м.Одеса, вул.Артура Савельєва, 6 ), запропонував третій особі подати до суду пояснення щодо позову протягом 10 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі, щодо відзиву на позов протягом 10 днів з дня отримання відзиву на позов, оформлені відповідно до вимог ст.168 ГПК України, надіслати копію пояснень та доданих до них доказів позивачу та відповідачу одночасно з надісланням відповіді суду; відповідні докази надіслання надати до суду, зобов`язав сторін надіслати третім особам примірники заяв по суті справи з усіма додатками, докази надсилання надати до суду.

Від Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської області надійшли пояснення.

Ухвалою від 08.07.2025р., керуючись ст.ст.177,182,185 ГПК України, Суд закрив підготовче провадження по справі, призначив справу до розгляду по суті у судовому засіданні на 04.08.2025р., повідомлення про розгляд справи для відповідача здійснено на сайті судової влади.

Судове засідання 04.08.2025р. не відбулось через оголошення масштабної повітряної тривоги на території України.

Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Приймаючи до уваги, що судове засідання не відбулося, а також розуміючи відповідальність держави перед людиною у сфері захисту її життя і здоров`я, недоторканості і безпеки, суд призначив судове засідання у справі № 916/1826//25 на іншу дату.

Керуючись ст.ст.120, 234 Господарського процесуального кодексу України суд призначив розгляд справи по суті на "25" серпня 2025 р. о 13:45

Суд не визнавав обов"язковою явку учасників справи у судове засідання. Отже, неявка учасників справи у судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті.

Суд вказує про те, що відповідач не був обмежений у своїх процесуальних правах надати відзив через канцелярію суду або шляхом його направлення на адресу суду поштовим відправленням, відтак, взявши до уваги, що відповідач у строк, встановлений Господарським процесуальним кодексом України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими процесуальними правами, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, суд дійшов висновку, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення відповідно до ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178, ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України, а неподання відповідачем відзиву на позов не перешкоджає вирішенню справи по суті за наявними в ній матеріалами.

Судом також враховано, що згідно з приписами п. 6.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ч.4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків.

08.10.2009 року було створено ПРИВАТНЕ ПІДПРИЄМСТВО «КРОСС-ПЛЮС» (код за ) (надалі Відповідач, Підприємство) про що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було вчинено запис №1 556 88 від 08.10.2009 р.

Відповідно до пункту 1.2. Статуту Відповідача Засновником Підприємства є громадянин України - ОСОБА_2 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Київським РВ УМВС України в Одеській області 12.02.1997р., який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Пунктом 11.1. Розділу 11 «Органи управління та контролю» Статуту Відповідача визначено, що вищим органом підприємства є Засновник.

Підпунктом «в» пункту 11.2 Розділу 11 «Органи управління та контролю» Статуту Відповідача встановлено, що до компетенції Засновника відноситься призначення та звільнення директора Підприємства, залучення аудитора.

Так, протоколом загальних зборів № 3 ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «КРОСС-ПЛЮС» від 18.04.2016 року призначено ОСОБА_1 (надалі Позивач) на посаду директора підприємства з 18.04.2016 року з відповідним внесенням відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

18.04.2016 року між Позивачем та Відповідачем було укладено трудовий договір, в якому сторони визначили права та обов`язки сторін, умови матеріального забезпечення та соціальні гарантії, відповідальність сторін, зміни, припинення та порядок розірвання Договору та інше.

18.04.2016 року Позивач приступив до виконання своїх обов`язків на посаді директора на підставі наказу № 04/К від 18.04 2016 року.

На даний час Господарську діяльність Відповідач не здійснює, Позивач відповідно обов`язки директора не виконує, з 16.02.2022 року перебуває у відпустці за власний рахунок (підтверджується наказами, додаються) та відповідно заробітну плату не отримує.

Враховуючи приписи діючого законодавства щодо порядку звільнення директора, 11.02.2025 року Позивач, керуючись ст.38 КЗпП України, звернувся до Відповідача в особі єдиного Засновника з письмовою заявою про розірвання з ним трудових відносин з 12.03.2025 року.

Заява від 11.02.2025 була направлена на адресу ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку 12.02.2025 року , № відправлення 416.

