ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" серпня 2025 р. Справа№ 910/15587/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Майданевича А.Г.

Ткаченка Б.О.

розглянувши у письмовому провадженні матеріали справи за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2025, повний текст рішення складено 11.03.2025

та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025, повний текст складено 24.03.2025

у справі № 910/15587/24 (суддя Турчин С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАМЕРЛАЙН»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Державна казначейська служба України

про стягнення 240 175,06 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст рішень місцевого господарського суду

Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАМЕРЛАЙН» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 240175,06 грн, з яких: 217363,20 грн - основний борг, 22605,77 грн - інфляційні втрати, 206,09 грн - 0,1% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором про закупівлю № ПЗ/НХ-23860/НЮ від 18.09.2023.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.02.2025 позов задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАМЕРЛАЙН» 217 363,20 грн основного боргу, 205,49 грн 0,1% річних, 22 605,77 грн інфляційних втрат та 2 882,09 грн судового збору.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача 217363,20 грн заборгованості за поставлений товар, виходячи з того, що матеріали справи не містять доказів об`єктивної неможливості своєчасно сформувати та направити до казначейства платіжні інструкції на суму 217363,20 грн, враховуючи, що про обов`язок оплати відповідачу було відомо ще з листопада 2023 року. При цьому, судом встановлено, що позивачем неправильно визначено період нарахування відсотків річних та інфляційних, а тому за перерахунком суду розмір 0,1 % річних становить 205,49 грн, натомість як розрахунок інфляційних втрат на суму 22605,77 грн визнано арифметично правильним. Водночас, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування в даному випадку пункту 9.10 договору, що передбачають можливість звільнення відповідача від відповідальності за ненадходження коштів на рахунок позивача.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАМЕРЛАЙН» про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАМЕРЛАЙН» витрати на правову допомогу у сумі 8699,98 грн.

Задовольняючи частково заяву позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд виходив з того, що позивачем до акту надання послуг № 2 від 27.02.2025 включені витрати, не пов`язані з розглядом цієї справи, однак, оскільки сторони передбачили не погодинну оплату послуг, а фіксований розмір гонорару, а тому обґрунтованим розміром витрат на правову допомогу є 8700,00 грн, присудивши до стягнення 8 699,98 грн пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із вказаними рішеннями суду, Акціонерне товариство «Українська залізниця» звернулось до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить прийняти апеляційну скаргу до розгляду та відкрити апеляційне провадження у справі. Скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2025 у справі № 910/15587/24 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 у справі № 910/15587/24. Ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог у справі № 910/15587/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАМЕРЛАЙН» до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення коштів в повному обсязі. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на позивача.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

На думку скаржника, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки поданим доказам у справі, неповно з`ясував всі обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права.

Узагальнені доводи щодо оскаржуваного рішення суду.

Відповідач стверджує, що діяв добросовісно, сформував необхідні для оплати документи та направив їх в органи державного казначейства, однак оплата з незалежних від нього причин проведена не була, а позивач укладаючи договір закупівлі, прийняв та погодився на усі його істотні умови, в т.ч. щодо строків та порядку оплати, які передбачали відкладальну обставину.

Відповідач вважає, що він виконав усі взяті на нього зобов`язання та вчинив усі дії, пов`язані з Договором. Таким чином, відповідно до п. 9.10 Договору Боржник від нарахування штрафних санкцій за вказаним Договором та від сплати інфляції та 0,1% річних звільняється.

Відповідача включено до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави на підставі Постанови КМУ від 04.03.2015 за № 83 «Про затвердження об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави», а тому скаржник зазначає, що покладення на АТ «Укрзалізниця» додаткових фінансових зобов`язань, тим більше зобов`язань держави може негативно відобразитись на подальшому функціонуванні підприємства в умовах воєнного стану та виконання ним своїх основних завдань.

Узагальнені доводи щодо оскаржуваного додаткового рішення суду.

Відповідач заперечує щодо заявленої позивачем суми витрат на професійну правничу допомогу, оскільки сума витрат на професійну правничу допомогу значно завищена та підлягає зменшенню у зв`язку з тим, що вони не відповідають критеріям реальності, необхідності, розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

За доводами відповідача, спір у даній справі є незначної складності, матеріали справи не містять великої кількості документів для дослідження, на збирання б яких адвокат витратив значний час. Судова практика у такий спорах є сталою, великої кількості законів та підзаконних актів, які підлягають застосуванню, спірні правовідносини не передбачають, а тому заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката в розмірі 8 699,98 грн не є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

29.04.2025 позивачем через систему «Електронний суд» подано відзив на апеляційну скаргу.

