ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" серпня 2025 р. Справа№ 911/49/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Майданевича А.Г.

Ткаченка Б.О.

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін

апеляційну скаргу Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль»

на рішення Господарського суду Київської області від 24.03.2025

у справі № 911/49/25 (суддя Антонова В.М.)

за позовом Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця»

за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях

про стягнення 9 315, 34 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду

Державне підприємство «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях про стягнення 9 315,34 грн, з яких: 3 320,67 грн основний борг, 3 938,34 грн пеня, 360,83 грн 3% річних та 1 695,50 грн інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свого грошового зобов`язання за договором оренди №2245 індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності від 18.04.2019, в частині повної та своєчасної оплати орендної плати.

Рішенням Господарського суду Київської області від 24.03.2025 у справі № 911/49/25 позов Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» до Акціонерного товариства «Українська залізниця», за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях про стягнення 9 315, 34грн задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» 3 320 грн 67 коп. основного боргу, 360 грн 83 коп. 3% річних, 1 695 грн 50 коп. інфляційних втрат та 1 398 грн 26 коп. судового збору. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що позивачем заявлено до стягнення пеню нараховану за загальний період 16.04.2021 по 03.12.2024, тобто після припинення дії договору (06.04.2021), яким було погоджено договірну санкцію (пеню), позовні вимоги про стягнення пені за вказаний період є безпідставними та неправомірними, а тому задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із рішенням, Державне підприємство «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» звернулось до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 24.03.2025 у справі № 911/49/25 скасувати в частині відмови у задоволенні 3 938,34 грн пені та ухвалити в цій частині нове рішення, яким: стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Пасажирська компанія» Акціонерне товариство «Українська залізниця» на користь Державного підприємства Міжнародний аеропорт Бориспіль 3 938,34 грн пені. Стягнути із ПрАТ «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» на користь ДП МА «Бориспіль» судові витрати.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Позивач вважає рішення суду першої інстанції в частині не задоволення до стягнення пені в сумі 3 938,34 грн, ухваленим судом із порушенням норм процесуального та внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, також, суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи.

Скаржник вказує на те, що п. 3.10 договору, сторони погодили, що закінчення строку дії (розірвання) договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, ураховуючи санкції, до державного бюджету та балансоутримувачу.

Таким чином, сторони під час дії договору погодили умови, які поширюються на відносини і після закінчення дії договору з метою запобігання уникнення сплати та відповідальності за не сплату орендної плати.

Також, скаржник зазначає, що враховуючи, що у відповідача наявна заборгованість перед позивачем та відповідач безпідставно відмовлявся сплачувати орендну плату, що встановлено судом під час розгляду даної справи у суді першої інстанції - до останнього необхідно застосувати санкції (пеню).

Позивач зазначає, що умовами п. 3.7 договору сторони чітко визначили та погодили момент до якого має бути нарахована пеня, а саме «за кожний день прострочення перерахування орендної плати». Дана подія є чіткою межею, яку можна зафіксувати та встановити (тобто до дня оплати). В разі не застосування положень п.3.7 Договору відбудеться нівелювання волевиявлення Сторін, що були викладені та погодженні у Договорі.

Таким чином, суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив обставини справи, а саме умови п.3.10 договору, де сторони погодили застосування санкцій і після закінчення дії договору. Також, позивач зазначає, що спірним періодом даної справи є період: березень 2021 - квітень 2021 (по 06.04.2021) (далі - Спірний період). Відповідно до Постанови КМУ від 11.03.2020р. №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на усій території України починаючи з 12.03.2020р. було встановлено карантин. Постановою КМУ від 27.06.2023р. №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінений карантин на всій території України з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023. Таким чином, карантин тривав на території України з 11.03.2020р. по 30.06.2023р. Тобто, спірний період у даній справі перебував під дією карантину.

Узагальнені доводи відповіді на апеляційну скаргу

Відповідачем не надано відзив на апеляційну скаргу, що, в свою чергу, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 911/49/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на рішення Господарського суду Київської області від 24.03.2025 у справі № 911/49/25. Призначено до розгляду апеляційну скаргу Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на рішення Господарського суду Київської області від 24.03.2025 у справі № 911/49/25 у порядку письмового провадження без повідомлення учасників. Витребувано у Господарського суду Київської області матеріали справи № 911/49/25.

30.04.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 911/49/25.

Враховуючи викладене, воєнний стан в Україні та обмеження, спричинені цим станом, систематичні оголошення сигналу повітряної тривоги, враховуючи тимчасові непрацездатності суддів, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа № 911/49/24 розглядалась протягом розумного строку.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

18.04.2019 між третьою особою (далі орендодавець) та відповідачем (далі орендар) укладено договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності №2245 (далі договір), відповідно до п.1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно частину приміщення №2 на 1-му поверсі пасажирського терміналу «D» (інв. №47578) загальною площею 4,0 кв. м (далі майно), що розміщене за адресою: Київська область, м. Бориспіль, Аеропорт та перебуває на балансі позивача (далі балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість станом на 30.11.2018 і становить за незалежною оцінкою 385 950, 00 грн (триста вісімдесят п`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят гривень 00 коп.) без врахування ПДВ.