Разом із такою заявою на адресу ОСОБА_2 , а саме АДРЕСА_2 Позивачем було направлено повідомлення від 11.02.2025 року про скликання загальних зборів учасників.

На порядок денний загальних зборів були винесені питання щодо звільнення з посади директора Позивача та призначення на посаду директора іншу особу.

Також, у повідомленні від 11.02.2025 року були визначені дата, час та місце проведення загальних зборів: 11.03.2025 о 10:30 год., АДРЕСА_3 .

Однак, загальні збори учасників (засновників) ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «КРОСС-ПЛЮС» 11.03.2025 року не відбулися, оскільки єдиний засновник Підприємства ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_4 від 24.11.2022 року. Що і стало причиною виникнення спору.

Після смерті єдиного учасника Відповідача його спадкоємці у спадщину щодо корпоративних прав відповідача не вступили, і відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на сьогоднішній день змін не вносилось та єдиним засновником Відповідача залишається громадянин ОСОБА_2 .

А тому вищий орган Відповідача, після смерті його єдиного учасника є відсутнім.

Як вже зазначалось господарську діяльність Відповідач не здійснює, Позивач відповідно обов`язки директора не виконує, заробітну плату не отримує та перебуває у відпустці за власний рахунок, однак у відомостях Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Позивач продовжує бути формально зазначений як директор Підприємства.

Щодо правової природи приватного підприємства та правового обґрунтування вимог

Відповідно до частини першої статті 62 ГК України підприємством є самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Приватним підприємством визнається підприємство, що діє на основі приватної власності одного або кількох громадян, іноземців, осіб без громадянства та його (їх) праці чи з використанням найманої праці, а також підприємство, що діє на основі приватної власності суб`єкта господарювання - юридичної особи (частина перша статті 113 цього ж Кодексу).

Частиною першою статті 63 ГК України передбачена класифікація підприємств за ознакою форми власності. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11.06.2019 у справі № 917/1338/18 погодилась із висновком, сформульованим у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 917/1887/17, що характеристика юридичної особи як приватного підприємства - це характеристика того, на підставі якої власності його створено.

Отже, приватне підприємство - це не окрема організаційно-правова форма юридичної особи, а класифікуюча ознака юридичних осіб залежно від форми власності.

Разом із цим за ознакою наявності чи відсутності учасників юридичні особи поділяються на товариства та установи, у зв`язку із чим приватне підприємство є товариством, оскільки воно має хоча б одного учасника.

Відповідно до частини першої статті 84 ЦК України товариства, які здійснюють підприємницьку діяльність з метою одержання прибутку та наступного його розподілу між учасниками (підприємницькі товариства), можуть бути створені лише як господарські товариства (повне товариство, командитне товариство, товариство з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерне товариство) або виробничі кооперативи чи сільськогосподарські кооперативи, сільськогосподарські кооперативні об`єднання, що діють з метою одержання прибутку. Отже, якщо приватне підприємство створене для ведення підприємницької діяльності й розподілу прибутку між учасниками (засновниками), то таке приватне підприємство є підприємницьким товариством.

Встановлення виду підприємницького товариства, до якого належить приватне підприємство, а саме, що приватне підприємство є господарським товариством (зокрема, товариством з обмеженою або додатковою відповідальністю) або кооперативом (зокрема, сільськогосподарським кооперативом, сільськогосподарським кооперативним об`єднанням), у кожному конкретному випадку зумовлюватиме застосування відповідного законодавства, зокрема законів України «Про господарські товариства», «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», «Про кооперацію», «Про сільськогосподарську кооперацію».

Так, ПРИВАТНЄ ПІДПРИЄМСТВО «КРОСС-ПЛЮС» створено з метою одержання прибутку шляхом виконання робіт і надання послуг підприємствам, організаціям і населенню, виробництва товарів народного споживання та товарів виробничого призначення (п.4.1 статуту); Підприємство здійснює будь-які види господарської діяльності, якщо вони не заборонені законодавством і відповідають цілям, передбаченим дійсним статутом (п.4.2. статуту); Підприємство має статутний капітал, (п.5.1, статуту); власник не відповідає за зобов`язаннями Підприємства, а Підприємство не відповідає за зобов`язаннями Власника, крім випадків передбачених законодавчими актами України.

