ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"29" липня 2025 р. м. Київ Справа № 911/651/25

Суддя Господарського суду Київської області Подоляк Ю.В., за участю секретаря судового засідання Войтенка В.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Головного управління ДПС у Київській області
до 1. Товариства з додатковою відповідальністю «Узинський цукровий комбінат» 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Обухівське»
про визнання недійсним договору дарування та застосування наслідків, передбачених ч. 3 ст. 228 ЦК України та стягнення в дохід держави об`єкта нерухомого майна
за участю представників:

позивача:Мостовий В.Р. - наказ від 11.10.2024 № 659-0, посадова інструкція, витяг з ЄДРЮОФОПтаГФ
відповідачів:не з`явилися
встановив:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Головного управління ДПС у Київській області (далі позивач) до Товариства з додатковою відповідальністю «Узинський цукровий комбінат» (далі перший відповідач), Товариства з обмеженою відповідальністю «Обухівське» (далі другий відповідач) про визнання недійсним договору дарування від 07.07.2021 № 460, укладеного між Товариством з додатковою відповідальністю «Узинський цукровий комбінат» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Обухівське» та застосування наслідків, передбачених ч. 3 ст. 228 ЦК України та стягнення в дохід держави об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер: 222), який розташований за адресою: Київська обл., Кагарлицький р-н, м. Кагарлик, вул. Фрунзе (Став`янка), кадастровий номер: :01:095:0005.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що за наявності непогашеного податкового боргу, перший відповідач відчужив на користь другого відповідача майно за спірним договором дарування, що на переконання позивача суперечить інтересам держави та є підставою для визнання його недійсним, а також застосування правових наслідків вчинення такого правочину, передбачених ч. 3 ст. 228 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 24.02.2025 прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи здійснювати у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання у даній справі та встановлено відповідачам строк для подачі відзивів на позовну заяву та інших документи, що підтверджують заперечення проти позову упродовж п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Позивач та перший відповідач повідомлені про відкриття провадження у даній справі у порядку встановленому ч. 5 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України з додержанням вимог частин 3, 4 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України, шляхом надсилання до їх електронних кабінетів копії ухвали в електронній формі.

Другий відповідач повідомлений про відкриття провадження у даній справі у порядку встановленому ч. 5 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України з додержанням вимог частин 3, 4 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України, шляхом направлення на адресу його місцезнаходження, належним чином завіреної копії ухвали, рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

У встановлений судом строк відповідачі своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористалися, відзиву на позовну заяву та інших документів до суду не надав.

На адресу Господарського суду Київської області від Головного управління ДПС у Київській області надійшло клопотання (вх. № суду 1828/25 від 11.03.2025) про зупинення провадження у справі, в якому позивач просив суд зупинити провадження у справі № 911/651/25 до прийняття постанови Великою Палатою Верховного Суду у справі № 420/12471/22.

Вказане клопотання мотивоване тим, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного суду у справі № 420/12471/22 вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.02.2024 у справі № 580/4531/23 щодо підсудності спорів з вимогами територіального органу Державної податкової служби України до платників про визнання недійсними правочинів, що суперечать інтересам держави та суспільства. У зв`язку з тим, що питання розгляду справ зазначеної категорії в рамках юрисдикції господарського суду знаходиться на розгляді Великої Палати Верховного Суду, позивач зазначав про необхідність зупинення провадження у даній справі до прийняття постанови Великою Палатою Верховного Суду у справі № 420/12471/22.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 15.04.2025 у даній справі на підставі п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України зупинено провадження у справі № 911/651/25 до закінчення перегляду судових рішень у подібних правовідносинах в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду у справі № 420/12471/22.