Позивач вважає, що матеріали справи свідчать про недобросовісність відповідача та невжиття ним реальних заходів, направлених на одержання фінансування і оплату товару, оскільки відповідач як акціонерне товариство, єдиним акціонером якого є держава в особі Кабінету Міністрів України, добре обізнаний з процедурою і перспективами платежів, заявлених до проведення наприкінці бюджетного року, у той час як жодних доказів того, що у бюджетному році 2024 або 2025 відповідач намагався виконати своє зобов`язання з оплати товару, поставленого позивачем, до матеріалів справи не надано.

За доводами позивача, відсутність коштів у відповідача не може бути підставою для звільнення від виконання зобов`язань перед позивачем, а також від відповідальності за таке невиконання.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу позивач зазначене, що вказане зумовлене виключно наслідок дій відповідача, а заявлений гонорар є звичайною ціною на аналогічні послуги, більше того - суд присудив до стягнення витрати на правничу допомогу у меншому розмірі, ніж було заявлено, з чим погоджується позивач, не вважаючи його завищеним.

Крім того, позивач просить суд стягнути 5 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Відтак, позивач вважає рішення суду першої інстанції є законними та обґрунтованими, а тому просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а оскаржуване рішення та додаткове рішення суду першої інстанції без змін.

Узагальнені доводи відповіді на відзив на апеляційну скаргу

05.05.2025 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

Відповідач наголошує, що оплата за Договором може здійснюватися тільки через Державну казначейську службу України, оскільки Договір оплачувався за рахунок бюджетних коштів, виділених за бюджетною програмою на 2023 бюджетний рік. При цьому, розрахунки за вказаним Договором могли бути проведені після отримання АТ «Укрзалізниця» бюджетного фінансування на рахунок, відкритий у ДКС України на умовах визначених в розділі 7 Договору.

Апелянт вважає, що він виконав усі взяті на нього зобов`язання та вчинив усі дії, пов`язані з Договором. Жодних недобросовісних чи інших маніпуляційних дій відповідач не вчиняв, аби зашкодити інтересам позивача. Таким чином, відповідно до п. 9.10 Договору Боржник від нарахування штрафних санкцій за вказаним Договором та від сплати інфляції та 0,1% річних звільняється.

Разом з тим, відповідач вважає, що заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката в суді апеляційної інстанції в розмірі 5000,00 грн не є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, та не може перевищувати 2 000,00 грн.

Узагальнені доводи пояснень сторін

28.07.2025 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшли додаткові пояснення у справі, де скаржник посилається на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.07.2025 в справі № 910/14289/24, обставини справи у якій та позовні вимоги повністю ідентичні обставинам та позовним вимогам справи № 910/15587/24, що відповідач просить врахувати при прийнятті рішення.

28.07.2025 через систему «Електронний суд» від позивача надійшли додаткові пояснення у справі, де позивач зазначає, що обставини у справі 910/14289/24, на яку посилається відповідач, не є подібними до обставин цієї справи, оскільки у цій справі судом першої інстанції на підставі доказів, наданих самим відповідачем, встановлено, що оплата заборгованості за укладеним сторонами спору договором була ініційована відповідачем у 2023 році, коли фінансування для оплати за договором було передбачено Державним бюджетом України.

При цьому, позивач зазначає, що обставини, аналогічні цій справі (аналогічні обставини, щодо недобросовісних дій відповідача), були предметом дослідження судів першої і апеляційної інстанцій у справах № 910/11705/24, № 910/14994/24, № 910/14996/24, що просить суд врахувати при прийняті рішення, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.

31.07.2025 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшли додаткові пояснення, у яких скаржник посилається на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2025 у справі № 910/11650/24, де на переконання відповідача підтверджується те, що Відповідачем (АТ «Укрзалізниця») вживаються заходи щодо виділення бюджетного фінансування спрямованого на оплату заборгованості, яка виникла за бюджетною програмою в рамках реалізації проекту «Реконструкція споруд залізниці з електрифікацією дільниці Васильків - Васильків ІІ регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» у Київській області».

