ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" серпня 2025 р. Справа №914/3072/24

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

Якімець Г.Г.,

в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянув апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" особі Львівської філії товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" б/н від 21.03.2025,

на рішення Господарського суду Львівської області від 03.03.2025, суддя Король М.Р., м. Львів,

у справі №914/3072/24

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" особі Львівської філії товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України"

до відповідача Міського комунального підприємства "Новояворівськводоканал"

про стягнення 72 449,33 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

13.12.2024 товариство з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" особі Львівської філії товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до міського комунального підприємства «Новояворівськводоканал» про стягнення 72 449,33 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, що 23.05.2024 відповідач під час проведення ремонтних робіт по ліквідації витоку води за адресою: с.Прилбичі, вул.Сонячна, буд.15, екскаватором здійснив пошкодження газопроводу-ввід діаметром 63 середнього тиску, поліетилен, повний порив по діаметру. В результаті цього відбувся витік природного газу, що завдало позивачу шкоди в розмірі 63 641,82 грн. Працівниками позивача також здійснено роботи щодо усунення пошкоджень газопроводу, вартість яких склала 8 807,51 грн. У зв`язку з наведеним, позивач просить суд стягнути з відповідача збитки у розмірі 72 449,33 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Львівської області від 03.03.2025 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність вини саме працівників відповідача у пошкодженні газопроводу. Надані акти не містять ідентифікації транспортного засобу, не встановлено належності водія до підприємства відповідача, відсутні пояснення водія чи свідків, не подано доказів притягнення винних осіб до адміністративної відповідальності.

Заявка про аварійну ситуацію не є доказом протиправної поведінки відповідача. Також відсутні докази того, що охоронна зона об`єкта газорозподільної системи була визначена у встановленому законом порядку та відображена у землевпорядній документації, а отже, неможливо встановити факт порушення її меж відповідачем.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та аргументи учасників справи

24.03.2025 до Західного апеляційного господарського суду через систему "Електронний суд" надійшла апеляційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" особі Львівської філії товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" б/н від 21.03.2025 на рішення Господарського суду Львівської області від 03.03.2025 в справі №914/3072/24.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції неправильно встановив фактичні обставини справи та не надав належної оцінки доказам. Відповідно до Акта про пошкодження систем газопостачання №1172 від 23.05.2024, факт пошкодження газопроводу здійснено ковшом екскаватора під час ліквідації витоку води працівниками КП «Новояворівськводоканал». Водій екскаватора - ОСОБА_1 - без будь-яких зауважень підписав зазначений акт, чим фактично підтвердив як обставини події, так і свою участь у ній.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доказам, які підтверджують проведення земляних робіт в охоронній зоні без погодження з Оператором ГРМ, що прямо заборонено положеннями Правил безпеки систем газопостачання, затверджених наказом Міненерговугілля №285 від 15.05.2015 року. Відповідач не звертався за відповідним погодженням і не повідомив Оператора ГРМ про проведення робіт, що прямо порушує обов`язки, встановлені для суб`єктів господарювання, які проводять будівельні чи земляні роботи поблизу газопроводів.

Позивач зазначає, що відповідачем було здійснено часткову оплату завданої шкоди, що свідчить про фактичне визнання ним вини у пошкодженні об`єкта газопостачання. На підтвердження зазначеної оплати апелянт просить долучити до матеріалів справи відповідні докази, які не були надані суду першої інстанції у зв`язку з їх отриманням після завершення розгляду справи.

Міське комунальне підприємство "Новояворівськводоканал" своїм правом, передбаченим ч.1 ст. 263 ГПК України, не скористалось, відзиву на апеляційну скаргу не подало.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.03.2025 справу №914/3072/24 розподілено колегії суддів у складі: головуючого судді Бойко С.М., суддів Бонк Т.Б., Якімець Г.Г..

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 31.03.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" особі Львівської філії товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" б/н від 21.03.2025 на рішення Господарського суду Львівської області від 03.03.2025 в справі №914/3072/24 та постановлено здійснювати розгляд справи №909/864/24 в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи.

Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (див. рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Таким чином, суд, враховуючи обставини справи, застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.

Заяви та клопотання

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у разі, якщо заявник доведе, що подати їх до суду першої інстанції не було можливим з причин, що не залежали від нього.

У своїй апеляційній скарзі позивач просив долучити до матеріалів справи докази, що підтверджують часткову оплату відповідачем завданої шкоди. Зокрема, йдеться про службову записку від 13.03.2025 року, в якій керівник Яворівського управління експлуатації газового господарства Львівської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України» повідомив про здійснення відповідачем ряду оплат, що підтверджується доданими оборотно-сальдовими відомостями («Карта рахунку» за грудень 2024 року та за період з 01.12.2024 по 10.03.2025).

