РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.08.2025Справа № 910/5725/25
Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., за участю секретаря судового засідання Білошицької А.В., розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Локал Стейт" до Міністерства оборони України про стягнення 1 934 246,80 грн,

за участю представників:

позивача: Романюка І.М.;

відповідача: Заведія В.І.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У травні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Локал Стейт" звернулося до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом про стягнення з Міністерства оборони України 1 934 246,80 грн, з яких: 1 571 341,76 грн - інфляційні втрати, 362 905,04 грн - три проценти річних, що нараховані на підставі статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання на суму 11 406 832,74 грн, яке підтверджене рішенням Господарського суду міста Києва від 16 липня 2024 року в справі № 910/5254/24, за період з 30 січня 2024 року по 20 березня 2025 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 7 травня 2025 року відкрито провадження в справі № 910/5725/25, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 29 травня 2025 року.

19 травня 2025 року через систему "Електронний суд" від відповідача надійшов відзив від 18 травня 2025 року, у якому останній заперечував проти задоволення позову та зазначив, що пункт 7.3.6 договору прямо передбачає, що ставка процентів річних, передбачених статтею 625 ЦК України, для Міністерства становить 0%. При цьому, у заявлений позивачем період прострочення грошового зобов`язання укладений між сторонами договір був чинним, оскільки дія останнього завершилася не 31 грудня 2024 року, як зазначав позивач у своєму позові, а в момент повного завершення розрахунків за спірним правочином - тобто 20 березня 2025 року. З цих же підстав Міністерство вважало необґрунтованими вимоги щодо стягнення інфляційних втрат, оскільки згідно з пунктом 7.3.5 вищезазначеного правочину воно звільнене від сплати штрафних санкцій та збитків.

29 травня 2025 року через систему "Електронний суд" від позивача надійшло клопотання від цієї ж дати, у якому останній повідомив суд про те, що позивач не буде користуватися своїм процесуальним правом на подання відповіді на відзив, а також просив суд проводити призначене підготовче засідання без участі його представника. У цьому ж клопотанні позивач не заперечував проти призначення судового розгляду даної справи по суті.

У підготовчому засіданні цього ж дня суд постановив протокольну ухвалу про продовження з власної ініціативи суду строку підготовчого провадження на 30 днів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29 травня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10 липня 2025 року.

У судовому засіданні 10 липня 2025 року судом оголошено перерву до 14 серпня 2025 року.

12 серпня 2025 року через систему "Електронний суд" від позивача надійшли додаткові пояснення по справі від цієї ж дати, в яких останній вказав, що оскільки текст спірного договору повністю підготовлений Міністерством, двохзначні умови такого правочину не підлягають тлумаченню проти позивача, який був позбавлений можливості змінювати умови, які йому були запропоновані. При цьому, зміст умов спірного договору при його підписанні не міг свідчити про те, що сторони погодили звільнення відповідача від нарахування та сплати відсотків річних у випадку прострочення його зобов`язань за період поза межами строку дії договору.

У судовому засіданні 14 серпня 2025 року представник позивача підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

За приписами частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) обставини, встановлені рішенням суду в господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16 липня 2024 року в справі № 910/5254/24 за позовом Товариства до Міністерства про стягнення заборгованості, яке набрало законної сили 13 серпня 2024 року, встановлено, що 30 березня 2023 року між сторонами було укладено договір № 286/3/23/215 про закупівлю для державних потреб товарів речової служби (за кошти Державного бюджету України), за умовами якого позивач зобов`язався у 2023 році поставити Міністерству товар в асортименті, комплектності, кількості, у строки (терміни), вказані у цьому договорі, а відповідач - забезпечити приймання й оплату такого товару.

Цим рішенням встановлено, що на виконання умов зазначеного правочину 29 грудня 2023 року позивачем передано, а відповідачем - прийнято без зауважень, обумовлений договором товар загальною вартістю 11 406 832,74 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи № 910/5254/24 копіями: видаткової накладної від 29 грудня 2023 року № 22, повідомлення-підтвердження від 29 грудня 2023 року № 786, акта приймання-передачі від 29 грудня 2023 року № 1232, а також акта звіряння розрахунків від 3 січня 2024 року № 286/3/23/215, який складений та підписаний сторонами й скріплений їх печатками. Судом у межах вищевказаної господарської справи також встановлено, що позивач надав замовнику всі обумовлені договором документи при передачі спірного товару. Однак, відповідач оплату поставленої продукції у визначений договором строк не здійснив, у зв`язку з чим в останнього перед позивачем виникла заборгованість на суму 11 406 832,74 грн.

Зазначеним рішенням позов Товариства задоволено, стягнуто з Міністерства на користь позивача 11 406 832,74 грн основної заборгованості та 171 102,49 грн судового збору.

Вказані обставини не заперечувались представниками сторін в судовому засіданні у даній справі.

19 серпня 2024 року на виконання вказаного рішення видано відповідний наказ.

Судом у межах розгляду даної справи встановлено, що рішення Господарського суду міста Києва від 16 липня 2024 року в справі № 910/5254/24 було виконано 20 березня 2025 року. Дана обставина підтверджується наявною в матеріалах справи копією банківської виписки по особовому рахунку позивача в АТ "АСВІО Банк" за період з 1 березня 2025 року по 21 березня 2025 року, на рахунок Товариства Міністерство перерахувало грошові кошти на загальну суму 11 406 832,74 грн з призначенням платежу: "2101020;2800;Стягнення згідно наказу Господарського суду м.Києва по справі №910/5254/24 від 19.08.2024".