11.05.2025 через систему «Електронний суд» від позивача надійшли заперечення на відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

Позивач вважає твердження відповідача про те, що, укладаючи Договір, позивач повинен був розуміти, що одержання оплати за поставлений Товар може ніколи не відбутися - помилковими, адже Договором не передбачено: односторонню відмову від виконання зобов`язань з оплати Товару, коли такий Товар вже поставлено; право відповідача не оплачувати Товар, який одержано за Договором.

За доводами позивача, під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач не довів (і не стверджує на етапі апеляційного оскарження), що кошти на оплату з Договором були відсутні, а

отже відповідні видатки були передбачені і затверджені у встановленому порядку.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/15587/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.04.2025 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2025 у справі № 910/15587/24 залишено без руху. Запропоновано скаржнику усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки.

10.04.2025 через систему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.04.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2025 у справі № 910/15587/24, розгляд якої призначено у порядку письмового провадження без повідомлення учасників. Витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/15587/24.

21.04.2025 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали справи.

Враховуючи викладене, воєнний стан в Україні та обмеження, спричинені цим станом, систематичні оголошення сигналу повітряної тривоги, враховуючи тимчасові непрацездатності суддів, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа №910/15587/24 розглядалась протягом розумного строку.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

18.09.2023 між Акціонерним товариством «Українська залізниця», як покупцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТАМЕРЛАЙН», як постачальником, укладено договір про закупівлю № ПЗ/НХ-23860/НЮ (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупцю товар для завершення робіт по проєкту «Реконструкція споруд залізниці з електрифікації дільниці Васильків - Васильків II регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» в Київській області» (Завершення робіт), (далі - товар), відповідно до специфікації № 1 (Додаток 1), що є невід`ємною частиною цього договору, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити цей товар на умовах цього договору.

Найменування товару: роз`єднувачі. Кількість, асортимент, марка, рік виготовлення та виробник товару визначаються в специфікації № 1 (Додаток 1) до цього договору (пункти 1.2, 1.3 договору).

Згідно з пунктом 4.2. договору поставка товару проводиться партіями протягом строку дії договору тільки на підставі наданої письмової рознарядки покупця, яка вважається дозволом на поставку та є підтвердженням готовності покупця до приймання товару. Строк поставки товару - протягом 30 календарних днів з моменту надання письмової рознарядки покупцем. Місце поставки товару - Київська обл., Броварський р-н, с. Шевченкове або інший підрозділ покупця вказаний в рознарядці на поставку товару. Право власності на товар переходить до покупця з дати поставки товару.

Датою поставки товару вважається дата підписання сторонами Акта прийому-передачі товару або видаткової накладної (п. 4.6 договору).

У пункті 6.1. договору сторони погодили, що покупець оплачує поставлений постачальником товар за ціною, вказаною у специфікації № 1 (Додаток 1) до цього договору. Ціна товару включає вартість товару, тари (упаковки), а також інші витрати постачальника, пов`язані з виконанням цього договору.

Згідно з п. 6.3 договору загальна ціна договору становить з ПДВ 21763,20 грн.

Положеннями п. 7.1, 7.2 договору встановлено, що відповідно до частини першої статті 23 Бюджетного кодексу України покупець здійснює фінансування будь-яких витрат, передбачених цим договором, лише за наявності відповідних бюджетних асигнувань. Усі видатки покупця за цим договором здійснюються виключно за рахунок бюджетних коштів, передбачених у Законі України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» за бюджетною програмою КЕКВ: 3210 - капітальні трансферти підприємствам (установам, організаціям).

Відповідно до п. 7.4 договору оплата за кожну партію поставленого товару за цим договором проводиться після отримання покупцем бюджетних призначень відповідно до ст. 48, 49 Бюджетного кодексу України, на 45й робочий день з дати реєстрації податкової накладної, оформленої відповідно до вимог законодавства України, та відповідно до рахунку-фактури на поставлену партію товару.

Як зазначено в пункті 7.10 договору бюджетні зобов`язання за договором виникають у разі наявності та в межах виділених бюджетних асигнувань, передбачених планом використання бюджетних коштів, а оплата здійснюється в межах фактичного надходження бюджетних коштів. У разі затримки бюджетного фінансування не з вини покупця, оплата за товар здійснюється протягом 5 (п`яти) робочих днів з дати отримання покупцем бюджетного фінансування на рахунок відкритий у Державній казначейській службі України, а в разі зміни бюджетного фінансування покупець повідомляє про це постачальника. Факт надходження грошових коштів на рахунок покупця відкритий у Державній казначейській службі України є моментом настання строку виконання зобов`язань за даним договором, в розумінні п. 2 ч. 1 ст. 530 ЦК України, при умові наявності підписаного сторонами акту прийому-передачі товару/видаткової накладної.