Згідно із п.1.2. договору майно передається в оренду з метою розміщення квиткової каси для продажу проїзних документів у залізничному внутрішньому та міжнародному сполученнях.

Пунктом 2.1. договору погоджено, що орендар вступає в строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передавання майна.

У пункті 3.1. договору сторони погодили, що орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786, і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку листопад 2018 року 4 824, 37 грн (чотири тисячі вісімсот двадцять чотири грн 37 коп.).

Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством (п.3.2. договору).

Відповідно до п.3.3. договору орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Оперативна інформація про індекси інфляції розміщується на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики.

Згідно із п.3.6. договору орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу в співвідношенні 70% до 30% щомісяця не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до пропорцій розподілу, установлених Методикою розрахунку і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Пунктом 3.7. договору встановлено, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу в визначеному пунктом 3.6. співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення перерахування орендної плати.

Відповідно до п.10.10. договору в разі припинення або розірвання цього договору майно протягом трьох робочих днів орендар повертає балансоутримувачу (або юридичній особі, яку вкаже орендодавець).

У пункті 10.11. договору сторони погодили, що майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акта приймання-передавання. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на орендаря.

Цей договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 18.04.2019 до 17.03.2022 (п.10.1. договору).

18.04.2019 третьою особою, позивачем та відповідачем підписано акт приймання-передачі орендованого майна (додаток №2 до договору), відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове користування майно частину приміщення №2 на 1-му поверсі пасажирського терміналу «D» (інв. №47578) загальною площею 4,0 кв. м, що розміщене за адресою: Київська область, м. Бориспіль, Аеропорт та перебуває на балансі позивача.

У зв`язку із припиненням договору оренди 06.04.2021 позивачем та відповідачем укладено акт повернення з оренди нерухомого індивідуального визначеного майна, що належить до державної власності, відповідно до якого датою припинення договору оренди є 06.04.2021 та орендар передає, балансоутримувач приймає із строкового платного користування нерухоме майно, що належить до державної власності, а саме частину приміщення №2 на 1-му поверсі пасажирського терміналу «D» (інв. №47578) загальною площею 4,0 кв. м, що розміщене за адресою: Київська область, м. Бориспіль, Аеропорт.

Також сторонами підписано анкету про стан майна і розрахунків за договором (додаток до вказаного акта), відповідно до якої, станом на 06.04.2021 позивачу підлягає сплаті 13 296, 57 грн орендної плати (без урахування суми орендної плати за березень 2021 року та з 01.04.2021 по 06.04.2021).

Позивачем складено акти приймання-здачі виконаних послуг згідно з договором за період березня - квітень 2021 року на загальну суму 7 969, 61 грн (з ПДВ), а саме: від 31.03.2021 на суму 6 633, 60 грн, від 30.04.2021 на суму 6 680, 04 грн та від 29.06.2021 на суму -5 344, 03 грн.

Відповідно до вказаних актів сума до сплати позивачу 30% складає 3 320, 67 грн, а саме 2 764, 00 грн (акт від 31.03.2021), 2 783, 35 грн (акт від 30.04.2021) та -2 226, 68 грн (акт від 29.06.2021).

Для внесення орендної плати за період березня - квітень 2021 року, позивачем було виставлено відповідачу рахунки-фактури на загальну суму 7 969, 61 грн (з ПДВ), а саме: №76/920 від 31.03.2021 на суму 6 633, 60 грн, №76/1140 від 30.04.2021 на суму 6 680, 04 грн та №76/1532 ввід 29.06.2021 на суму -5 344, 03 грн, відповідно до яких сума до сплати позивачу 30% складає 3 320, 67 грн.

23.07.2024 позивачем на адресу відповідача направлено претензію за вих..№35-28/5-89 від 17.07.2024, в якій просив сплатити заборгованість з орендної плати за договором в розмірі 3 320, 67 грн у місячний строк з моменту отримання вказаної претензії. Претензія отримана відповідачем 31.07.2024, що підтверджується трекінгом поштового відправлення №393

Відповідач надав позивачу відповідь на вказану претензію за вих.№01-16/5Е-9 від 09.08.2024, у якій зазначив, що не згоден із вимогою позивача, оскільки претензія не містить доказів, що підтверджують обставини на підставі яких її пред`явлено.

