ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" серпня 2025 р. Справа№ 910/85/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Кравчука Г.А.

Хрипуна О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження, без виклику сторін, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 07.04.2025

у справі № 910/85/25 (суддя О.В. Чинчин)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп"

до Комунального підприємства "Київпастранс"

про стягнення шкоди у розмірі 11 359,22 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Приватне акціонерне товариство "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства "Київпастранс" про стягнення шкоди у розмірі 11 359,22 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Приватне акціонерне товариство "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" на підставі Договору добровільного страхування наземного транспорту "КАСКО" №506/107-70-009244/21 від 17.12.2021 внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди виплатило страхове відшкодування власнику автомобіля "Вольво", реєстраційний номер НОМЕР_1 , а тому позивачем відповідно до положень статті 993 Цивільного кодексу України отримано право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду - відповідача.

Короткий зміст оскарженого рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.04.2025 у справі №910/85/25 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд виходив з того, що позивачем було пропущено річний строк, визначений підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", на звернення із заявою про виплату страхового відшкодування.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із вказаним рішенням, Приватне акціонерне товариство "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийняте місцевим судом з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. При цьому скаржник стверджуває, що застосовані судом першої інстанції норми Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не регулюють спірні правовідносини, оскільки відповідач не є страховиком. Відтак, на думку апелянта, при завданні збитків водієм тролейбуса під час виконання ним своїх трудових обов`язків, позивач, як потерпіла сторона, має право на відшкодування завданої шкоди за рахунок відповідача на загальних підставах в межах загального строку позовної давності.

Узагальнені доводи та заперечення відповідача

21.05.2025 через підсистему "Електронний суд" від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечив викладені в ній доводи, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Узагальнені доводи відзиву відповідача зводяться до того, що серед переліку документів, долучених до позовної заяви відсутній звіт про вартість матеріального збитку, що підтверджує розмір відшкодування у сумі 11 359,22 грн.

Окрім того, відповідач зазначає, що позивачем було пропущено річний строк, визначений підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.05.2025 апеляційну скаргу у справі №910/85/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Коробенко Г.П., судді: Кравчук Г.А., Хрипун О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.05.2025 поновлено Приватному акціонерне товариство "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" строк для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2025 у справі №910/85/25. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2025 у справі № 910/85/25. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2025 у справі №910/85/25 до винесення Північним апеляційним господарським судом судового акту за результатами розгляду апеляційної скарги. Апеляційний перегляд оскаржуваного рішення підлягає здійсненню без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження. Витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/85/25.

29.05.2025 матеріали справи №910/85/25 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

17.12.2021 між Приватними акціонерним товариством "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Профпереробка" було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту "КАСКО" №506/107-70-009244/21, предметом якого є страхування транспортного засобу "Вольво", реєстраційний номер НОМЕР_1 .

01.01.2022 по пр. Георгія Гонгадзе, 32В у м. Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу "Вольво", реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , та тролейбусу марки "Богдан", реєстраційний номер 2357, під керуванням ОСОБА_2 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено застрахований позивачем автомобіль марки "Вольво", реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Постановою Подільського районного суду міста Києва від 14.02.2022 у справі №758/1223/22 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Вольво Україна" виставлено рахунок №ST-VU2116488 від 11.01.2022 на ремонт транспортного засобу "Вольво", реєстраційний номер НОМЕР_1 , на суму 11 359,22 грн.

Відповідно до Страхового акту №83 від 17.01.2022 позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 11 359,22 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №ЗР004742 від 19.01.2022.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач вказує, що відповідач зобов`язаний відшкодувати 11 359,22 грн оскільки пошкодження транспортного засобу "Вольво", реєстраційний номер НОМЕР_1 сталося з вини працівника Комунального підприємства "Київпастранс".