Згідно з пунктом 7.11 договору ненадходження коштів з державного та/або місцевого бюджету на рахунок покупця відкритий в Державній казначейській службі України, для оплати товарів за цим договором, а також несвоєчасне їх перерахування органами державного казначейства, сторони визнають обставиною що має місце не з вини покупця.

Договір діє з дня його укладення та протягом дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 та продовженого відповідними указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, але не пізніше ніж до 31.12.2023. Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від обов`язку виконання у повному обсязі взятих на себе за цим договором зобов`язань щодо поставки та оплати товару, а також гарантійних зобов`язань на товар, в межах строків, визначених у мовами цього договору (пункти 15.1, 15.2 договору).

27.10.2023 відповідачем оформлено письмову рознарядку № НХП33-04/6191 щодо поставки продукції за договором.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу, а відповідач прийняв товар на суму 217363,20 грн.

Факт поставки позивачем товару та прийняття його відповідачем підтверджується:

- видатковими накладними № 117 від 30.10.2023 на суму 9371,20 грн, № 119 від 30.10.2023 на суму 123792,00 грн, підписаними представниками обох сторін;

- актами прийому-передачі товару, складеним 30.10.2023, підписаними представниками обох сторін;

- товарно-транспортними накладними № 81 від 30.10.2023, № 83 від 30.10.2023.

Також на виконання умов договору позивачем складені та зареєстровані податкові накладні, зокрема:

- податкова накладна від 30.10.2023 № 140 на суму 93 571,20 грн, зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних 31.10.2023;

- податкова накладна від 30.10.2023 № 142 на суму 123 792,00 грн, у зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних 07.11.2023.

Оскільки відповідач оплату товару не здійснив, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення 217363,20 грн основного боргу, 22605,77 грн інфляційних втрат, 206,09 грн 0,1% річних.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач посилається на те, що оплата товару вартістю 93 571,20 грн, мала бути проведена 02.01.2024 включно, оплата товару вартістю 123 792,00 грн, мала бути проведена 09.01.2024 включно. У зв`язку із цим, 26.12.2023 відповідачем були сформовані заявки на оплату № 1015292 на суму 93 571,20 грн та № 1013825 на суму 123 792,00 грн та 27.12.2023 передані в Державну казначейську службу України для оплати за договором, однак 30.12.2023 вищезазначені заявки були відхилені Державною казначейською службою України з приміткою «Повернення коштів відповідно до статей 3, 23 та 57 Бюджетного кодексу України», а оскільки станом на 2024 рік фінансування за бюджетною програмою КЕКВ: 3210 - Капітальні трансферти підприємствам (установам, організаціям) відсутнє, а відповідно до умов договору (п.7.10), оплата може бути здійснена за наявності бюджетного фінансування, у боржника, відсутня можливість здійснити оплату за договором № ПЗ/НХ-23860/НЮ від 18.09.2023.

Відповідач вважає, що сторони підписали договір, умовами якого передбачено, як відкладальну умову наявність бюджетного фінансування, а також визнали несвоєчасне перерахування коштів органами державного казначейства обставиною, що виключає вину боржника, а тому відповідно до п. 9.10 договору боржник звільняється від нарахування штрафних санкцій за вказаним договором та від сплати інфляції та 0,1% річних.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення та додаткове рішення місцевого господарського суду не підлягають зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Щодо рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2025.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України).

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами договір є договором поставки.

Згідно зі статтею 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 статті 662 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

На виконання взятих на себе зобов`язань за договором позивач передав відповідачу товар на загальну суму 217 363,20 грн.

Акти прийому-передачі товару, видаткові накладні на суму 217 363,20 грн підписані відповідачем без зауважень та заперечень.

Відповідач не заперечує факту поставки товару на суму 217 363,20 грн.

Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (ч. 1 ст. 691 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Строк оплати товару погоджений сторонами у п. 7.4 договору, відповідно до якого оплата за кожну партію поставленого товару за цим договором проводиться після отримання покупцем бюджетних призначень відповідно до ст. 48, 49 Бюджетного кодексу України, на 45й робочий день з дати реєстрації податкової накладної, оформленої відповідно до вимог законодавства України, та відповідно до рахунку-фактури на поставлену партію товару.