Позивач також просив поновити строк на подання відповідних доказів, посилаючись на те, що вони стали йому відомі лише після завершення розгляду справи судом першої інстанції.

Питання щодо поновлення чи продовження процесуальних строків врегульовано положеннями статті 119 ГПК України, згідно з частиною першою якої суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом передбачено неможливість такого поновлення.

Відповідно до статті 86 ГПК України, питання щодо поважності причин пропуску процесуального строку вирішується судом за внутрішнім переконанням на підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів.

Водночас така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання відповідачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів (аналогічна правова позиція з цього питання викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 911/3250/16, від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17, від 06.03.2019 у справі № 916/4692/15, від 11.09.2019 у справі № 922/393/18, від 21.01.2021 у справі № 908/3359/19).

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що подані позивачем разом з апеляційною скаргою нові докази не можуть бути прийняті до розгляду, оскільки вони не існували на момент розгляду справи судом першої інстанції, а отже, не відповідають вимогам статті 269 ГПК України.

Відповідно до частини другої статті 118 ГПК України, заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

За таких обставин, з урахуванням положень частини другої статті 118 ГПК України, апеляційний суд дійшов висновку про залишення без розгляду заяву позивача про долучення до матеріалів справи нових доказів, поданих разом з апеляційною скаргою.

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанції

23.05.2024 о 13:32 диспетчером Львівської філії ТзОВ «Газорозподільні мережі України» (далі - ЛФ ТОВ «ГРМУ») було прийнято заявку про пошкодження газопроводу за адресою: с. Прилбичі, вул. Сонячна, буд. 15. В заявці зазаначено, що екскаватором, під час виконання робіт із ліквідації витоку води, було пошкоджено підземний газопровід середнього тиску, діаметром 63 мм, з поліетилену (ввід), що спричинило повний порив.

На місце події прибула аварійна служба ЛФ ТОВ «ГРМУ», яка встановила, що роботи проводилися без погодження з Оператором газорозподільної системи. О 14:45 витік газу було ліквідовано шляхом накладення струбцини на пошкоджену ділянку газопроводу. У результаті пошкодження без газопостачання залишилися вулиці Сонячна, В. Великого та Приозерна.

23.05.2024 працівниками ЛФ ТОВ «ГРМУ» складено акт про пошкодження систем газопостачання №001172.

25.06.2024 відбулося засідання комісії з розгляду актів про порушення, за результатами якого було прийнято рішення про задоволення зазначеного акта. На засіданні був присутній представник відповідача.

04.07.2024 протокол разом з супровідним листом та доданими документами (рахунок на оплату №82495 від 03.07.2024, акт розрахунок від 25.06.2024 та ліквідаційними витратами) було направлено відповідачу.

11.07.2024 директор МКП «Новояворівськводоканал» звернувся до позивача із заявою про повторний розгляд акта про пошкодження систем газопостачання №001172. Повторне засідання комісії відбулося 21.08.2024, на якому також був присутній представник відповідача. За результатами повторного розгляду акт про порушення було залишено в силі.

Позивачем було здійснено розрахунок витрат природного газу через пошкоджений газопровід, що зафіксовано в акті розрахунку від 25.06.2024. Позивач також зазначив, що відповідач не звертався до ЛФ ТОВ «ГРМУ» із заявою про погодження проведення земляних робіт у межах охоронної зони газопроводу та не повідомляв про такі роботи.

На підставі вищевикладеного, позивач вважає, що відповідач зобов`язаний компенсувати майнову шкоду у розмірі 72 449,33 грн, яка складається з:

- вартості необлікованого обсягу природного газу - 63 641,82 грн;

- витрат, понесених оператором ГРМ у зв`язку з ліквідацією витоку газу - 8 807,51 грн.

Норми права та висновки, якими суд апеляційної інстанції керувався при прийнятті постанови.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення Господарського суду Львівської області від 03.03.2025 у цій справі оскаржується позивачем в повному обсязі.

Предметом позову є стягнення компенсації за пошкодження газопроводу та витрати на ліквідацію витоку газу у розмірі 72 449,33 грн.

Підставою заявлених позовних вимог є деліктні зобов`язання відповідача з відшкодування позивачу завданої майнової шкоди.

Статтею 11 Цивільного Кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та обов`язків зокрема відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Право на звернення за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів за визначеною законом юрисдикцією господарського суду передбачено нормами статті 4 ГПК України.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи, за захистом якого вона звернулась до суду, а також підтверджений належним доказом факт порушення (невизнання або оспорювання) цього права.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Під збитками розуміють: втрати, яких особа зазнала, у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (1); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (2). Збитки відшкодовуються в повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування в меншому або більшому розмірі (ч. 3).

