ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" серпня 2025 р. м. Київ

Справа № 911/1860/25

Господарський суд Київської області у складі:

cудді Ейвазової А.Р.,

розглянувши у спрощеному провадженні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МСК ТРАНСБУД» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕГРАЛ СІСТЕМС» про стягнення 307 270,43грн, без виклику представників сторін,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «МСК ТРАНСБУД» (далі позивач, ТОВ «МСК Трансбуд») звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕГРАЛ СІСТЕМС» (далі відповідач, ТОВ «Інтеграл Сістемс») про стягнення 307 270,43грн, з яких: 279 247,50грн основний борг; 1 927,96грн 3% річних за період з 11.03.2025 по 02.06.2025; 6 172,76грн втрати від інфляції за період з 11.03.2025 по 30.04.2025; 19 922,21грн пеня за період з 11.03.2025 по 02.06.2025.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язань за договором підряду від 04.02.2025 №04-02-1 в частині оплати виконаних робіт в установлений договором строк (а.с.1-5).

Ухвалою Господарського суду Київської області від 09.06.2025: відкрито провадження у справі за відповідним позовом; вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження; встановлено строки для подання учасниками заяв по суті (а.с.32-33).

Відповідна ухвала доставлена до електронних кабінетів сторін 10.06.2025 о 00:30, що підтверджується довідками про доставку електронного листа (а.с.34-35).

Ухвала суду, як вбачається із змісту п.1 ч.1 ст.232 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), є видом судового рішення.

В силу п.2 ч.6 ст.242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Таким чином, відповідна ухвала вважається врученою сторонам - 10.06.2025.

26.06.2025 (сформовано в системі «Електронний суд» та направлено до суду після закінчення робочого часу суду - 25.06.2025) у строк, встановлений ч.1 ст.251 ГПК України, надійшов відзив на позовну заяву (а.с.36-39).

У відзиві відповідач просить у задоволенні позову в частині стягнення втрат від інфляції, 3% річних, пені відмовити повністю.

При цьому, відповідач визнає факт виконання робіт за договором підряду від 04.02.2025 №04-02-1 позивачем, однак вказує, що є підрядником, а замовником будівництва є НЕК «Укренерго», яка не розрахувалась за виконані роботи. Також відповідач зазначає, що нараховані штрафні санкції є неспівмірними, спричиняють надмірне фінансове навантаження на відповідача, а позивач ухиляється від врегулювання спору шляхом укладення мирової угоди.

Окрім того, у відзиві на позов відповідач заявив клопотання про поновлення строку на його подання.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 27.06.2025 відмовлено у задоволенні клопотання ТОВ «Інтеграл Сістемс», що включено до відзиву (вх.8916/25 від 26.06.2025), про поновлення строку для подання відзиву на позовну заяву (а.с.43-44), оскільки встановлено, що відповідний строк не є пропущеним.

19.08.2025 через систему «Електронний суд» від позивача надійшла заява про збільшення або зменшення/збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач фактично:

- збільшує вимоги в частині втрат від інфляції до 11 737,79грн за період з 11.03.2025 до 19.08.2025, 3% річних - до 3 520,94грн за період з 11.03.2025 до 19.08.2025, а в частині пені до 36 383,04грн за період з 11.03.2025 до 02.07.2025;

- повідомляє про сплату основного боргу у розмірі 50 000грн, у зв`язку з чим вимоги у відповідній частині позивач не підтримує.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 22.08.2025 вказана заява залишена без розгляду в частині збільшення вимог щодо стягнення: втрат від інфляції - до 11 737,79грн за період з 11.03.2025 до 19.08.2025; 3% річних - до 3 520,94грн за період з 11.03.2025 до 19.08.2025; пені до 36 383,04грн за період з 11.03.2025 до 02.07.2025.

У встановлені судом строки від позивача та відповідача відповідь на відзив та заперечення не надходили; клопотань про продовження строків подання відповідних заяв по суті, які встановлені судом, сторони не подавали.

Граничний строк розгляду відповідної справи, визначений ч.1 ст.248 ГПК України, сплив.

Дослідивши зібрані у справі докази, суд встановив наступні обставини.

04.02.2025 між ТОВ «Інтеграл Сістемс» (далі - замовник) та ТОВ «МСК Трансбуд» (далі - підрядник) укладено договір підряду №04-02-1 (далі договір; а.с.9-13).

Відповідно до п.1.1 договору в порядку та на умовах, визначених договором, підрядник зобов`язується виконати роботи із будівництва колії під трансформатор з рейки Р65, а замовник - прийняти роботи та оплатити їх у відповідності до умов договору.