Враховуючи дати реєстрації податкових накладних, відповідач повинен був здійснити оплату у такі строки: товар на суму 93 751,20 грн оплатити у строк до 02.01.2024 включно, товар на суму 123 792,00 грн - у строк до 09.01.2024 включно.

Договір, відповідно до ст.629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Матеріали справи не містять доказів перерахування на користь позивача 217 363,20 грн за поставлений товар.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач стверджує, що факт відсутності оплати за товар виник не з вини відповідача, оскільки 26.12.2023 відповідачем були сформовані заявки на оплату № 1015292 на суму 93 571,20 грн та № 1013825 на суму 123 792,00 грн та 27.12.2023 передані в Державну казначейську службу України для оплати за договором, однак 30.12.2023 вищезазначені заявки були відхилені Державною казначейською службою України з приміткою «Повернення коштів відповідно до статей 3, 23 та 57 Бюджетного кодексу України».

На аналогічних доводах ґрунтується й апеляційна скарга, з приводу чого судова колегія зазначає наступне.

Відповідачем долучено до матеріалів справи заявки на оплату: № 1013825 від 26.12.2023 на суму 123 792,00 грн, № 1015292 від 26.12.2023 на суму 93 571,20 грн.

Відповідно до інформації про історію зміни статусів документу платіжні документи відправлені до казначейства 27.12.2023 о 18:53 год, отримані казначейством 27.12.2023 о 18:54 год. та відхилені казначейством 30.12.2023 о 00:37 із приміткою повернення коштів відповідно до статей 3, 23, 57 Бюджетного кодексу України.

З пояснень, наданих третьою особою в суді першої інстанції, вбачається, що платіжні інструкції на оплату за вищевказаними зобов`язаннями, які були надані до Управління Казначейства 27.12.2023, відносились до видатків третьої черги.

Згідно з пунктом 2.6 Положення про організацію бухгалтерського обліку і звітності про виконання державного та місцевих бюджетів в органах Державної казначейської служби України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 21.10.2013 №885, регламент роботи органів Казначейства по завершенні бюджетного періоду та на початку нового бюджетного періоду щороку затверджується наказом організаційно-розпорядчого характеру Казначейства України. Регламентом затверджуються, зокрема термін (час і дата) прийняття електронних документів клієнтів із системи дистанційного обслуговування «Клієнт казначейства - Казначейство» до облікових систем АС «Є-Казна» та граничний термін (час і дата) здійснення органами Казначейства оплати (виконання) зареєстрованих платіжних доручень (інструкцій) за видатками / витратами державного / місцевих бюджетів та інших клієнтів.

На офіційній вебсторінці Казначейства для розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів щороку у грудні розміщується відповідна інформація щодо роботи Казначейства та органів Казначейства в період завершення бюджетного періоду та на початку нового бюджетного періоду.

У матеріалах справи наявна інформація із офіційної вебсторінки, яку опубліковано 12.12.2023 о 10:41 «Інформація до уваги розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та платників податків щодо роботи в період завершення бюджетного 2023 року та початку 2024».

Відповідно до Інформації із офіційної вебсторінки Державна казначейська служба України (далі - Казначейство) повідомила, що відповідно до Регламенту роботи органів Державної казначейської служби України у період завершення бюджетного 2023 року та початку 2024 року, затвердженого наказом Казначейства від 27.11.2023 № 299, останнім днем проведення платежів за видатками клієнтів органів Казначейства в бюджетному 2023 році є 27 грудня 2023 року.

27 грудня 2023 року до 17.30 завершується прийняття електронних документів клієнтів із системи дистанційного обслуговування «Клієнт-казначейства - Казначейство» (далі - СДО) до облікових систем АС «Є-Казна Доходи», АС «Є-Казна».

Таким чином, Акціонерне товариство «Українська залізниця», як клієнт органів казначейства, могло та повинне було бути обізнаним як із приписами Бюджетного кодексу України щодо повернення в бюджет неосвоєних у бюджетному році коштів, так і з специфікою роботи Державної казначейської служби України у період завершення бюджетного 2023 року та початку 2024 року.

У той же час, направлення відповідачем платіжних інструкцій здійснено 27.12.2023 о 18.53 год., тобто після завершення прийняття електронних документів клієнтів через систему дистанційного обслуговування «Клієнт казначейства - Казначейство», що і стало підставою для їх повернення.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, у даному випадку саме на відповідача покладається відповідальність за не надходження позивачу грошових коштів у сумі 217363,20 грн унаслідок відхилення платежу Державною казначейською службою України.