Отже, за загальним правилом учасники (засновники) не несуть відповідальності за зобов`язаннями приватного підприємства (якщо інше не встановлено статутом). У такому випадку Підприємство не є повним або командитним товариством чи товариством з додатковою відповідальністю, а відповідно до ст.84 ЦК України, яка встановлює вичерпний перелік підприємницьких товариств, таке підприємство може бути лише товариством з обмеженою відповідальністю або виробничим кооперативом (сільськогосподарським кооперативом, сільськогосподарським кооперативним об`єднанням).

Визначальною ознакою кооперативу є те, що один член кооперативу має лише один голос у вищому органі (абзац 4 ст. 4 Закону України "Про кооперацію", абзац 1 ч.3 ст.4 Закону України "Про сільськогосподарську кооперацію"), з можливістю мати у певних випадках додаткову кількість голосів (абзац 2 ч.3 ст.4 Закону України "Про сільськогосподарську кооперацію").

Отже, оскільки статутом Підприємства не встановлено, що один член (засновник, учасник) має один голос у вищому органі, зокрема, з можливістю мати додаткову кількість голосів і взагалі у Статуті визначено, що у Підприємства один учасник - Власник, то Підприємство не є кооперативом.

Відповідно до частини першої статті 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Застосування закону за аналогією закону допускається, якщо: відносини, щодо яких виник спір, за своїм характером потребують цивільно-правового регулювання; ці відносини не регулюються будь-якими конкретними нормами права; вирішити спір, що виник, неможливо, ґрунтуючись на засадах і змісті законодавства; є закон, який регулює подібні відносини і який може бути застосований за аналогією закону.

Такі висновки наведені в пунктах 43-45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 909/337/19.

Водночас у пунктах 56-58 постанови від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду частково погодилась з висновком суду апеляційної інстанції стосовно можливості врегулювання положеннями статутів як нормативними актами порядку прийняття рішень за відсутності відповідного законодавчого регулювання, а також зауважила, що статут є актом, у якому закріплені локальні норми матеріального права, що врегульовують відносини, зокрема, стосовно управління юридичною особою.

При цьому Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на приписи частини першої статті 8 ЦК України.

З урахуванням визначених висновків Великої Палати Верховного Суду, відносини з управління та діяльності приватного підприємства як підприємницького товариства безпосередньо врегульовані Законом України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».

Отже, враховуючи обов`язкову правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 29.06.2021р. по справі № 916/2813/18, ПРИВАТНЄ ПІДПРИЄМСТВО «КРОСС-ПЛЮС» є товариством з обмеженою відповідальністю.

Відповідно до ст.28 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", органами товариства є загальні збори учасників, наглядова рада (у

разі утворення) та виконавчий орган.

Відповідно до п.7 ч.2 ст.30 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", до компетенції загальних зборів учасників належать:

- обрання одноосібного виконавчого органу товариства або членів колегіального виконавчого органу (всіх чи окремо одного або декількох з них), встановлення розміру винагороди членам виконавчого органу товариства.

Отже, за загальним правилом створення (обрання) виконавчого органу товариства відбувається за рішенням загальних зборів учасників товариства (ч. 1 ст. 99 ЦК України, п. 7 ч. 2 ст. 30 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю"). Це рішення породжує між особами, яких воно стосується, корпоративні відносини, у яких обрана особа наділяється повноваженнями з управління.

Ці корпоративні відносини також є підставою для виникнення відносин представництва товариства перед третіми особами, а також трудових відносин, що регулюються законодавством про працю, та виникають у зв`язку з укладенням в установленому порядку (ч. 12 ст. 39 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю") з одноосібним виконавчим органом (членом колегіального виконавчого органу) трудового договору (контракту).

При цьому, Велика Палата Верховного Суду (постанова від 06.09.2023 у справі № 127/27466/20) враховує, що позовні вимоги про визнання трудових правовідносин припиненими, або про звільнення, або про припинення трудових правовідносин та/або правовідносин представництва у такому спорі спрямовані насамперед на припинення правовідносин з управління, які існують між директором та товариством.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.09.2023 у справі № 127/27466/20 дійшла висновків про те, що директор для припинення своїх повноважень як одноосібного виконавчого органу за своєю ініціативою має скликати загальні збори учасників товариства (пункт 1 частини першої, частина сьома статті 31 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю") з включенням до порядку денного питання про припинення своїх повноважень шляхом обрання нового директора або тимчасового виконувача його обов`язків (частина тринадцята статті 39 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю"), оскільки вирішення цього питання належить до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства (частина перша статті 99 Цивільного кодексу України, пункт 7 частини другої статті 30 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", підпункт "в" пункту 11.2 Статуту).