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач посилається на відсутність звіту про вартість матеріального збитку, що підтверджує розмір страхового відшкодування.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акта, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Згідно з частиною 1 статті 16 Закону України "Про страхування" за договором страхування страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті 20 Закону України "Про страхування" страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України "Про страхування" визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

У відповідності до частини 1 статті 25 Закону України "Про страхування" здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За приписами ст. 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до частини 2 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з нормами статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

У зв`язку з виплатою страхового відшкодування страхувальнику за договором добровільного страхування, позивач набув право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток, оскільки відповідно до статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, до позивача у межах фактичних витрат і суми страхового відшкодування перейшло право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Вина особи, яка керувала тролейбусом марки "Богдан", реєстраційний номер 2357, встановлена у судовому порядку постановою Подільського районного суду міста Києва від 14.02.2022 у справі №758/1223/22, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Згідно з ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Отже, виходячи із приписів ст. 1166 та 1192 ЦК України, розмір реальних збитків не може бути меншим реальної вартості робіт виконаних або таких, які особа, яка зазнала збитків, мусить виконати з метою відновлення пошкодженої речі, що відповідає загальному правилу відшкодування збитків в повному обсязі.

Верховний Суд у постанові від 06.07.2018 у справі №924/675/17 зазначив, що розмір збитків, який підлягає відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі, але виходячи з вартості відновлювального ремонту автомобіля з урахуванням коефіцієнта зносу деталей, ПДВ та з вирахуванням франшизи.

При цьому, проведення оцінки завданої шкоди суб`єктом оціночної діяльності є необхідним у випадку наявності підстав для вирахування коефіцієнту фізичного зносу у випадках і порядку, передбаченому Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом №142/5/2092 від 24.11.2003 Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24.11.2003 за №1074/8395.

Відповідно до п. 1.6 Методики відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин.

Відповідно до п.7.38 вказаної Методики значення коефіцієнта фізичного зносу (Ез) приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників колісних транспортних засобів, строк експлуатації яких не перевищує:

5 років - для легкових колісних транспортних засобів виробництва країн СНД;

7 років - для інших легкових колісних транспортних засобів.

3 роки - для вантажних КТЗ, вантажопасажирських КТЗ, причепів, напівпричепів, спеціальних КТЗ, спеціалізованих КТЗ, автобусів виробництва країн СНД;

4 роки - для інших вантажних КТЗ, вантажопасажирських КТЗ, причепів, напівпричепів, спеціальних КТЗ, спеціалізованих КТЗ, автобусів;

5 років - для мототехніки.

Згідно з п.1.6 вищевказаної Методики строк експлуатації - це період часу від дати виготовлення колісного транспортного засобу до дати його оцінки.

Зі свідоцтва про реєстрацію пошкодженого автомобіля "Вольво", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , вбачається, що рік випуску автомобіля - 2019, а отже, станом на дату дорожньо-транспортної пригоди (01.01.2022 року) строк експлуатації означеного автомобіля не перевищував 3 років.

Також відповідно до п. 7.40. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів зазначено, що якщо під час відновлення були використані нові складники іншої модифікації КТЗ взамін пошкоджених (розукомплектованих), значення процента їх фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю. Відповідачем не надано суду жодних доказів того, що для відновлення пошкодженого під час дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові.

Доказів існування обставин, які є винятковими відповідно до п. 7.39 Методики, стосовно застрахованого позивачем автомобіля матеріали справи не містять.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для затосування коефіцієнту фізичного зносу пошкодженого транспортного засобу "Вольво", реєстраційний номер НОМЕР_1 , при визначенні розміру шкоди.

Для визначення розміру заподіяної шкоди у даному випадку достатнім є врахування вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля "Вольво", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , відповідно до рахунку, виставленого ремонтною організацією (Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Вольво Україна").

Окрім того, суд зазначає, що безпідставним є твердження відповідача, про відсутність звіту про вартість матеріального збитку, що підтверджує розмір відшкодування у сумі 11 359,22 грн

Так, у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 у справі №922/4013/17 викладено висновок, що звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається можлива, але не кінцева сума, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення, яким оплачена виставлена станцією технічного обслуговування сума вартості відновлювального ремонту транспортного засобу.

