ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" серпня 2025 р.м. ХарківСправа № 922/2212/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Адвокатська компанія "ЗАКОН І ДОВІРА", м. Дніпро
до Фізичної особи ОСОБА_1, м.Харків (адреса: АДРЕСА_1 )
про стягнення 165065,07 грн
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

25.06.2025 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Адвокатська компанія "ЗАКОН І ДОВІРА" звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Фізичної особи ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Договором постачання електричної енергії споживачу №265/НР/ЖОЕ від 12.04.2021 року в розмірі 165065,07 грн, з яких: 60268,24 грн - сума основного боргу; 27905,03 грн - інфляційне збільшення; 71101,10 грн - штрафні санкції; 5790,70 грн - 3% річних.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Фізична особа підприємець ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 27.06.2023 року припинив свою підприємницьку діяльність на підставі власного рішення, про що свідчить запис №003074143.

Враховуючи дані обставини, 25.06.2025 року з метою встановлення місцезнаходження відповідача відповідно до ч.8 ст.176 ГПК України по справі №922/2212/25 судом було здійснено запит до Єдиного державного демографічного реєстру, з відповіді на якого вбачається, що за вказаними параметрами особу не знайдено.

25.06.2025 року судом було направлено запит до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області з метою встановлення місцезнаходження відповідача.

30.06.2025 року від Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на адресу суду надійшла відповідь на запит щодо місцезнаходження відповідача (вх.№15388).

З відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань судом встановлено, що 27.06.2023 року відповідачем припинена підприємницька діяльність як фізичної особи-підприємця, на підставі власного рішення, про що був внесений відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Частиною 9 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" передбачено, що фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Суд зазначає, що статей 51, 52, 598-609 Цивільного кодексу України, статей 202-208 Господарського кодексу України, частини 9 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю усім своїм майном.

Дана правова позиція також викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 року у справі № 910/8729/18.

Отже належність спору до господарської юрисдикції не змінюється, у зв`язку з припиненням підприємницької діяльності відповідача, оскільки правовідносини виникли з його господарської діяльності, зобов`язання за якими у відповідача з втратою його статусу як фізичної особи - підприємця не припинились.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 01.07.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №922/2212/25 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

03.07.2025 року представник позивача надав до суду клопотання про долучення доказів (вх.№15725), в якому просить долучити до матеріалів справи Договір про переуступку права вимоги - купівлі продажу майнових прав та Акт звірки взаєморозрахунків за період 01.01.2021-29.05.2024.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 09.07.2025 року витребувано у Міністерства соціальної політики України відомості щодо перебування на обліку (реєстрації) в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб та місце реєстрації на підконтрольній Україні території щодо фізичної особи ОСОБА_1.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 15.07.2025 року клопотання представника позивача про долучення доказів (вх.№15725 від 03.07.2025) залишено без розгляду.

22.07.2025 року до суду надійшла відповідь від Міністерства соціальної політики України (вх.№16976), з якої вбачається, що у міністерства відсутня інформація щодо ОСОБА_1 .

Згідно з ст.248 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше 60 днів з дня відкриття провадження у справі.

01.07.2025 року судом направлено ухвалу про відкриття провадження у справі рекомендованим листом з повідомленням про вручення на юридичну адресу відповідача, яка зазначена у відомчій інформаційній системі ДМС.

Частиною 5 статті 176 ГПК України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Згідно з ч.4 ст.89 Цивільного кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ст.51 Цивільного кодексу України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

09.07.2025 року ухвала про відкриття провадження у справі була повернута до суду без вручення відповідачу, з відміткою пошти "адресат відсутній за вказаною адресою".

15.07.2025 року судом повторно направлено ухвалу про відкриття провадження у справі рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу відповідача, а саме: АДРЕСА_1.

23.07.2025 року ухвала про відкриття провадження у справі була повернута до суду без вручення відповідачу, з відміткою пошти "адресат відсутній за вказаною адресою".

Згідно з п.5 ч.6 ст.242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

У разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто, повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Сам лише факт неотримання кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд, у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу (постанова Верховного Суду від 25.06.2018 у справі №904/9904/17).

Тобто, неотримання поштової кореспонденції в точці видачі є наслідком свідомого діяння (бездіяльності) відповідача щодо належного отримання листа, тобто є його власною волею.