Виходячи зі змісту ч.ч. 1-2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1). Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. 2).

З огляду на зазначені положення ЦК України, факт завдання шкоди майну потерпілого, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних відносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такої шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання.

Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди та припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала, що узгоджується з приписами ст.599 ЦК України.

Юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: а) протиправна поведінка особи, б) настання шкоди, в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, г) вина завдавача шкоди. Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

За відсутності хоча б одного із зазначених елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Відсутність одного з елементів складу цивільного правопорушення звільняє боржника від відповідальності за заподіяну шкоду, оскільки його поведінка не може бути кваліфікован,а як правопорушення.

З огляду на наведене, предметом доказування в справі про стягнення шкоди є наявність усіх складових елементів правопорушення.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 74 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди.

Правила безпеки систем газопостачання (далі Правила БГС), затверджені Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України 15.05.2015р. №285, поширюються на всіх суб`єктів господарювання незалежно від форм власності та організаційно-правової форми, діяльність яких пов`язана з будівництвом, ремонтом, розширенням, реконструкцією, технічним переоснащенням, експлуатацією систем газопостачання, а також роздрібною торгівлею зрідженим вуглеводним газом у балонах.

Пунктом 8.1 Правил БГС передбачено, що контроль і оперативно-диспетчерське керівництво планово-профілактичними та аварійно-відновлювальними роботами на об`єктах Єдиної газотранспортної системи України з урахуванням вимог охорони праці здійснюється газорозподільними підприємствами відповідно до вимог чинного законодавства України. Локалізація і ліквідація аварійних ситуацій здійснюються аварійно-диспетчерською службою (аварійна газова служба) « 104», її філіями і постами, що працюють цілодобово і без вихідних.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивачем не надано належних, допустимих і достовірних доказів, які б безсумнівно свідчили про те, що пошкодження газопроводу мало місце внаслідок протиправних дій саме працівників відповідача, або внаслідок виконання ними трудових обов`язків. У наданому акті про пошкодження систем газопостачання від 23.05.2024 року наявні лише паспортні дані водія екскаватора, проте відсутні будь-які інші ознаки, які б свідчили про його зв`язок із відповідачем, зокрема - про те, що він є працівником МКП «Новояворівськводоканал» або діяв у межах його доручення. До акту не додано фото- чи відеофіксацію пошкодження, які б вказували на пошкодження газопроводу відповідачем (його працівниками), а також не зазначено ідентифікуючих ознак транспортного засобу, яким пошкоджено газопровід, таких як марка, номер кузова або державний реєстраційний знак.

Отже, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що у матеріалах справи відсутні належні докази, які б підтверджували вину працівників відповідача у заподіянні збитків шляхом вчинення дій, у результаті яких було пошкоджено газопровід.

Крім того, в матеріалах відсутні пояснення водія транспортного засобу, яким здійснювались відповідні земляні роботи, як і показань сторонніх свідків або інших осіб, які могли би безпосередньо підтвердити факт заподіяння шкоди саме працівниками відповідача. Також відсутні докази притягнення відповідальних осіб до адміністративної відповідальності за статтею 103-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що могло б додатково свідчити про вчинення протиправного діяння.

Покликання позивача на заявку від 23.05.2024 року судом обґрунтовано не прийнято до уваги як належний доказ, оскільки ця заявка є лише фактом фіксування з зверненням про аварійну ситуацію, поданим у телефонному режимі, без фіксації особи, яка звернулася. Такий документ не має достатньої доказової сили для встановлення вини конкретної особи.

Отже, надані позивачем докази не доводять того, що внаслідок дій працівників відповідача пошкоджено газопровід, чим заподіяно збитки позивачу.

Щодо доводів апелянта про те, що відповідач не отримував погодження на проведення земляних робіт в охоронній зоні газопроводу,апеляційний суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини також регулюються Кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановою НКРЕКП від 30.09.2015р. №2494, (в редакції, чинній на час пошкодження газопроводу; далі по тексту - Кодекс ГРМ).

Кодекс газорозподільних систем, визначає, що оператор ГРМ відповідає за надійну та безпечну експлуатацію, підтримання у належному стані та розвиток (будівництво) газорозподільної системи, яка на законних підставах перебуває у його власності чи користуванні, належну організацію та виконання розподілу природного газу (пункт 2 глави 2 розділу І).

Так, за визначенням пункту 4 глави 1 розділу І Кодексу ГРС: охоронна зона об`єктів газорозподільної системи - територія, обмежена умовними лініями, уздовж наземних, надземних і підземних газопроводів та їх споруд по обидва боки від крайніх елементів конструкції розподільних газопроводів та по периметру наземних споруд на визначеній відстані, на якій обмежується провадження господарської та іншої діяльності; правовий режим земель охоронних зон об`єктів газорозподільної системи установлений законодавством особливий режим використання земель власниками та користувачами земельних ділянок, а також Операторами ГРМ, що встановлюється в межах земель охоронних зон об`єктів газорозподільних систем для забезпечення належних умов їх експлуатації, запобігання їх пошкодженню та для зменшення можливого негативного впливу на людей, суміжні землі, природні об`єкти та довкілля в цілому.