Суд наголошує, що матеріали справи не містять доказів об`єктивної неможливості своєчасно сформувати та направити до казначейства платіжні інструкції на суму 217 363,20 грн, враховуючи, що про обов`язок оплати відповідачу було відомо ще з листопада 2023 року.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача 217363,20грн заборгованості за поставлений товар, що відповідачем у поданій апеляційній скарзі спростовано не було.

Щодо посилання відповідача на те, що умовами договору передбачено як відкладальну умову наявність бюджетного фінансування, то суд зазначає, що у 2023 році відповідні бюджетні асигнування були наявні, і лише внаслідок несвоєчасного направлення відповідачем платіжних інструкцій позивач не отримав коштів за поставлений товар.

Умови укладеного між сторонами договору відповідно до яких відповідач здійснює оплату придбаного товару за умови наявності бюджетних асигнувань, не є ні визначенням строку / терміну виконання зобов`язання, адже не є подією, яка має неодмінно настати, ні відкладальною обставиною, так як в даному випадку вона стосується лише обов`язків відповідача щодо оплати товару, а відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного кодексу України відкладальна обставина має змінювати права та обов`язки сторін.

Згідно з частиною першої статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями,

За наведених обставин, факт відсутності бюджетного фінансування (бюджетних асигнувань) в будь-якому випадку не може звільняти відповідача від виконання зобов`язань щодо оплати поставленого йому товару, оскільки такі обставини не визначені законодавством як такі, що звільняють від виконання зобов`язання.

Подібна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.09.2024 у cправі № 910/14074/23.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Невиконане відповідачем зобов`язання за договором у сумі 217 363,20 грн підтверджується належними доказами.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основного боргу у сумі 217 363,20 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення 22 605,77 грн інфляційних втрат та 206,09 грн 0,1% річних, суд зазначає наступне.

Згідно зі частиною 2 статті 625 ЦК України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У п. 9.2 договору сторони погодили, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, розмір відповідальності покупця за прострочення виконання грошового зобов`язання становить 0,1% річних від простроченої суми грошових зобов`язань за цим договором.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем невірно визначено період нарахування відсотків річних та інфляційних, оскільки останній здійснює нарахування з 02.01.2024 та 09.01.2024, що було останнім днем строку виконання грошового зобов`язання, а відповідні нарахування слід здійснювати з 03.012024 на суму 93 571,20 грн та з 10.01.2024 на суму 123 792,00 грн.

За перерахунком суду, розмір 0,1% річних становить 205,49 грн, а тому вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, з чим погоджується судова колегія.

Заперечуючи проти вимог про стягнення відсотків річних та інфляційних втрат відповідач зазначає, що відповідно до п. 9.10 договору звільняється від нарахування штрафних санкцій за вказаним договором та від сплати інфляції та 0,1% річних.

Відповідно до п. 9.10 договору в разі затримки бюджетного фінансування, зменшення бюджетних асигнувань, неприйняття органами державної влади рішень або невчинення дій, необхідних для здійснення оплати, передбаченої цим договором (або прийняття відповідних рішень чи вчинення дій із затримкою), прийняття органами державної влади рішень, які унеможливлюють виконання покупцем своїх зобов`язань за цим договором, покупець звільняється від сплати постачальнику штрафних санкцій, відшкодування збитків та відповідальності за порушення грошових зобов`язань.

З огляду на встановлені вище судом обставини щодо причин невиконання відповідачем зобов`язання зі сплати суми основного боргу, колегія суддів не вбачає підстав для застосування в даному випадку пункту 9.10 договору, що передбачають можливість звільнення відповідача від відповідальності за ненадходження коштів на рахунок позивача.

Відтак, вимоги про стягнення 0,1% річних підлягають частковому задоволенню у розмірі 205,49 грн, а також підлягають задоволенню вимоги про стягнення 22 605,77 грн інфляційних втрат.

Доводи скаржника про те, покладення на АТ «Укрзалізниця» додаткових фінансових зобов`язань може негативно відобразитись на подальшому функціонуванні підприємства в умовах воєнного стану та виконання ним своїх основних завдань колегія суддів оцінює критично, оскільки вказане не може нівелювати обов`язок відповідача щодо виконання ним своїх договірних зобов`язань.

Щодо посилань у поданих до суду поясненнях сторін на справи, які на їх думку є аналогічними, колегія суддів зауважує, що відповідно до частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним у апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Щодо додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025.

