ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2025 року м. ОдесаСправа № 916/5156/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Л.В. Поліщук,

суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран,

секретар судового засідання - І.С. Мисько,

за участю представників сторін:

від позивача: О.О. Булгаров

від відповідача: А.О. Сігнаєвський

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду Одеської області від 14.04.2025 (суддя С.П. Желєзна, м.Одеса, повне рішення складено 24.04.2025)

у справі №916/5156/24

за позовом Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь»

до ОСОБА_1

про стягнення 25010,00 грн,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Громадська організація «Автомобільна стоянка «Південь» звернулася до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_1 (надалі також - ОСОБА_1 ) про стягнення заборгованості з оплати членських внесків у розмірі 22960,00 грн та пені у розмірі 2050,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані фактом неналежного виконання відповідачем, як членом Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь», рішень організації про сплату членських внесків у 2024 році, несплата яких стала підставою для нарахування позивачу пені.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Одеської області від 14.04.2025 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь» заборгованість зі сплати членських внесків у розмірі 22960,00 грн, судовий збір у розмірі 2223,84 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на подання ОСОБА_1 заяви про прийняття його у члени об`єднання, приймаючи до уваги розгляд позивачем такої заяви шляхом прийняття правлінням рішення, оформленого протоколом №56 від 19.11.2016, ОСОБА_1 має статус члена Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь», що, в свою чергу, покладає обов`язок сплачувати членські внески в розмірах і в строки, встановлені загальними зборами або правлінням організації.

При цьому суд зазначив, що відсутність судового рішення про визнання недійсним рішення правління Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь», оформленого протоколом №82 від 12.12.2023, про встановлення обов`язку про сплату членського внеску у розмірі 560,00 грн щомісячно за кожне місце (гараж) для зберігання транспортних засобів, дозволяє дійти висновку про легітимність такого рішення.

Врахувавши викладене вище та перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості зі сплати членських внесків, місцевий господарський суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в цій частині.

У задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені суд відмовив з огляду на відсутність укладеного між сторонами письмового договору, яким визначено таку міру відповідальності ОСОБА_1 , як сплата пені у випадку порушення строків сплати членських внесків.

Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги

Не погодившись з ухваленим рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, в якій просив оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що:

-суд не надав оцінки тому факту, що орендована позивачем земельна ділянка не внесена у Кадастрову карту України та не може бути внесена, оскільки з неї виділено у власність фізичних осіб, у тому числі відповідача, значна кількість ділянок; тобто орендована позивачем земельна ділянка припинила своє існування, крім того, земельні ділянки відповідача та інших власників одночасно не можуть знаходитись і у користуванні Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь» на підставі договору, укладеного з Овідіопольською районною державною адміністрацією Одеської області;

-суд дійшов помилкового висновку, що відповідачем складено та подано Громадській організації «Автомобільна стоянка «Південь» заяву, згідно якої відповідач просив прийняти його у члени об`єднання, оскільки вказана заява є неналежним доказом з підстав того, що вона не має необхідних реквізитів документу, з неї неможливо встановити коли, ким вона складена та ким підписана та чи подавалась відповідачем до позивача, а також вказана заява не містить зобов`язання виконувати статут, а також не містить згоди на обробку своїх персональних даних відповідно до статутних завдань і чинного законодавства;

-згідно із пунктами 4.1., 4.2. статуту Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь» належним доказом членства в організації є запис у реєстрі членів організації, однак позивач не надав реєстру членів організації, що дає підстави для сумнівів його існування;

-відтак, судом не встановлено факту членства відповідача у Громадській організації «Автомобільна стоянка «Південь», що унеможливлює стягнення членських внесків;

-зміна порядку нарахування членських внесків та встановлення їх розміру не віднесено до компетенції правління, відтак, вимога про стягнення членського внеску в розмірі, встановленому неуповноваженим органом, є незаконною та необґрунтованою;

-вимога про сплату членського внеску за кількість земельних ділянок суперечить вимогам закону, статуту та суті поняття членський внесок;