При цьому директор має дотриматись вимог статті 32 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" щодо порядку скликання загальних зборів учасників товариства, зокрема: не пізніше, ніж за 30 днів до початку зборів шляхом надсилання поштовим відправленням з описом вкладення повідомити кожного з учасників товариства про порядок денний, дату, час і місце їх проведення, а також надати учасникам можливість ознайомитися з документами та інформацією, необхідними для розгляду питань порядку денного, і забезпечити належні умови для ознайомлення з такими документами та інформацією за місцезнаходженням товариства в робочий час.

Відповідно до ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується

Відповідно до ч.1,3 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан.

Конституційний Суд України у Рішеннях від 07.07.2004 № 14-рп/2004, від 16.10.2007 № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 № 2-рп/2008 визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Згідно зі статтею 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Однак, обрання одноосібного виконавчого органу товариства або членів колегіального виконавчого органу (всіх чи окремо одного або декількох з них), встановлення розміру винагороди членам виконавчого органу товариства належить до компетенції загальних зборів учасників (ч.2 ст.30 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю").

Питання, передбачені частиною другою цієї статті, та інші питання, віднесені законом до компетенції вищого органу товариства, не можуть бути віднесені до компетенції інших органів

товариства, якщо інше не випливає з цього Закону (ч. 3 ст. 30 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю").

Таким чином, обрання одноосібного виконавчого органу товариства або членів колегіального виконавчого органу є виключною компетенцією загальних зборів учасників (рішення учасника), яке реалізується після розгляду питання щодо припинення повноважень діючого одноосібного виконавчого органу.

Зважаючи на порушення прав та інтересів Позивача, Позивач вважає, що достатніми та ефективними способами захисту його прав та інтересів буде саме:

- Визнати припиненими трудові відносини між ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ПРИВАТНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ «КРОСС-ПЛЮС» (код за , адреса 65068, Україна, Одеська область, м. Одеса, вул. Довженка, 6) у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з посади директора ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «КРОСС-ПЛЮС» за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпПУ з моменту набрання рішенням у справі законної сили.

- Виключити з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань з розділу «осіб, які мають право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності, утому числі підписувати договори, та наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи або фізичної особи-підприємця» відомостей про Халявку Вадима Володимировича (РНОКПП НОМЕР_1 ), як директора (керівника) та підписанта ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «КРОСС-ПЛЮС» (код за , адреса 65068, Україна, Одеська область, м. Одеса, вул. Довженка, 6).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до ч.4 ст.22 КЗпП України, будь-яке пряме або непряме обмеження трудових прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України).

У постанові Верховного Суду від 24.12.2019 у справі № 758/1861/18 зазначено, що відповідно до трудового законодавства України, керівник товариства (директор), як будь-який інший працівник, має право звільнитися за власним бажанням, попередивши власника або уповноважений ним орган про таке звільнення письмово за два тижні.

У своїй постанові від 19.01.2022 у справі № 911/719/21 Верховний Суд зазначив: 5.14. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей.

За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.

Незважаючи на те, що право на працю безумовно є правом, а не обов 'язком, для належної реалізації свого права на звільнення за власним бажанням керівник (директор) має не тільки написати заяву про звільнення за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України та подати/надіслати її всім учасникам товариства, а й за власною ініціативою, як виконавчий орган товариства, скликати загальні збори учасників товариства, на вирішення яких і поставити питання щодо свого звільнення.

У випадку відсутності рішення загальних зборів учасників товариства про звільнення керівника, керівнику із метою захисту своїх прав надано можливість звернутися до суду із вимогою про визнання трудових відносин припиненими (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.12.2019 по справі № 758/1861/18).