Як було зазначено вище, рішенням Господарського суду міста Києва від 27.02.2025 позов задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАМЕРЛАЙН» 217 363,20 грн основного боргу, 205,49 грн 0,1% річних, 22 605,77 грн інфляційних втрат та 2 882,09 грн судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Згідно із ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат та пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (ч.1 ст.124 ГПК України).

В попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат позивач зазначав, що очікує понести витрати на правову допомогу, попередній розмір яких складає 15 000,00 грн.

27.02.2025 позивач подав заяву про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9 724,43 грн та зазначив, що копію акта наданих послуг надасть в межах строку, встановленого ст. 129 ГПК України.

28.02.2025 від позивача надійшов акт надання послуг.

Частиною 2 статті 126 ГПК України закріплено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем надано у матеріали справи копії: договору про надання правової допомоги № 06/09-2024_2 від 06.09.2024, додаткових угод № 2 від 06.09.2024 та № 3 від 25.12.2024, рахунку на оплату № 6 від 06.01.2025, платіжної інструкції № 2725 від 10.01.2025, листа вих № 1001/001 від 10.01.2025, акта наданих послуг № 2 від 27.02.2025 на суму 9 724,43 грн.

Відповідно до п. 1.1 договору про надання правової допомоги № 06/09-2024_2 від 06.09.2024 адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умова, передбачених цим договором, а клієнт зобов`язаній сплатити винагороду (гонорар) та витрати, необхідні для виконання його доручення у порядку та строки, обумовлені сторонами у договорі.

У додатковій угоді № 2 від 06.09.2024 до договору про надання правової допомоги сторони погодили, що клієнт доручає, а адвокат приймає доручення надати клієнту правову допомогу, пов`язану зі стягненням з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в господарському суді першої інстанції заборгованості за договором про закупівлю № ПЗ/НХ-23860/НЮ від 18.09.2023.

Сторони домовились, що гонорар адвоката за надані послуги становить 9724,43 грн.

Відповідно до рахунку № 6 від 06.01.2025 вартість правової допомоги по справі № 910/15587/24 становить 9724,43 грн.

Відповідно до платіжної інструкції від 10.01.2025 № 2725 позивачем сплачено на користь адвоката 9724,43 грн(з урахуванням листа вих № 1001/001 від 10.01.2025 про зміну призначення платежу).

Згідно із актом надання послуг № 2 від 27.02.2025 позивачу надані послуги з правової допомоги на суму 9724,43 грн.

За змістом частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Виходячи з аналізу положень ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту адвокат отримує винагороду у вигляді гонорару, обчислення якого, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 9 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Водночас, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Отже, діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.

Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (постанова Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №922/1163/18).

Судом також враховано, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»). У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Для включення всієї суми гонору у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до положень статті 126 ГПК України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

За наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У свою чергу, відповідач заперечував проти заяви позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, посилаючись на наступне:

- в Акті наданих послуг № 2 від 27.02.2025 зазначено послуги, які стосуються інших справ і не стосуються даної справи № 910/15587/24, зокрема справи 910/14584/24;

- в Акті наданих послуг № 2 від 27.02.2025 завищено кількість витраченого часу на судові засідання;

- рахунок на оплату № 6 від 06.01.2025 виставлено за - надання правової допомоги, пов`язаної зі стягненням з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в господарському суді першої інстанції заборгованості за Договором про закупівлю № ПЗ/НХ-23860/НЮ від 18.09.2023, справа № 910/15371/24. Рахунок № 5 від 06.01.2025 виставлено у справі № 910/15371/24, але не надано підтвердження його оплат;

- у платіжній інструкції від 10.01.2025 № 2725 вказано призначення платежу оплата за складання претензій зг. Рах.№ 6 від 06.01.2025, без ПДВ. Отже, дана платіжна інструкція підтверджує оплату за інші послуги, відмінні від тих, що вказані в Акті наданих послуг № 2 від 27.02.2025.

Суд першої інстанції погодився із доводами відповідача в частині того, що до акту включені витрати, які не стосуються цієї справи. Так, п. 3 Акту надання послуг № 2 зазначено, що адвокатом надано послуги з підготовки і подання через систему Електронний суд заяви про видачу судового наказу, в результаті чого було видано судовий наказ від 29.11.2024 № 910/14584/24.

Натомість, колегія суддів наголошує, що підготовка і подання заяви про видачу судового наказу не пов`язані з розглядом справи № 910/15587/24, а відтак не підлягають відшкодуванню відповідачем.