У зв`язку з вищевикладеними обставинами Товариство просило суд стягнути з Міністерства 1 571 341,76 грн інфляційних втрат та 362 905,04 грн трьох процентів річних, нарахованих на вищевказану суму основної заборгованості за період з 30 січня 2024 року по 20 березня 2025 року, тобто до моменту фактичного виконання рішення суду в справі № 910/5254/24.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. При цьому, чинне законодавство не пов`язує припинення грошового зобов`язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 15 серпня 2019 року в справі № 910/8625/18.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, кредитор вправі вимагати стягнення з боржника в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 1 жовтня 2019 року в справі № 910/12604/18.

Оскільки невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2019 року № 127/15672/16-ц, Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду: від 10 квітня 2018 року № 910/16945/14, від 27 квітня 2018 року № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року № 918/117/18, від 30 січня 2019 року № 905/2324/17, від 13 лютого 2019 року № 924/312/18.

За частиною 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Суд відхиляє посилання відповідача на приписи пункту 7.3.5. спірного договору, за яким сторони домовились, що замовником не сплачуються штрафні санкції, не відшкодовуються збитки, оскільки передбачені статтею 625 ЦК України компенсаційні виплати у формі інфляційних втрат не є збитками або штрафними санкціями в розумінні цивільного законодавства.

Зокрема, відповідно до статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 2 статті 224 Господарського кодексу України (далі - ГК України) встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно зі статтею 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Отже, для застосування такого заходу відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи (порушення зобов`язання); шкідливого результату такої поведінки - збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. За відсутності хоча б одного із цих елементів відповідальність не настає.

Приписами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом частин 1, 2 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

У свою чергу, передбачені статтею 625 ЦК України інфляційні втрати є складовою грошового зобов`язання та особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 19 червня 2019 року в справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року в справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року в справі № 902/417/18.

Оскільки заявлений позивачем до стягнення розмір інфляційних втрат в сумі 1 571 341,76 грн не перевищує розраховану судом суму вказаної компенсаційної виплати, позовна вимога про стягнення з відповідача зазначеної суми підлягає задоволенню в повному обсязі.

У той же час, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено, що в пункті 7.3.6. спірного договору сторони встановили інший розмір процентів річних, передбачених статтею 625 ЦК України за порушення Міністерство його грошового зобов`язання, а саме - 0% річних.

При цьому, суд відхиляє посилання позивача на те, що умови договору не можуть звільняти контрагента від відповідальності за порушення зобов`язання, оскільки у даному випадку сторони передбачили не звільнення відповідача від відповідальності за порушення строку виконання грошового зобов`язання, а саме погодили інший розмір процентів річних, передбачених статтю 625 ЦК України, що не суперечить приписам чинного законодавства.

Крім того, вказаний пункт договору в установленому законом порядку недійним не визнавався.

Згідно зі статтею 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно з частиною 7 статті 180 ГК України строком дії господарського договору є час, упродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

За статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Кредитор має право вимагати виконання обов`язку в натурі впродовж того часу, коли існує відповідне зобов`язання, а не лише впродовж строку, встановленого сторонами для його виконання у договорі.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 10 жовтня 2019 року в справі № 911/2793/18.

Пунктом 11.1 договору сторони чітко погодили, що строк його дії - до 31 грудня 2023 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного виконання.

Відтак, зазначеним пунктом договору строк його дії в частині зобов`язань Міністерства щодо оплати обумовленої договором продукції визначений шляхом вказівки на конкретну подію - проведення повних розрахунків за отриманий товар.

З матеріалів справи також вбачається і сторонами під час розгляду спору не заперечувався той факт, що Міністерство здійснило повну оплату спірного товару саме 20 березня 2025 року. Відтак, укладений між сторонами договір вичерпав свою дію в момент настання зазначеної події.

З огляду на встановлену сторонами ставку процентів річних у розмірі 0%, а також враховуючи заявлений позивачем період нарахування спірної компенсаційної виплати - з 30 січня 2024 року по 20 березня 2025 року, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленої до стягнення Товариством суми процентів річних. У зв`язку з цим, ця позовна вимога задоволенню не підлягає.

Інші доводи, на які посилалися сторони під час розгляду даної справи, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги, як необґрунтовані й такі, що не спростовують висновків суду щодо часткового задоволення позову.

За змістом статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Частиною 1 статті 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, позов Товариства підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з підпунктом 1 пункту 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" станом на 1 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі становив 3 028,00 грн.

При цьому, відповідно до частини 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі, - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Відтак, за чинним законодавством позивач мав сплатити за подання через систему "Електронний суд" до суду цієї позовної заяви судовий збір у розмірі 23 210,96 грн (1 934 246,80 х 1,5% х 0,8).

Судом встановлено, що при зверненні з даним позовом Товариство сплатило 23 537,20,00 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжної інструкції від 4 квітня 2025 року № 69 на вищевказану суму.

Частиною 2 статті 7 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що у випадках, установлених, зокрема, пунктом 1 частини 1 цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми.

Зважаючи на відсутність у матеріалах справи заяви позивача про повернення йому надмірно сплаченої суми судового збору, суд позбавлений можливості вирішити вказане питання по суті на час прийняття даного рішення.

Відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 18 856,59 грн судового збору.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Міністерства оборони України (03168, місто Київ, проспект Повітряних Сил, будинок 6; ідентифікаційний код 00034022) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Локал Стейт" (79018, місто Львів, вулиця Героїв УПА, будинок 72, корпус 1; ідентифікаційний код 42807928) 1 571 341 (один мільйон п`ятсот сімдесят одну тисячу триста сорок одну) грн 76 коп. інфляційних втрат та 18 856 (вісімнадцять тисяч вісімсот п`ятдесят шість) грн 59 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного тексту рішення 25 серпня 2025 року.

Суддя Є.В. Павленко