В п.1 глави 4 розділу III Кодексу ГРМ вказано, що охоронна зона об`єктів ГРМ поширюється на газопроводи з надлишковим тиском природного газу не більше 1,2 МПа, ГРП, ШРП, вузли обліку природного газу, засоби захисту газопроводів від електрохімічної корозії, споруди і пристрої на газопроводах, розпізнавальні та сигнальні знаки місцезнаходження газопроводів і споруд на них, за виключенням внутрішньобудинкових газових мереж.

Відповідно до пунктів 7 та 8 глави 4 розділу III Кодексу газорозподільних систем проведення ремонтних будівельних та/або земляних робіт в охоронній зоні ГРМ здійснюється відповідно до законодавства за письмовим погодженням Оператора ГРМ.

Письмове погодження, що надається Оператором ГРМ на право проведення ремонтних, будівельних та земляних робіт поблизу ГРМ, має містити вимоги та умови, обов`язкові для виконавців при виконанні ремонтних, будівельних та земляних робіт. До погодження додається схема газопроводу та інженерних комунікацій, споруд (ГРП, ШРП, ВОГ, засобів електрозахисту тощо).

Відповідно до пунктів 13 та 14 глави 4 розділу III Кодексу ГРМ дозвіл на порушення об`єктів благоустрою видається відповідним виконавчим органом сільської, селищної, міської ради за місцем проведення робіт. Підставою для отримання дозволу на порушення благоустрою для проведення ремонтних, будівельних та земляних робіт в охоронній зоні є письмове погодження, видане Оператором ГРМ відповідно до вимог цієї глави.

Для наявності правових підстав вважати, що відповідач порушив правила виконання робіт в охоронній зоні, необхідно встановити, що він був обізнаний про наявність охоронної зони, а така зона дійсно існувала на спірній земельній ділянці.

У п.3 глави 4 розділу III Кодексу ГРМ передбачено, що охоронні зони об`єктів ГРМ зазначаються в документації із землеустрою з дати надання земельної ділянки для будівництва об`єкта ГРМ.

Як встановлено судами, позивач не надав жодного доказу на підтвердження того, що стосовно спірної земельної ділянки в документації із землеустрою було відображено наявність охоронної зони газопроводу.

Отже, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сам по собі факт відсутності у відповідача погодження з оператором ГРМ на проведення земляних робіт не є беззаперечним доказом вини, а також не доводить наявності причинно-наслідкового зв`язку між його діями та заподіяною шкодою. Більше того, в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б підтверджували належним чином встановлену охоронну зону щодо пошкодженої ділянки газопроводу.

Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди визначено у ст.1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Підставою деліктної відповідальності є протиправне шкідливе винне діяння особи, яка завдала шкоду. Для відшкодування завданої шкоди необхідно довести такі факти, як неправомірність поведінки особи; вина завдавача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено належними доказами наявність усіх необхідних елементів для покладення деліктної відповідальності на відповідача, а саме: протиправної поведінки, вини, шкоди та причинного зв`язку між діями працівників відповідача та пошкодженням газопроводу.

З урахуванням відсутності належних доказів в підтвердження того, що саме з вини працівників відповідача було пошкоджено газопровід та спричинено шкоду, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи могли вплинути на законність і обґрунтованість прийнятого рішення.

Отже, апеляційний суд вважає рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 11 ГПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (ч.1). Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ст. ст. 13 та 74 ГПК України, обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст.77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 78 ГПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст.14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку, як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на вищевикладене, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 03.03.2025 у цій справі відповідає матеріалам справи, ґрунтується на вимогах чинного законодавства, прийняте з дотриманням норм процесуального та правильним застосуванням норм матеріального права, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення немає.

Апелянтом не спростовано висновки суду першої інстанції, які тягнуть за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення, оскільки не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції виходить з того, що Європейським судом з прав людини у рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» № 4241/03 від 28.10.2010 зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Судові витрати

У зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд на підставі ст. 129 ГПК України дійшов до висновку про покладення на апелянта витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 129, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ :

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" особі Львівської філії товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" б/н від 21.03.2025 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Львівської області від 03.03.2025 в справі №914/3072/24 - залишити без змін.

Судовий збір за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на апелянта.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до касаційної інстанції визначені ст. 287-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий суддя Бойко С. М.

Судді Бонк Т.Б.

Якімець Г.Г.