Стосовно заперечень відповідача про завищення кількості витраченого часу на судові засідання суд зазначає, що сторонами визначено гонорар у фіксованому розмірі, а не погодинну оплату, а тому зазначення витраченої кількості часу на судові засідання не впливає на визначену сторонами в договорі суму гонорару.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 06.12.2023 у справі № 905/493/22 висловлював правову позицію про те, що такі стадії як прибуття до суду чи іншої установи та очікування є складовими правничої допомоги, які в комплексі з іншими видами правничої допомоги сприяють забезпеченню захисту прав та інтересів клієнта. З урахуванням наведеного, час, який адвокат витрачає на дорогу для участі у судовому засіданні та очікування судового засідання, є складовою правничої допомоги і підлягає компенсації нарівні з іншими витратами.

Разом з цим, судом першої інстанції визнано таким, що не відповідає дійсним обставин справи твердження відповідача про те, що рахунок на оплату № 6 від 06.01.2025 виставлено за - надання правової допомоги, пов`язаної зі стягненням з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в господарському суді першої інстанції заборгованості за Договором про закупівлю № ПЗ/НХ-23860/НЮ від 18.09.2023, справа № 910/15371/24, оскільки рахунок на оплату № 6 від 06.01.2025, який міститься в матеріалах справи, містить посилання на справу № 910/15587/24. Рахунок № 5 не надавався відповідачем та не стосується цієї справи.

Щодо заперечень відповідача про призначення платежу в платіжній інструкції, то суд враховує лист про зміну призначення платежу, та зазначає, що сторони не позбавлені можливості у такий спосіб змінювати призначення платежу та погоджувати його між собою.

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 19.01.2023 у справі № 345/136/18.

З огляду на те, що позивачем до акту надання послуг № 2 від 27.02.2025 включені витрати, не пов`язані з розглядом цієї справи, однак, оскільки сторони передбачили не погодинну оплату послуг, а фіксований розмір гонорару, суд першої інстанції дійшов висновку, що обґрунтованим розміром витрат на правову допомогу є 8700,00 грн, з чим погоджується судова колегія.

Апелянт вважає, що сума витрат позивача на професійну правничу допомогу значно завищена та підлягає зменшенню в зв`язку з тим, що вони не відповідають критеріям реальності, необхідності, розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

За доводами відповідача, спір у даній справі є незначної складності, матеріали справи не містять великої кількості документів для дослідження, на збирання б яких адвокат витратив значний час. Судова практика у такий спорах є сталою, великої кількості законів та підзаконних актів, які підлягають застосуванню, спірні правовідносини не передбачають, а тому заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката в розмірі 8699,98 грн не є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

Існування обставин, які є підставами для зменшення розміру витрат на правову допомогу адвоката, зацікавлена сторона доводить суду належними та допустимими доказами при поданні заяви про зменшення розміру адвокатських витрат.

Врахувавши доводи скаржника щодо неспівмірності заявлених адвокатських витрат, перевіривши матеріали справи, з огляду на обставини даної справи, предмет та підстави позовних вимог, а також наведені вище обставин, колегія суддів дійшла висновку про недоведення неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката складності справи відповідно до ч. 6 ст. 126 ГПК України, присуджених до стягнення оскаржуваним додатковим рішенням.

При цьому, самі лише посилання на неспівмірність витрат та незгода із сумою понесених витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути підставою для відмови у задоволенні заяви позивача про розподіл судових витрат (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.05.2020 року по справі № 910/5410/19).

З наведених підстав судова колегія визнає доводи апеляційної скарги необґрунтованими та відхиляє.

Окрім того, заперечення відповідача щодо розміру витрат позивача на правничу допомогу судом першої інстанції було враховано при винесенні оскаржуваного рішення, що знайшло своє відображенні в додатковому рішенні суду, підстав для зміни чи скасування якого колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Судова колегія апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, скаржником не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення та додаткове рішення прийняті відповідно до вимог процесуального та матеріального права, підстав для їх скасування або зміни не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 у справі № 910/15587/24 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2025 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 у справі № 910/15587/24 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника, в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2025 у справі № 910/15587/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2025 у справі № 910/15587/24 залишити без змін.

3. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 у справі № 910/15587/24 залишити без змін.

4. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

5. Справу № 910/15587/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді А.Г. Майданевич

Б.О. Ткаченко