Поряд з цим, суд зазначає, що відповідно до частин 3, 7 статті 120 ГПК України, виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Сам лише факт не отримання відповідачем кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та, яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач належним чином повідомлений про розгляд даної справи.

Відзив на позов відповідачем до суду надано не було.

Згідно з ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка ратифікована Україною 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Згідно з ч.4 ст.13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.2 ст.178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

При цьому, за висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Фізична особа підприємець ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 27.06.2023 року припинив свою підприємницьку діяльність на підставі власного рішення, про що свідчить запис №003074143.

Відповідно до частини першої статті 58 Господарського кодексу України (далі -ГК України) суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом.

Частиною першою статті 128 ГК України визначено, що громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За положеннями статті 51 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" передбачено, що Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - це єдина державна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадські формування, що не мають статусу юридичної особи.

Фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою (частина 9 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань").

Отже з 27.06.2023 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 втратив статус підприємця.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, статті 4 Закону України від 15.05.2003 року № 755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" у випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном (Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.02.2019 у справі № 910/8729/18 та в постанові Господарського суду Харківської області по справі № 922/1482/23).

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, в процесі здійснення господарської діяльності, як фізичної особи-підприємця, 12.04.2021 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕК "ЕНОЛЛ" укладено Договір № 265/НР/ЖОЕ про постачання електричної енергії споживачу (далі - Договір).

Відповідно до пункту 2.1. Договору за цим Договором Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору.

Початком постачання електричної енергії Споживачу є дата, зазначена в заяві - приєднанні, яка є додатком 1 до цього Договору (пункт 3.1 Договору).

Згідно з пунктами 5.1, 5.2 Договору Споживач розраховується з Постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з обраною Споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 2 до цього Договору.

Спосіб визначення ціни (тарифу) електричної енергії зазначається в комерційній пропозиції Постачальника. Для одного об`єкта споживання (площадки вимірювання) застосовується один спосіб визначення ціни електричної енергії.

Пунктами 5.5 - 5.7 Договору також встановлено, що розрахунковим періодом за цим Договором є календарний місяць. Розрахунки Споживача за цим Договором здійснюються на поточний рахунок із спеціальним режимом використання. При цьому, Споживач не обмежується у праві здійснювати оплату за цим Договором через банківську платіжну систему, он-лайн переказ, поштовий переказ, внесення готівки через касу Постачальника та в інший не заборонений законодавством спосіб.

Оплата вартості електричної енергії за цим Договором здійснюється Споживачем виключно шляхом перерахування коштів на спецрахунок Постачальника. Оплата вважається здійсненою після того, як на спецрахунок Постачальника надійшла вся сума коштів, що підлягає сплаті за куповану електричну енергію відповідно до умов цього Договору. Спецрахунок Постачальника зазначається у платіжних документах Постачальника, у тому числі у разі його зміни.

Оплата рахунка Постачальника за цим Договором має бути здійснена Споживачем у строк, визначений у рахунку, який не може бути меншим 5 (п`яти) робочих днів з моменту отримання його Споживачем, або протягом 5 (п`яти) робочих днів від дати, зазначеної у комерційній пропозиції, щодо оплати рахунку, оформленого Споживачем.

У відповідності до умов п. 5.8 Договору 1 у разі порушення Споживачем строків оплати за цим Договором, Постачальник має право вимагати сплату пені. Пеня нараховується за кожен день прострочення оплати.

Споживач сплачує за вимогою Постачальника пеню у розмірі, що визначається цим Договором та зазначається в комерційній пропозиції, яка є Додатком 2 до цього Договору.

Згідно з пунктом 6.2. Договору Споживач зобов`язується забезпечувати своєчасну та повну оплату спожитої електричної енергії згідно з умовами цього Договору.

Відповідно до положень Комерційної пропозиції, які містяться в Додатку № 2 до Договору оплата здійснюється плановими платежами за графіком:

- до 22 числа розрахункового періоду - 50% від орієнтованої вартості замовленого обсягу електричної енергії у розрахунковому періоді;

- до 02 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом - 50% від вартості замовленого обсягу електричної енергії у розрахунковому періоді;

- остаточний розрахунок за фактично спожитий обсяг електроенергії - до 11 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, на підставі рахунку виставленого Постачальником.

Фактично спожитий обсяг електроенергії у кожному розрахунковому періоді визначається по даним приладів обліку та фіксується у Акті прийому-передачі електроенергії.