-суд безпідставно відмовився від перевірки відповідності закону рішення правління Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь», оформлене протоколом №63 від 19.01.2018, про розрахунок членських внесків згідно кількості земельних ділянок (гаражів, навісів), та рішення правління Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь», оформлене протоколом №82 від 12.12.2023, про підвищення суми членських внесків до 560,00 грн щомісячно за кожне місце (гараж) для зберігання транспортних засобів та інших засобів організації, які суперечать вимогам законодавства та статуту;

-відповідач не має гаражів на орендованій Громадською організацією «Автомобільна стоянка «Південь» земельний ділянці, як і інших гаражів на належних йому на праві власності земельних ділянках;

-навіть у випадку встановлення факту членства відповідача у Громадській організації «Автомобільна стоянка «Південь», суд міг визнати обґрунтованими вимоги позивача у розмірі одного членського внеску на місяць, проте з урахуванням наданого позивачем розрахунку заборгованості у спірному періоді відповідачем було сплачено суму, що відповідає восьми членським внескам, тобто заборгованість відсутня, та існувала переплата за п`ять місяців.

Позиція позивача щодо апеляційної скарги

У відзиві на апеляційну скаргу Громадська організація «Автомобільна стоянка «Південь» просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, відповідач зазначив, що:

-членство ОСОБА_2 у Громадській організації «Автомобільна стоянка «Південь» підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а також тим, що він з моменту прийняття у 2016 році і до березня 2024 року повністю сплачував членські внески за кожне місце зберігання транспортних засобів;

-щодо договору оренди земельної ділянки, то відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним;

-земельні ділянки передані у власність фізичним особам - членам громадської організації під об`єкти нерухомості - гаражі; проїзні шляхи залишились у користуванні Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь», за які остання сплачує орендну плату за рахунок внесків її членів;

-твердження представника відповідача про відсутність реєстру членів організації не відповідає обставинам справи;

-відповідачем заперечується те, що правління Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь» має право встановлювати розмір членських внесків, хоча це прямо передбачено пунктами 4.6., 6.6. статуту позивача, крім того, жодне рішення, оформлене протоколами загальних зборів та правління Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь», не оскаржувались відповідачем у судовому порядку.

Також у відзиві на апеляційну скаргу позивач просив стягнути з відповідача понесені в апеляційній інстанції судові витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Рух справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії в суді апеляційної інстанції

Апеляційна скарга зареєстрована судом 01.05.2025 за вх.№1857/25.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду апеляційної скарги визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Л.В. Поліщук , суддів: О.Ю. Аленіна, І.Г. Філінюка, що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.05.2025.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.05.2025 відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 14.04.2025 у справі №916/5156/24 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду. Доручено Господарському суду Одеської області надіслати матеріали справи №916/5156/24 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

12.05.2025 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали справи.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.05.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 14.04.2025 у справі №916/5156/24 залишено без руху.

Після усунення недоліків апеляційної скарги, ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.05.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 14.04.2025 у справі №916/5156/24. Встановлено позивачу строк до 11.06.2025 для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи. Розгляд апеляційної скарги призначено на 23.06.2025 о 12:00 год.

09.06.2025 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№1857/25/Д2 від 09.06.2025).

У судовому засіданні 23.06.2025, з метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду справи протокольною ухвалою суду оголошено перерву до 19.08.2025 о 10:00 год.

Про дату, час та місце проведення наступного судового засідання представники сторін повідомлені під розписку.

З огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, ухвалою суду від 23.06.2025 вирішено розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 14.04.2025 у справі №916/5156/24 поза межами строку, встановленого у частині першій статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк.

У зв`язку із перебуванням суддів зі складу колегії суддів О.Ю. Аленіна та І.Г. Філінюка з 11.08.2025 по 05.09.2025 у відпустці, за розпорядженням в.о. керівника апарату суду №250 від 11.08.2025 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №916/5156/24.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.08.2025 для розгляду справи №916/5156/24 сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Л.В. Поліщук, суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.08.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 14.04.2025 у справі №916/5156/24 прийнято до провадження у зміненому складі колегії суддів: головуючого судді Л.В. Поліщук, суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран.

12.08.2025 представник Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь» - адвокат Булгаров О.О. подав заяву (вх.№3345/25 від 12.08.2025) про стягнення з відповідача 5000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у зв`язку з апеляційним переглядом справи №916/5156/25, разом з доказами таких витрат, а також доказом направлення вказаної заяви з додатками адвокату відповідача.