У Листі Міністерства соціальної політики України від 01.08.2013 № 147/06/186-13 зазначено, що статтею 38 Кодексу законів про працю України закріплено право працівника розірвати трудовий договір, укладений на невизначений термін, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Власник або уповноважений ним орган повинні розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Згідно зі статутним положенням призначення та звільнення директора товариства будь-якої організаційно-правової форми здійснюється за рішенням учасників (засновників) даного товариства.

За відсутністю засновників товариства можливо скористатися правом на судовий захист, передбачений статтею 7 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", і звернутися до суду з позовною заявою про звільнення з посади директора.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 17.02.2020 по справі № 462/5997/17, особливістю звільнення директора товариства, на відміну від іншого працівника, є те, що дана особа є керівною і звільняється не лише на підставі вимог КЗпП України, а й з урахуванням вимог Закону України "Про господарські товариства", відповідно до якого має право самостійно ініціювати скликання загальних зборів товариства.

Написання Позивачем заяви про звільнення за власним бажанням, ініціювання Позивачем проведення позачергових загальних зборів із винесенням питання звільнення на порядок денний, свідчать про те, що Позивачем дотримано процедуру звільнення із займаної посади директора підприємства.

Однак, уповноважений на звільнення з посади директора керівний орган відповідача не виконав вимогу щодо звільнення та не задовольнив бажання Позивача реалізувати своє право на вільний вибір трудової діяльності, не розглянув по суті його заяву про звільнення протягом

передбачених законодавством строків, не виконав покладених на нього обов`язків, тим самим допустив порушення трудових прав позивача.

У випадку відсутності рішення загальних зборів учасників товариства про звільнення керівника, зокрема через неможливість зібрати Загальні збори, керівнику із метою захисту своїх прав надано можливість звернутися до суду із вимогою про визнання трудових відносин припиненими.

Враховуючи порушення права Позивача на припинення трудових відносин, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України.

Згідно з п.13 ч.2 ст.9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" в Єдиному державному реєстрі містяться, зокрема, відомості про керівника юридичної особи та про інших осіб (за наявності), які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта, інформація для здійснення зв`язку з керівником юридичної особи (телефон та/або адреса електронної пошти)), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи.

Водночас, частиною 1 ст.25 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" передбачено, що державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться, зокрема, на підставі судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі, а також що надійшли в електронній формі від суду або державної виконавчої служби відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" щодо, зокрема, зобов`язання вчинення реєстраційних дій; скасування реєстраційної дії/запису в Єдиному державному реєстрі.

Законом не передбачена як окрема підстава внесення змін до Єдиного державного реєстру "визнання трудових відносин припиненими". Однак недосконалість національного законодавства та прогалина у правовому регулюванні певних правовідносин - не можуть бути підставою для позбавлення особи права й захисту його порушених прав у обраний ним спосіб. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного суду від 03 липня 2019 року по

справі № 520/1143 7/16-ц.

Верховний Суд у постанові від 24.12.2019 у справі № 758/1861/18 зазначив, що факт припинення повноважень директора як посадової особи законодавець пов`язує із моментом внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Таким чином, скасування запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо відомостей про Позивача як директора (керівника) та підписанта ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «КРОСС ПЛЮС», є належним засобом захисту прав позивача.

Згідно з ч.10 ст.13 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" Державна судова адміністрація України забезпечує передачу до Єдиного державного реєстру примірника судового рішення, яке тягне за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі, судового рішення про арешт корпоративних прав та про заборону (скасування заборони) вчинення реєстраційних дій - у день набрання судовим рішенням законної сили.

Відповідно до ч.5 ст.14 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" направлення судових рішень, які тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі, та про заборону (скасування заборони) вчинення реєстраційних дій здійснюється у порядку інформаційної взаємодії між Єдиним державним реєстром та Єдиним державним реєстром судових рішень.

Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 11 Господарського процесуального кодексу України.

Оскільки керівник (директор) товариства є виконавчим органом юридичної особи, звільнення (зміна) якого повинне супроводжуватися прийняттям (призначенням) нового директора, його право на звільнення кореспондує визначеному статтею 32 Закону № 2275-VIII обов`язку скликати загальні збори учасників шляхом надсилання повідомлення (поштовим відправленням з описом вкладення) про це кожному учаснику товариства не менше ніж за 30 днів до запланованої дати проведення загальних зборів учасників із зазначенням дати, часу та місця проведення, а також порядку денного, в якому одним з питань (або єдиним питанням) буде розгляд заяви керівника про звільнення.