Згідно п.п.3.1,3.2 договору: підрядник зобов`язаний приступити до виконання робіт протягом 3 робочих днів з моменту зарахування на рахунок постачальника попередньої оплати, якщо інше не зазначено у специфікації; строк виконання робіт - 5 робочих днів з моменту того, як підрядник приступив до виконання робіт, якщо інший строк не зазначено у специфікаціях до договору.

Ціна договору складає 558 495грн з ПДВ (п.4.1 договору). Порядок розрахунків визначений п.4.1 договору: 50% попередня оплата від вартості, зазначеної у п.4.1 договору, що здійснюється протягом 3 робочих днів на підставі виставленого рахунку; решта 50% оплати - протягом 3 робочих днів по факту виконання підрядником та прийняття замовником робіт відповідно до акту приймання-передачі робіт.

Замовник, як визначено п.5.1 договору, зобов`язаний, зокрема, сплатити підряднику вартість робіт у порядку та на умовах, визначених договором. На підрядника ж покладений один із обов`язків, установлений п.5.2 договору, виконати роботи в порядку та на умовах визначених договором, дотримуватися технологічного процесу з метою отримання високої якості робіт.

Передача виконаних робіт підрядником і приймання їх замовником оформлюється актом приймання-передачі робіт або видатковою накладною; днем отримання результатів виконаних робіт вважається день підписання сторонами акту приймання-передачі робіт або видаткової накладної; акт приймання-передачі робіт може підписуватися сторонами на частину робіт (п.6.1 договору).

Згідно п.7.3 договору: за прострочення у здійсненні будь-яких розрахунків замовник сплачує підряднику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення, від суми заборгованості, за кожен день такого прострочення; при цьому пеня нараховується за весь період прострочення - з моменту його початку і до повного виконання замовником своїх зобов`язань.

Договір набирає чинності з дати його підписання обома сторонами і в усякому разі діє до 31.12.2025, а у разі невиконання сторонами своїх зобов`язань в зазначений термін - до їх повного виконання (п.11.1 договору).

Для оплати робіт позивач виставив відповідачу рахунок від 04.02.2025 №306 на суму 558 495грн (а.с.15).

Відповідач перерахував позивачу 279 247,50грн, що становить 50% від загальної ціни договору, що підтверджується інформаційним повідомленням про зарахування коштів від 05.02.2025 №1874, у якому у графі «призначення платежу» є посилання на відповідний договір (а.с.16).

Виконання зобов`язань з будівництва колії під трансформатор з рейки Р65 підтверджується актом надання послуг від 05.03.2025 №30 на суму 558 495грн, який підписаний сторонами та містить посилання на вказаний договір (а.с.14). У акті відповідач підтвердив відсутність претензій щодо строку, об`єму та якості виконаних позивачем робіт.

Відповідно до претензії від 29.04.2025 б/н позивач вимагав від відповідача сплатити борг за виконанні роботи у розмірі 279 247,50грн (а.с.17-18).

На підтвердження направлення вказаної претензії відповідачу надано: поштову накладну №783; опис вкладення до відправлень, прийнятого за такою накладною; фіскальний чек від 29.04.2025 щодо оплати послуг пересилання відправлення (а.с.19).

Відповідне відправлення вручено відповідачу 02.05.2025, як вбачається з інформації з офіційного вебсайту АТ «Укрпошта» (а.с.20), що підтвердив відповідач у відзиві (а.с.38).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджував, що виконані роботи оплачені відповідачем лише частково, а борг на момент подання позовної заяви склав 279247,50грн.

Після подання позовної заяви відповідач в рахунок оплати виконаних робіт перерахував позивачу 50 000грн, що підтверджується інформаційним повідомленням про зарахування коштів від 03.07.2025 №2658.

В силу п.2 ч.1 ст.231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Оскільки спір у відповідній частині між сторонами вичерпано, що підтверджується заявою відповідача від 19.08.2025, провадження у справі в частині стягнення 50 000грн основного боргу підлягає закриттю.

Предметом спору в даній справі є наявність у відповідача обов`язку перед позивачем розрахуватись за виконані роботи, а також застосування до нього відповідальності, встановленої договором та чинним законодавством, за порушення відповідного зобов`язання.

Заявлені вимоги є мотивованими з наступних підстав.

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань в силу ст.ст.173, 174, ч.1 ст.175 ГК України.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК України) з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ч.1 ст.175 ГК України.

Згідно ч.1 ст.193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; при цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, як установлено ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Посилання позивача у поданій позовній заяви на норми, що регулюють відносини, що виникають з договору про надання послуг, помилкові, оскільки правова природа укладеного договору інша.