У судових засіданнях апеляційної інстанції представники сторін надавали усні пояснення, відповідно до яких підтримали свої правові позиції у справі.

Крім того, у судовому засіданні 19.08.2025 представник відповідача заперечував проти стягнення 5000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у зв`язку з апеляційним переглядом справи №916/5156/25, посилаючись на ненадання позивачем доказів здійснення ним фактичної оплати таких витрат.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального права, апеляційна інстанція дійшла висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Фактичні обставини справи

20.04.1999 було проведено державну реєстрацію Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь», що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 22.01.2018.

16.10.2016 рішенням загальних зборів Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь», оформленим протоколом №7, затверджено статут Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь», надалі - статут (т.1 а.с. 201-213).

Відповідно до пункту 1.1. статуту Громадська організація «Автомобільна стоянка «Південь» (надалі - організація) є добровільним об`єднанням фізичних осіб, створеним за рішенням установчих зборів засновників. Громадська організація у своїй діяльності керується Конституцією України, Законом України «Про громадські об`єднання», іншими нормативно-правовими актами, а також цим статутом.

Організація є неприбутковою організацією зі статусом юридичної особи, метою діяльності якої є задоволення та захист своїх законних соціальних, економічних та інших інтересів членів організації, а завданням - обладнання і благоустрій гаражів для забезпечення зберігання транспортних та інших засобів членів організації за рахунок власних коштів членів організації (пункти 1.4., 2.1 статуту).

Згідно із пунктами 4.1., 4.2. статуту Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь» членство в організації є індивідуальним. Членами організації можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які досягли 18-річного віку та активно сприяють виконанню статутних завдань організації. Членство в організації є фіксованим і підтверджується записом у реєстрі членів організації. Особа стає повноправним членом організації після сплати вступного членського і цільового внесків.

Підставою для розгляду стосовно прийому в члени організації є письмова заява, подана до її керівного органу - правління організації та сплата внесків, розмір яких встановлюється правлінням організації. Члени правління організації приймають рішення про прийняття особи в члени організації не пізніше ніж через місяць після одержання письмової заяви, в якій особа підтверджує зобов`язання виконувати статут, а також згоду на обробку своїх персональних даних відповідно до статутних завдань і чинного законодавства (пункти 4.3., 4.4. статуту).

Члени організації зобов`язані, зокрема, своєчасно сплачувати членські внески в розмірах і в строки, встановлені загальними зборами або правлінням організації (пункт 4.6. статуту).

Керівними органами організації є загальні збори членів та правління організації (підпункт 5.1.1. пункту 5.1. статуту).

Вищим органом організації є загальні збори, до компетенції яких відноситься: затвердження змін і доповнень до статуту, затвердження регламенту проведення загальних зборів; обрання голови правління, членів правління, членів ревізійної комісії; розпорядження майном організації, делегування окремих повноважень іншим органам або особам; затвердження річних бюджетів, балансів, фінансових та інших звітів керівних органів; прийняття рішення про саморозпуск/реорганізацію організації (підпункти 5.2.1., 5.2.3. пункту 5.2. статуту).

Правління є виконавчим органом організації. В період між зборами всією діяльністю організації керує правління, обране з її членів на загальних зборах строком на п`ять років у складі не менше трьох членів з урахуванням голови правління. Члени правління та голова можуть бути переобрані на наступний термін. До компетенції правління організації відноситься, серед іншого, визначення конкретних завдань і форм діяльності організації згідно зі статутом та рішеннями загальних зборів; встановлення порядку фінансування та форм реалізації статутних завдань; організація обліку членів організації. Засідання правління організації правомочне, коли у ньому бере більшість його членів. Рішення правління приймаються простою більшістю голосів осіб, які беруть участь у голосуванні, якщо правління не визначить кваліфіковану більшість. Рішення правління оформлюються протоколом та зберігаються секретарем (підпункти 5.3.1., 5.3.4., 5.3.5., 5.3.6. пункту 5.3. статуту).

Джерелами формування коштів і майна організації можуть бути, зокрема, вступні та членські внески членів організації, сума яких визначається загальними зборами членів організації або правлінням організації (пункт 6.5. статуту).