Відтак, обґрунтованим є визначення розміру завданої страхувальнику позивача шкоди відповідно до рахунку ремонтної організації на рівні 11 359,22 грн.

Відповідно до статті 1172 Цивільного кодексу України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Отже, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків.

При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

Тобто, аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту), укладеного із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець (аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 у справі № 426/16825/16-ц).

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Сторонами визнається та не заперечується факт перебування винного у скоєнні ДТП ОСОБА_2 у трудових відносинах із Комунальним підприємством "Київпастранс".

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідальність за шкоду, заподіяну застрахованому позивачем транспортному засобу "Вольво", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 має нести відповідач, як юридична особа, з винних неправомірних дій працівника якого сталася ДТП.

Водночас, відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд вказав на порушення позивачем річного строку, визначеного підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", на звернення із заявою про виплату страхового відшкодування, що колегія суддів вважає помилковим з огляду на таке.

Відповідно до преамбули Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", цей Закон регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Тобто, обов`язковою умовою для застосування положень вказаного закону є наявність правовідносин у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України "Про страхування" страховиками, які мають право здійснювати страхову діяльність на території України, є:

фінансові установи, які створені у формі акціонерних, повних, командитних товариств або товариств з додатковою відповідальністю згідно із Законом України "Про господарські товариства", з урахуванням того, що учасників кожної з таких фінансових установ повинно бути не менше трьох, та інших особливостей, передбачених цим Законом, а також одержали у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності (страховики-резиденти);

зареєстровані Уповноваженим органом відповідно до цього Закону та законодавства України постійні представництва у формі філій іноземних страхових компаній, які також одержали у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності (філії страховиків-нерезидентів).

Водночас, вимога позивача була заявлена безпосередньо до відповідача - Комунального підприємства "Київпастранс", як власника тролейбуса марки "Богдан", реєстраційний номер 2357 та працедавця особи винної у здійсненні ДТП, а відтак - відповідального за спричинену внаслідок ДТП шкоду.

При цьому, колегія суддів наголошує, що відповідач не є страховиком у розумінні Закону України "Про страхування" та Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

В матеріалах справи також відсутні будь-які докази страхування тролейбусу марки "Богдан", реєстраційний номер 2357 на підставі застосованого судом першої інстанції Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Зважаючи на викладене, при регулюванні спірних правовідносин не можуть застосовуватись приписи Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", в тому числі й підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37, котрий встановлює річний строк на звернення до страховика з вимогою про виплату страхового відшкодування.

Вимоги позивача обґрунтовані обов`язком відповідача відшкодувати завдану внаслідок ДТП шкоду на загальних підставах, що визначені Цивільним кодексом України. При цьому, зазначений обов`язок, як і право постраждалої сторони, не обмежені жодним строком, окрім строку позовної давності на звернення до суду з відповідним позовом.

Таким чином, позивачем було правомірно розраховано та виплачено суму страхового відкодування саме в межах понесених витрат у розмірі 11 359,22 грн, і саме така сума має бути відшкодована відповідачем.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням встановлених обставин справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" про стягнення шкоди у розмірі 11 359,22 грн підлягають задоволенню.

Відповідно до статей 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини першої статті 277 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За результатами перегляду даної справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" підлягає задоволенню, рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2025 у справі №910/85/25 слід скасувати. Прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги розподіляються у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 267-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" задовольнити.

Рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2025 у справі №910/85/25 скасувати.

Позов задовольнити.

Стягнути з Комунального підприємства "Київпастранс" на користь Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" 11 359 (одинадцять тисяч триста п`ятдесят дев`ять) грн 22 коп. збитків та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн 00 коп. за розгляд справи в суді першої інстанції.

Стягнути з Комунального підприємства "Київпастранс" на користь Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4 542 (чотири тисячі п`ятсот сорок два) грн 00 коп.

Матеріали справи №910/85/25 повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Г.А. Кравчук

О.О. Хрипун