Розділом «Термін (строк) виставлення рахунку за електроенергію» Додатку №2 до Договору встановлено, що рахунки за електроенергію направляються на електронну пошту Споживача, вказану у заяві-приєднанні.

У Додатку №1 до Договору - «Заява-приєднання до договору про постачання електричної енергії споживачу» від 12 листопада 2019 року відповідач зазначив електронну пошту.

Розділом «Термін (строк) оплати рахунку за електроенергію» Комерційної пропозиції (Додаток №2 до Договору) встановлено, що строк оплати рахунку становить не більше 5 (п`яти) робочих днів з моменту отримання, але не пізніше строків, встановлених у графіку планових платежів.

У відповідності до умов Комерційної пропозиції (аркуш 2 пропозиції), Розділ «Розмір пені за порушення строку оплати або штраф» визначено, що при порушення Споживачем термінів оплати за електричну енергію згідно даної комерційної пропозиції, Споживач зобов`язаний сплатити Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення.

Як зазначає позивач, на виконання умов Договору ТОВ "ЕК "ЕНОЛЛ" з 12.04.2021 року по 31.03.2022 року здійснило постачання електричної енергії для ФОП ОСОБА_1 В свою чергу ФОП ОСОБА_1 не здійснив оплату отриманої та спожитої у відповідності до умов Договору електричної енергії. Внаслідок невиконання договірних зобов`язань щодо оплати спожитої електричної енергії, станом на 13.06.2025 у ФОП ОСОБА_1 існує заборгованість за Договором №265/НР/ЖОЕ про постачання електричної енергії споживачу від 12.04.2021 року в сумі 60268,24 грн.

Надалі, як зазначено позивачем в позовній заяві, 20.03.2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕК "Енолл" (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Адвокатська компанія "Закон і довіра" (новий кредитор, позивач) укладено договір купівлі-продажу майнового права - права вимоги за вищевказаним Договором №20/03 про постачання електричної енергії споживачу, з усіма укладеними до нього додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін, та доповненнями до договорів, що є їх невід`ємними частинами, на підставі чого позивач став кредитором за заборгованістю ФОП ОСОБА_1

Позивач стверджує, що за цим Договором Новий кредитор (ТОВ "Адвокатська компанія "Закон і довіра") повністю одержало право замість Первісного кредитора (ТОВ «ЕК «ЕНОЛЛ») вимагати від Боржника (ФОП ОСОБА_1) належного виконання грошових зобов`язань у сумі 60268,24 грн (шістдесят тисяч двісті шістдесят вісім гривень 24 копійок) на підставі договору про постачання електричної енергії споживачу і пред`явити їх до сплати Боржнику.

Листом від 26.03.2025 позивач повідомив відповідача про набуття права вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 60268,24 грн та просив сплатити заборгованість.

Також, 26.03.2025 року позивач направив на адресу відповідача претензію про сплату заборгованості за договором №265/НР/ЖОЕ від 12.04.2021 року в розмірі 60268,24грн.

Оскільки відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, позивач на суму основного боргу здійснив нарахування пені, інфляційних втрат та 3 % річних.

Позивач звернувся до суду про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 165065,07 грн, з яких: 60268,24 грн - сума основного боргу; 27905,03 грн - інфляційне збільшення; 71101,10 грн - пеня; 5790,70 грн - 3% річних.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.175 Господарського кодексу України (далі - ГК України) майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 4 Закону України Про ринок електричної енергії учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Універсальні послуги надаються постачальником таких послуг виключно побутовим та малим не побутовим споживачам (ч.1 ст.63 вказаного Закону).

Згідно з ст. 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Окремим видом договору енергопостачання є договір про постачання електричної енергії споживачу.

Відповідно до ст.714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Статтею 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до чч.1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Частинами 6, 7 статті 276 ГК України визначено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що в процесі здійснення господарської діяльності, як фізичної особи-підприємця, 12.04.2021 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕК "ЕНОЛЛ" укладено Договір № 265/НР/ЖОЕ про постачання електричної енергії споживачу. На виконання умов Договору ТОВ "ЕК "ЕНОЛЛ" з 12.04.2021 року по 31.03.2022 року здійснило постачання електричної енергії для ФОП ОСОБА_1, станом на 13.06.2025 у ФОП ОСОБА_1 існує заборгованість за Договором № 265/НР/ЖОЕ про постачання електричної енергії споживачу від 12.04.2021 року в сумі 60268,24 грн.