Водночас з матеріалів справи вбачається, що 25.07.2005 Овідіопольською райдержадміністрацією Одеської області видано розпорядження №498 «Про надання земельної ділянки несільськогосподарського призначення в оренду ГО «Автомобільна стоянка «Південь» на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району (за межами населених пунктів), до якого було внесено зміни згідно із розпорядженням №593 від 15.08.2005.

18.08.2005 між Овідіопольською районною державною адміністрацією Одеської області (орендодавцем) та Громадською організацією «Автомобільна стоянка «Південь» (орендарем) укладено нотаріально посвідчений договір оренди землі, відповідно до пункту 1.1. якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для обслуговування гаражів, що знаходиться на території Таїровської селищної ради (за межами населених пунктів; вул. Левітана, 116 «А») Овідіопольського району Одеської області на підставі розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 25.07.2005 за №498 та розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 15.08.2005 за №593.

Згідно із пунктом 3 договору оренди від 18.08.2005 договір укладено терміном на 49 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен за два місяці до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Відповідно до пункту 5 договору оренди від 18.08.2005 земельна ділянка передається в оренду для обслуговування гаражів.

На договорі оренди від 18.08.2005 наявна відмітка про його реєстрацію в Книзі реєстрації договорів оренди землі по Таїровській селищній раді за №16 від 18.08.2005.

Межі земельної ділянки, наданої в довгострокову оренду Громадській організації «Автомобільна стоянка «Південь», були визначені згідно з актом від 29.07.2005.

12.08.2016 ОСОБА_1 було набуто у власність земельну ділянку загальною площею 0,0024 га для будівництва індивідуальних гаражів за адресою: АДРЕСА_1 , земельна ділянка № НОМЕР_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №65714142 від 12.08.2016.

ОСОБА_1 також є власником земельних ділянок АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_6, право власності на які було набуто відповідачем протягом 2017-2021 років, що підтверджується інформаційними довідками з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку. Вказані ділянки розташовані за адресою: АДРЕСА_5 , та за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 було складено та подано Громадській організації «Автомобільна стоянка «Південь» заяву про прийняття його у члени організації у зв`язку з набуттям права власності на місце №66.

У вказаній заяві відповідач також зазначив, що зі статутом ознайомлений. Дата підписання заяви ОСОБА_1 зазначена не була.

Крім того, в матеріалах справи наявний список автомобілів для безперешкодного допуску на територію стоянки, підписаний відповідачем без зазначення дати.

19.11.2016 відбулося засідання правління Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь», на якому були прийняті рішення, оформлені протоколом №56. На порядок денний (пункт 2) засідання правління було винесено питання щодо розгляду заяви ОСОБА_1 про прийняття у члени організації. З цього питання виступив голова правління, який доповів, що ОСОБА_1 набув у власність земельну ділянку № НОМЕР_1 , у зв`язку з чим подав заяву про вступ у члени організації, і що ОСОБА_1 зі статутом ознайомлений, вступний внесок у сумі 500,00 грн сплатив. З огляду на викладене, запропонував прийняти ОСОБА_1 в члени організації та включити в список організації з 01.12.2016. Як вбачається з протоколу засідання правління, члени правління за прийняття ОСОБА_1 до членів організації проголосували одноголосно.

13.04.2018 правлінням Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь» були прийняті рішення, оформлені протоколом №65, зокрема, про обмеження строку сплати членських внесків до 25 числа кожного поточного місяця та нарахування пені у розмірі 500,00 грн за прострочений місяць у випадку затримки сплати членських внесків. Рішення прийнято одноголосно.

19.01.2018 правлінням Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь» прийнято рішення, оформлене протоколом №63, про розрахунок членських внесків згідно кількості земельних ділянок (гаражів, навісів). Рішення прийнято одноголосно.

12.12.2023 правлінням Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь» прийнято рішення, оформлене протоколом №82, про підвищення суми членських внесків до 560,00 грн щомісячно за кожне місце (гараж) для зберігання транспортних засобів та інших засобів організації. Протокол №82 був підписаний головою та 5-ма із 6-ти членів правління.