Враховуючи зміст зобов`язань за договором, склад його сторін, зміст прав та обов`язків його сторін, мету укладення, відповідний договір за своєю правовою природою є договором підряду, а не договором надання послуг, оскільки результатом виконання робіт за договором є матеріалізований результат виготовлення нового об`єкту, а саме колії під трансформатор з рейки Р65.

В силу ч.2 ст.317 ЦК України загальні умови договорів підряду визначаються відповідно до положень ЦК України про договір підряду, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Так, відповідно до ч.1 ст.837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Частиною 2 цієї статі унормовано, що договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Згідно ч.1 ст.839 ЦК України підрядник зобов`язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст.853 ЦК України визначено, що замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові; якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Як встановлено ч.1 ст.854 ЦК України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. Частино 2 цієї статті визначено, що підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором.

Сторони передбачили авансовий платіж у розмірі 50% від загальної ціни договору та визначили, що інша частина оплати за роботи здійснюватиметься відповідачем за фактом виконання робіт та прийняття їх замовником.

Підписавши акт надання послуг, складання якого передбачено п.6.1 договору на підтвердження факту виконання робіт та прийняття їх, відповідач не надав заперечень щодо обсягу та вартості виконаних робіт, а тому, в силу ч.2 ст.853 ЦК України, такі роботи за договором вважаються прийнятими, а у відповідача - замовника робіт, виник обов`язок оплатити другу частину платежу за такі роботи у строк, встановлений п.4.2 договору.

Отже, враховуючи строк оплати робіт, визначений п.4.2 договору, відповідач мав виконати свій обов`язок щодо остаточного розрахунку за виконані роботи за договором до 10.03.2025 (включно).

Частиною 1 ст.612 ЦК України установлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В силу ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Оскільки відповідач не надав доказів повної оплати робіт за договором, а строк виконання відповідного зобов`язання, визначений п.4.2 договору, настав, суд вважає заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача 229 247,50грн (279 247,50-50 000) основного боргу за виконані роботи обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Крім того позивачем заявлено вимоги щодо стягнення з відповідача 1 927,96грн 3% річних за період з 11.03.2025 по 02.06.2025, а також 6 172,76грн втрат від інфляції за період з 11.03.2025 по 30.04.2025.

За загальним правилом, визначеним ч.1 ст.614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, у відповідності з ч.1 ст.617 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Однак, як установлено ч.1 ст.625 ЦК України, яка є спеціальною, оскільки порушене відповідачем зобов`язання є грошовим, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Отже, посилання відповідача на відсутність його вини у не виконанні зобов`язань за договором, не змінює висновку суду про те, що відповідач, який порушив грошове зобов`язання, має нести за це відповідальність навіть за відсутності вини.

Посилання відповідача на невиконання замовником будівництва зобов`язань з оплати перед ним як генеральним підрядником, що позбавляє відповідача, як він стверджує, можливості розрахуватись перед позивачем не доведено відповідачем шляхом надання доказів, як і наявність правовідносин з відповідною особою щодо будівництва, які пов`язані із роботами за договором, що уклали сторони у справі.

Окрім того, в силу ч.1 ст.838 ЦК України, генеральний підрядник відповідає перед субпідрядником за невиконання або неналежне виконання замовником своїх обов`язків за договором підряду, а перед замовником - за порушення субпідрядником свого обов`язку.

Відповідно до ст.617 ЦК України, ч. 2 ст.218 ГК України, відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

В силу ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач допустив порушення зобов`язання з оплати виконаних робіт, вимоги позивача про сплату боргу з урахуванням втрат від інфляції та 3% річних є обґрунтованими.

За розрахунком суду, враховуючи період прострочення, розмір основного боргу, офіційні індекси інфляції, розмір втрат від інфляції за період з 11.03.2025 по 30.04.2025 складає 6 172,76грн, а розмір 3% річних за період з 11.03.2025 по 02.06.2025 1 927,96грн.

Враховуючи, що розрахунок 3% річних та втрат від інфляції є таким, що здійснено позивачем вірно, з урахуванням розміру боргу, періоду прострочення, встановлених індексів інфляції у період прострочення, вимоги у відповідній частині підлягають задоволенню у повному обсязі.

При цьому, суд відхилив посилання відповідача на те, що стягнення втрат від інфляції та процентів є несправедливим та надмірним тягарем.

Так, формулювання ч.2 ст.625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 вказала, зокрема, про те, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання (п.8.38).