У подальшому розглянувши вказану відповідь 12.09.2024 позивачем на адресу відповідача направлено лист за вих.№35-22-223 від 10.09.2024, у якому зокрема просив сплатити заборгованість з орендної плати за договором в розмірі 3 320, 67 грн, також до вказаного листа позивачем долучено акти приймання-здачі виконаних послуг згідно з договором: від 31.03.2021, від 30.04.2021, від 29.06.2021 та рахунки-фактури №76/920 від 31.03.2021, №76/1140 від 30.04.2021 та №76/1532 ввід 29.06.2021.

Вказана відповідь з додатками отримана відповідачем 18.09.2024, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №966.

Відповідач у відповідь на вказаний вище лист повідомив позивача листом за вих.№ПК-07/2323 від 24.10.2024, що не погоджується з вимогами позивача, оскільки заборгованість не знайшла свого підтвердження.

Спір у даній справі виник з підстав неналежного виконання відповідачем свого грошового зобов`язання за договором, у частині своєчасної та повної оплати орендної плати, з огляду на що, позивач просить суд стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 3 320,67 грн, 3 938,34 грн пені, 360,83 грн 3% річних та 1 695,50 грн інфляційних втрат.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення рішення Господарського суду Київської області від 24.03.2025 у справі № 911/49/25 оскаржується в частині відмови у стягненні з відповідача 3 938,34 грн пені, а тому враховуючи вимоги частини 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Також в ч. 1 ст. 193 ГК України передбачено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а згідно зі статтею 530 ЦК України - у встановлений строк.

Згідно з частиною 1 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання. Частина 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачає, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Судом першої інстанції встановлено, із чим погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, 06.04.2021 сторони підписали акт повернення з оренди, яким зафіксовано припинення договору оренди №2245 від 18.04.2019. З цієї дати припинено правовідносини оренди, що є підставою для застосування положень ст. 291 ГК України та ст. 825 ЦК України щодо наслідків припинення договору.

Разом з тим, п. 3.10 договору передбачає, що закінчення строку дії договору не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість з урахуванням санкцій. Даний пункт визначає лише загальний обов`язок погасити борг, але не створює нових договірних зобов`язань щодо пені після припинення договору, якщо інше прямо не передбачено.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ була передбачена п. 3.7 договору саме за кожний день прострочення перерахування орендної плати під час його дії. Оскільки після 06.04.2021 договірні правовідносини оренди припинилися, підстава для нарахування пені за його умовами відпала, і вимоги позивача у цій частині є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що умови п. 3.10 поширюються на період після закінчення договору і дозволяють нарахування пені, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки п. 3.10 не змінює строку дії відповідальності, передбаченої п. 3.7, і не передбачає безстрокового нарахування пені після припинення зобов`язань.

Щодо посилання скаржника на дію карантину COVID-19 як на обставину, яка нібито впливає на можливість нарахування пені, суд зазначає, що постанови КМУ, якими встановлювався карантин, не змінювали правової природи зобов`язань сторін та не скасовували правил щодо припинення нарахування договірних санкцій після закінчення строку дії договору. Водночас ч. 6 ст. 232 ГК України прямо обмежує період нарахування штрафних санкцій, якщо інше не встановлено договором, чого в даному випадку не вбачається.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у стягненні пені за період після 06.04.2021, оскільки відсутні правові підстави для її нарахування, і наведені апеляційною скаргою аргументи не спростовують цього висновку.

Також колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про те, що строк дії договору та строк виконання зобов`язання за договором не є тотожними, а закінчення строку дії договору не є підставою припинення зобов`язань за договором, зокрема, в частині сплати орендних платежів, однак відсутні підстави для нарахування пені поза межами строку дії договору оренди за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке сталося під час дії цього договору.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду з огляду на встановлені обставини справи, погоджується із висновком господарського суду про обмеження періоду нарахування пені датою припинення договору, у зв`язку із чим, підстави для зміни чи скасування рішення Господарського суду Київської області від 24.03.2025 у справі № 911/49/24 в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відсутні.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції, враховуючи викладене вище, дійшла висновку про те, що доводи апеляційних скарг не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду Київської області від 24.03.2025 у справі № 911/49/24, наведене місцевим судом мотивування є достатнім для обґрунтування свого рішення за аргументами та доказами, які наявні у матеріалах справи. При цьому, рівень деталізації судом своїх доводів в будь-якому разі не призвів до неправильного вирішення справи, тому підстави для скасування рішення Господарського суду Київської області від 24.03.2025 у справі № 911/49/24 в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відсутні.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає інші посилання скаржника, викладені ним у апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, скаржником не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення прийняте відповідно до вимог процесуального та матеріального права, підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на рішення Господарського суду Київської області від 24.03.2025 у справі № 911/49/25 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду Київської області від 24.03.2025 у справі № 911/49/25 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційних скарг, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржників в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на рішення Господарського суду Київської області від 24.03.2025 у справі № 911/49/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 24.03.2025 у справі № 911/49/25 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Справу № 911/49/25 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді А.Г. Майданевич

Б.О. Ткаченко