Тобто для належної реалізації свого права на звільнення за власним бажанням керівник (директор) товариства повинен не тільки написати заяву про звільнення за власним бажанням на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України та подати / надіслати її роботодавцю, а й за власною ініціативою як виконавчий орган товариства скликати загальні збори учасників товариства, на вирішення яких поставити питання щодо свого звільнення, або ініціювати таке звільнення, якщо скликання загальних зборів віднесено до компетенції іншого органу / посадової особи товариства.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 Господарського процесуального кодексу України).

З урахуванням викладеного, надані позивачем докази на підтвердження наявності підстав для його звільнення з посади директора є більш вірогідними, тому вимога про припинення трудових відносин підлягає задоволенню.

Трудові відносини позивача з відповідачем припиняються з дати набрання рішенням законної сили.

Щодо вимоги позивача про виключення з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомостей про позивача, як керівника підприємства-відповідача, суд зазначає наступне.

Державний реєстратор при здійсненні будь-яких реєстраційних дій керується Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", який є спеціальним Законом, що регулює відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб-підприємців.

Відповідно до пункту 13 частини другої статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" в Єдиному державному реєстрі, зокрема, містяться відомості про керівника юридичної особи та про інших осіб (за наявності), які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта, інформація для здійснення зв`язку з керівником юридичної особи (телефон та/або адреса електронної пошти)), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи.

У частині першій статті 25 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" визначено, що державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі документів, що подаються заявником для державної реєстрації та судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі.

В указаній нормі закону визначено, що таким судовим рішенням може бути рішення про зобов`язання вчинення реєстраційних дій.

У той же час, вимога про виключення з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомостей про Халявку Вадима Володимировича як керівника ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «КРОСС-ПЛЮС» (ідентифікаційний код 36674827, адреса 65068, Україна, Одеська область, м.Одеса, вул. Довженка,6) є похідною від першої позовної вимоги про визнання припиненими трудових відносин між Позивачем та ПРИВАТНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ «КРОСС-ПЛЮС» (ідентифікаційний код 36674827, адреса 65068, Україна, Одеська область, м. Одеса, вул. Довженка, 6) у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 з займаної посади директора ПП «КРОСС-ПЛЮС» на підставі ч.1 ст. 38 Кодексу законів про працю України.

Суд вважає, що наявність у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про те, що Халявка В.В. є директором ПП «КРОСС-ПЛЮС» порушує його права, оскільки дана інформація є у вільному доступі та використовується користувачами реєстру.

Таким чином, суд доходить висновку про задоволення вимоги позивача про виключення з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомостей про Халявку В.В. як директора ПП «КРОСС-ПЛЮС».

Відповідно до ч.9 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 2, 4, 5, 46, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 162-164, 232-233, 237-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати припиненими трудові відносини між Халявкою Вадимом Володимировичем та ПРИВАТНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ «КРОСС-ПЛЮС» (ідентифікаційний код 36674827, адреса 65068, Україна, Одеська область, м. Одеса, вул. Довженка, 6) у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з посади директора ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «КРОСС ПЛЮС» за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпПУ з моменту набрання рішенням у справі законної сили.

3. Виключити з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань з розділу «осіб, які мають право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності, утому числі підписувати договори, та наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи або фізичної особи-підприємця» відомостей про Халявку Вадима Володимировича (РНОКПП НОМЕР_1 ), як директора (керівника) та підписанта ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «КРОСС-ПЛЮС» (код за , адреса 65068, Україна, Одеська область, м. Одеса, вул. Довженка, 6).

4. Стягнути з ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «КРОСС-ПЛЮС» (код за , адреса 65068, Україна, Одеська область, м. Одеса, вул. Довженка, 6). на користь Халявки Вадима Володимировича ( АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_1 ) 4 844 грн 80 коп. (чотири тисячі вісімсот сорок чотири гривні 80 копійки) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (частини 1, 2 статті 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку і строки, встановлені статтями 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 26 серпня 2025 р.

Суддя Т.Г. Пінтеліна