Слід зазначити, розмір процентів сторонами не збільшувався, а встановлений у розмірі, визначеному законом (ч.2 ст.625 ЦК України), отже, відсутня очевидна неспівмірність розміру вимог позивача у відповідній частині.

Втрати від інфляції нараховані позивачем на суму боргу та право вимагати їх сплати від боржника передбачено ч.2 ст.625 ЦК України та такі нарахування не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права кредитора отримати грошові кошти з урахуванням втрат, спричинених знеціненням коштів внаслідок інфляційних процесів у державі за весь час прострочення.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 927,96грн - 3% річних та 6 172,76грн втрат від інфляції.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 19 922,21грн пені, яка нарахована за період з 11.03.2025 по 02.06.2025.

Заявлені у відповідній частині вимоги є такими, що підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

В силу ч.1 ст.216, ч.1 ст.218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій, згідно ч. 2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Відповідно до ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Як установлено п.3 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як визначено ч.2 ст.343 ГК України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Аналогічне обмеження щодо розміру пені, що нараховується у зв`язку з несвоєчасним виконання грошового зобов`язання, встановлено також ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Розмір пені, встановлений договором, не перевищує максимального розміру пені відповідно до вищевказаних положень законодавства.

Оскільки відповідач допустив порушення зобов`язань у вигляді прострочення оплати за виконанні роботи, позивач набув права вимагати сплати пені, передбаченої п.7.3 договору.

Перевіривши розрахунок пені, наведений позивачем, суд дійшов висновку про те, що пеня позивачем розрахована вірно: з урахуванням розміру боргу, періоду прострочення, встановлених облікових ставок НБУ.

Разом з тим, суд не вважає, що розмір пені, який підлягає стягненню з відповідача підлягає зменшенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.233 ГК України: у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Крім того, ч.2 ст.233 ГК України установлено, що якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною 3 ст.551 ЦК України установлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд оцінює: чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання; наслідки порушення зобов`язання, відповідність розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінку винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

У вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (ч.3 ст.551 ЦК України, ст.233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер; категорії «значно» та «надмірно», які використовуються в ст.551 ЦК України та в ст.233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (висновок викладений у постановах Верховного Суду від 18.12.2024 у справі №904/21/24, 18.12.2024 у справі №902/517/24, 21.05.2024 у справі №910/10934/23).

Водночас, відповідач не надав жодних доказів у підтвердження обставин, на які він посилається, обґрунтовуючи необхідність зменшення: порушення зобов`язань замовником щодо оплати робіт перед ним як генпідрядником; скрутне фінансове становище, намагання врегулювати спір в позасудовому порядку тощо.

Між тим, в силу ч.ч.1,3,4 ст.74 ГПК України: кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

При цьому, як установлено ч. 3 ст.80 ГПК України, відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Отже, у суду відсутні підстави вважати, що вказані відповідачем обставини дійсно існують і мають бути враховані судом при розгляді вимог про стягнення пені.

З урахуванням зазначеного, заявлені вимоги в частині стягнення пені у розмірі 19922,21грн підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки заявлені вимоги задоволено повністю (без урахування частини вимог, провадження за якими закрито судом), позивачу підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача судовий збір у розмірі /3 087,25грн (229247,50 + 6172,76 + 1927,96+19922,21):100*1,5*0,8 /.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Провадження у даній справі судом закрито в частині основного боргу у розмірі 50000грн, однак, клопотання про повернення судового збору позивачем на момент прийняття рішення не подано, тому відповідне питання судом не розглядається.

У поданій позовній заяві позивач вказував, що попередній розрахунок суми витрат на правничу допомогу складають 50 000 (а.с.4, зворот), однак, остаточного розрахунку відповідних витрат та заяви про розподіл витрат у певному остаточному розмірі позивач до ухвалення рішення не подав, отже, питання про відшкодування таких витрат даним рішенням не вирішується.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.231, ст.ст.129, 232-233, 237-238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження у справі в частині стягнення 50 000грн основного боргу.

2. Позов задовольнити повністю.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕГРАЛ СІСТЕМС» (ідентифікаційний код 37851081; 08700, Київська обл., м. Обухів(пн), вул. В.Чаплінського, буд. 11) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МСК ТРАНСБУД» (ідентифікаційний код 45277302; 04073, м. Київ, пр. Бандери Степана, буд. 23) 229 247,50грн основного боргу, 6 172,76грн втрат від інфляції, 1 927,96грн - 3% річних, 19 922,21грн пені, а також 3087,25грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення у порядку, встановленому ст.257 ГПК України.

Суддя А.Р. Ейвазова