До Господарського суду Київської області надійшла заява Головного управління Державної податкової служби у Київській області (вх. № 3706/25 від 02.06.2025), у якій позивач, посилаючись на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2025 у справі № 420/12471/22, зазначає, що спори за позовами контролюючих органів про визнання правочинів недійсними та застосування передбачених законодавством наслідків їх недійсності, які виникають у зв`язку з реалізацією повноважень органів Державної податкової служби у сфері податкового контролю, є публічно-правовими та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства. З огляду на викладене, позивач просить направити матеріали справи № 911/651/25 за встановленою юрисдикцією до Київського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 03.07.2025 провадження у справі № 911/651/25 поновлено. Призначено у даній справі підготовче судове засідання на 29.07.2025 об 14:15. Запропоновано сторонам надати суду письмові пояснення чи заперечення щодо поданої позивачем заяви (вх. № 3706/25 від 02.06.2025) про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Присутній в судовому засідання представник позивача підтримав подану заяву від (вх. № 3706/25 від 02.06.2025) про направлення справи за встановленою юрисдикцією та просив її задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Розглянувши матеріали справи, заяву Головного управління Державної податкової служби у Київській області (вх. № 3706/25 від 02.06.2025) про направлення справи за встановленою юрисдикцією, заслухавши пояснення представника позивача, присутнього в судовому засіданні, суд зазначає таке.

Статтею 124 Конституції України унормовано, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За змістом ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно з ст. 5, 7, 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства. Кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Судова юрисдикція це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто, передбаченими законом умовами, за яких певну справу належить розглядати за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

При цьому визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Таку правову позицію наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 у справі № 920/40/19.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

У п. 24 рішення в справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Крім того, ЄСПЛ у справі «Занд проти Австрії» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.

Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні статті 6 Конвенції.

Формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці [див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року (Cantoni v. France, заява № 17862/91, § 31, 32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року (Vyerentsov v. Ukraine, заява № 20372/11, § 65)].

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто справи, які віднесенні законом до юрисдикції господарського суду визначені в ст. 20 Господарського процесуального кодексу України.

За правилами статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.

При вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин, а суб`єкт владних повноважень у цих правовідносинах реалізує свої владо-управлінські функції.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.05.2025 у справі № 420/12471/22 виснувала наступне.

Неоднозначне (множинне) тлумачення приписів процесуальних кодексів щодо визначення юрисдикції спорів про визнання недійсними правочинів та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами, за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених ПК України, їх розгляд та вирішення господарськими судами можуть становити порушення вимоги щодо справедливого суду, яку сформульовано в пункті 1 статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Шахін і Шахін проти Туреччини»).

Розгляд спорів у межах господарської юрисдикції за зверненням контролюючого органу з позовами про визнання недійсними правочинів та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами, призводить до того, що цей орган має довести порушення своїх прав та інтересів, проте оспорювані правочини в цьому випадку не зачіпають будь-яких прав та інтересів органів Державної податкової служби України, оскільки в цих правовідносинах такі органи реалізують виключно владні управлінські функції під час податкового контролю відповідно до ПК України.

Системний аналіз положень пункту 5 частини першої статті 19 КАС України, пункту 8 частини першої статті 20 ГПК України і статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) [яка згадує справи щодо визнання недійсними правочинів банкрута] дозволяє дійти висновку, що стаття 7 КУзПБ не скасовує дію статті 20 ГПК України, що містить пряму норму про винятки щодо спорів, пов`язаних з недійсністю правочинів, які, на думку контролюючих органів, спрямовані на приховування об`єктів оподаткування.

Саме недотримання податкових правил дозволяє податківцям обґрунтовувати суперечність правочинів фіскальним інтересам держави, а позовні вимоги органів Державної податкової служби України мають обов`язково бути підкріплені нормами ПК України. Отож відповідна категорія спорів виникає не із самих норм цивільного чи господарського права. Тобто відсутній юридичний факт, який би призводив до виникнення будь-яких цивільних прав та обов`язків між контролюючими органами та платниками податків. Втручання у відносини між учасниками правочину можливе лише тоді, коли існування відповідного правочину порушує публічний порядок у галузі оподаткування, якщо спірний правочин створює об`єктивні перешкоди в здійсненні функцій органів Державної податкової служби України - заважає правильно встановити розмір податкового обов`язку, унеможливлює чи ускладнює стягнення податкового боргу тощо. Власне, задля належного забезпечення своїх управлінських функцій контролюючий орган через суд прагне усунути перешкоду у вигляді відповідного правочину і в такий спосіб забезпечити належну поведінку невладного суб`єкта - платника податків.

Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що справи за позовами контролюючого органу про визнання правочинів, укладених підприємствами, які не здійснювали господарської діяльності, що встановлено вироком суду, недійсними та застосування визначених законом наслідків їх недійсності підлягають розгляду адміністративними судами за правилами КАС України, оскільки такі спори пов`язані з реалізацією органами Державної податкової служби України компетенції щодо здійснення податкового контролю, а отже, є публічно-правовими.

Отже, не підлягають розгляду в господарських судах справи за позовами контролюючого органу про визнання правочинів, укладених підприємствами, які не здійснювали господарської діяльності, що встановлено вироком суду, недійсними та застосування визначених законом наслідків їх недійсності, позаяк такі спори пов`язані з реалізацією органами Державної податкової служби України компетенції щодо здійснення податкового контролю, а отже, є публічно-правовими та підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

З огляду на вказане, враховуючи суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності, права за захистом яких позивач звернулася до суду з даним позовом, спір у цій справі не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Враховуючи викладене, суд на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України закриває провадження у даній справі, оскільки даний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Розгляд даної справи віднесено до юрисдикції окружних адміністративних судів, відповідно до вимог КАС України.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 29.09.2020 у справі № 368/561/19, питання про направлення справи до суду за встановленою юрисдикцією правомочний вирішувати суд першої інстанції, якщо саме ним закрито провадження, а не суд апеляційної чи касаційної інстанцій.

Судом враховується, що норма ч. 2 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України спрямована на реалізацію гарантій доступу суб`єктів до правосуддя. Способом реалізації таких гарантій є звернення до відповідного суду про направлення справи за встановленою юрисдикцією (ухвала Верховного Суду від 13.06.2024 у справі № 910/11141/21).

Враховуючи, що Господарським судом Київської області закрито провадження у даній справі на п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, оскільки даний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства та беручи до уваги те, що позивач звернувся до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, суд дійшов висновку про передачу даної справи № 911/651/25 за встановленою юрисдикцією до Київського окружного адміністративного суду, що сприятиме реалізації права на доступ до правосуддя, а відтак заява Головного управління ДПС у Київській області (вх. № суду 3706/25 від 02.06.2025) про направлення справи за встановленою юрисдикцією підлягає задоволенню.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 231, ч. 2 ст. 231, ст. 232-235 Господарського процесуального кодексу України, суд

постановив:

1. Закрити провадження у справі № 911/651/25 за позовом Головного управління ДПС у Київській області до Товариства з додатковою відповідальністю Узинський цукровий комбінат, Товариства з обмеженою відповідальністю Обухівське про визнання недійсним договору дарування від 07.07.2021 № 460, укладеного між Товариством з додатковою відповідальністю Узинський цукровий комбінат та Товариством з обмеженою відповідальністю Обухівське та застосування наслідків, передбачених ч. 3 ст. 228 ЦК України та стягнення в дохід держави об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер: 222), який розташований за адресою: Київська обл., Кагарлицький р-н, м. Кагарлик, вул. Фрунзе (Став`янка), кадастровий номер: :01:095:0005.

2. Задовольнити заяву Головного управління ДПС у Київській області (вх. № суду 3706/25 від 02.06.2025) про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

3. Передати справу № 911/651/25 за позовом Головного управління ДПС у Київській області до Товариства з додатковою відповідальністю «Узинський цукровий комбінат, Товариства з обмеженою відповідальністю «Обухівське» про визнання недійсним договору дарування від 07.07.2021 № 460, укладеного між Товариством з додатковою відповідальністю «Узинський цукровий комбінат» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Обухівське» та застосування наслідків, передбачених ч. 3 ст. 228 ЦК України та стягнення в дохід держави об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер: 222), який розташований за адресою: Київська обл., Кагарлицький р-н, м. Кагарлик, вул. Фрунзе (Став`янка), кадастровий номер: :01:095:0005 за встановленою юрисдикцією до Київського окружного адміністративного суду.

Дана ухвала набирає законної сили у строк та в порядку передбачених ч. 1 ст. 235 ГПК України та може бути оскаржена у строк визначений ст. 256 ГПК України в порядку передбаченому ст. 257 ГПК України з врахуванням пп. 17.5 п. 17 ч. 1 розділу ХІ «Перехідні положення» ГПК України.

Дата складання та підписання повного тексту ухвали 19.08.2025.

Суддя Ю.В. Подоляк