Таким чином, правовідносини за договором № 265/НР/ЖОЕ виникли між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕК "ЕНОЛЛ".

В той час, з позовною заявою до суду звернувся позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Адвокатська компанія "Закон і довіра".

Як вже зазначалось судом, позивач в позовній заяві стверджує, що 20.03.2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕК "Енолл" (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Адвокатська компанія "Закон і довіра" (новий кредитор, позивач) укладено договір купівлі-продажу майнового права - права вимоги за вищевказаним Договором про постачання електричної енергії споживачу, з усіма укладеними до нього додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін, та доповненнями до договорів, що є їх невід`ємними частинами і став кредитором за заборгованістю ФОП ОСОБА_1

Проте, разом з позовною заявою позивачем не було надано договору купівлі-продажу майнового права - права вимоги за договором №20/03 від 20.03.2025 року.

03.07.2025 року представник позивача надав до суду клопотання про долучення доказів (вх.№15725), в якому просить долучити до матеріалів справи Договір про переуступку права вимоги - купівлі продажу майнових прав та Акт звірки взаєморозрахунків за період 01.01.2021-29.05.2024.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 15.07.2025 року клопотання представника позивача про долучення доказів (вх.№15725 від 03.07.2025) залишено без розгляду.

В ухвалі судом зазначалось, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

Відповідно чч.1,3 ст.119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, без повідомлення учасників справи.

Разом з цим, суд зазначав, що позивач із заявою про поновлення процесуального строку на подання доказів до суду не звертався, заявником також не обґрунтовано неможливість подання доказів у вказаний строк з причин, що не залежали від нього.

Подібний висновок викладений у постанові СхАГС від 12.05.2025 року у справі №922/4193/24. При цьому суд враховує, що у даній категорії спорів рішення апеляційних судів є остаточними та не підлягають оскарженню.

На підставі викладеного, клопотання про долучення доказів (вх.№15725 від 03.07.2025) подано позивачем поза межами строку, встановленого законом, а тому судом ухвалою від 15.07.2025 року залишено без розгляду.

Враховуючи вищезазначене, матеріали справи не містять будь-яких доказів переходу права вимоги від ТОВ "ЕК "Енолл" до ТОВ "Адвокатська компанія "Закон і довіра" за спірним договором № 265/НР/ЖОЕ, який укладений між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕК "ЕНОЛЛ".

Враховуючи вищенаведене, судом не встановлено, а позивачем не доведено суду наявності порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача у справі, які підлягали б захисту внаслідок невиконання договору № 265/НР/ЖОЕ, який укладений між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕК "ЕНОЛЛ".

Відповідно до статей 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Порушенням права вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

За відсутності або недоведеності факту наявності у особи певного суб`єктивного права унеможливлюється твердження про можливе порушення такого права третіми особами.

Враховуючи наведене, позивач не довів суду, що саме він є тією особою, яка вправі вимагати усунення будь-яких порушень прав за спірним договором №265/НР/ЖОЕ.

Відсутність або недоведеність факту наявності права та факту порушення цього права відповідачем або одночасно відповідачами унеможливлює надання відповідного примусового захисту.

При цьому, відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (вказана правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19).

Окрім цього, у названих постановах Верховного Суду також відзначено, що у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивач не довів наявності у нього права вимоги до відповідача, а також наявності порушення відповідачем його прав. За відсутності порушеного права чи охоронюваного законом інтересу позов не підлягає задоволенню.

Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до усталеної практики Європейського суду з прав людини, слід зазначити, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу (Ruiz-Mateos v. Spain, Рішення від 23 червня 1993р.).

Більш того принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог ст.7 ГПК України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За правилами ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

За приписами ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судових рішеннях у справі, питання вичерпності висновків судів, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відтак, зважаючи на встановлені у справі обставини, враховуючи наведені норми чинного законодавства та правові позиції Верховного Суду, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення його прав чи охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст.129 ГПК України витрати з оплати судового збору покладаються на позивача, у зв`язку з відмовою в позові.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 2, 5, 7, 11, 13, 14, 15, 42, 46, 73, 74, 76-79, 80, 86, 113, 119, 129, 238, 240, 247, 251, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення Господарського суду Харківської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги в порядку, встановленому статтями 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "26" серпня 2025 р.

Суддя К.В. Аріт