Громадською організацією «Автомобільна стоянка «Південь» складено звернення, адресоване відповідачу, відповідно до якого позивач, зазначивши про те, що гаражі №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 не використовуються за цільовим призначенням (утримання транспортних засобів), переобладнані для проведення комерційної діяльності, відключені від спільної мережі енергопостачання, зроблено наскрізний вихід за межі території Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь»; гаражі №№ НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 були знесені і замість них побудовані приміщення із входом поза територією стоянки, відключені від спільної мережі енергопостачання і використовуються для комерційної діяльності, вимагав закрити всі наскрізні входи і виходи, підключитися до спільної мережі електропостачання, використовувати гаражі відповідно до вимог статуту. Дата підписання звернення позивачем зазначена не була.

Листом від 26.07.2024 ОСОБА_1 у відповідь на звернення позивача просив припинити численні порушення його прав, припинити обмеження доступу до майна та користування дорогою загального користування; надати реквізити рахунку для внесення членських внесків та копію рішення щодо розміру членського внеску; надати інформацію та можливість ознайомитись із документами, які стосуються діяльності Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь» (документ про право користування ділянкою, фінансові звіти, рішення загальних зборів тощо).

Згідно довідки Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь» заборгованість відповідача зі сплати членських внесків станом на 01.11.2024 становить 22960,00 грн, розмір нарахованої пені становить 2050,00 грн.

07.11.2024 правлінням Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь» прийнято рішення, оформлене протоколом №85, про звернення з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за членськими внесками у розмірі 22960,00 грн.

30.12.2024 Громадська організація «Автомобільна стоянка «Південь» направила на адресу відповідача претензію про сплату заборгованості за членськими внесками у загальному розмірі 22960,00 грн. До претензії від 30.12.2024 позивачем було додано копії квитанцій до прибуткових касових ордерів, які наявні в матеріалах справи. Як встановлено судом першої інстанції, вказані квитанції до прибуткових касових ордерів були направлені на підтвердження наявності у відповідача заборгованості.

В процесі вирішення даного спору Громадською організацією «Автомобільна стоянка «Південь» було надано відомості про склад правління відповідача.

Також в матеріалах справи наявні прибуткові касові ордери про сплату відповідачем членських внесків у період з квітня по жовтень 2024 року.

Позивач, посилаючись на те, що з квітня 2024 року відповідач став сплачувати членські внески частково, а з липня 2024 року - взагалі перестав сплачувати членські внески, звернувся з даним позовом до суду про стягнення заборгованості у загальній сумі 22960,00 грн, а саме:

за місце №9 за період з квітня 2024 року по жовтень 2024 року у загальній сумі 3920,00 грн;

за місце №10 за період з квітня по жовтень 2024 у загальній сумі 3920,00 грн;

за місце №11 за період з квітня 2024 року по жовтень 2024 року у загальній сумі 3920,00 грн;

за місце №12 за період з квітня 2024 року по жовтень 2024 року у загальній сумі 3920,00 грн;

за місце №66 за період з липня 2024 року по жовтень 2024 року у загальній сумі 2240,00 грн;

за місце №67 за період з липня 2024 року по жовтень 2024 року у загальній сумі 2240,00 грн;

за місце №69 за період з червня 2024 року по жовтень 2024 року у загальній сумі 2240,00 грн.

Позиція суду апеляційної інстанції

Щодо обставин членства відповідача у громадській організації

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Під захистом права розуміється державна примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути виражений як концентрований вираз змісту (суті) державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в іншій спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

При цьому задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем відповідно до вимог процесуального законодавства обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права саме відповідачем, з урахуванням належності обраного способу судового захисту.

За статтею 80 Цивільного кодексу України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована в установленому законом порядку.

За приписами статті 81 Цивільного кодексу України юридична особа може бути створена шляхом об`єднання осіб та (або) майна. Юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу.

З огляду на положення статті 85 Цивільного кодексу України, непідприємницькими товариствами є товариства, які не мають на меті одержання прибутку для його наступного розподілу між учасниками.

Особливості правового статусу окремих видів непідприємницьких товариств встановлюються законом.

Юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 Цивільного кодексу України).

01.01.2013 введений в дію Закон України «Про громадські об`єднання», який визначає правові та організаційні засади реалізації права на свободу об`єднання, гарантованого Конституцією України та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, порядок утворення, реєстрації, діяльності та припинення громадських об`єднань.

Відповідно до частин третьої та п`ятої статі 1 Закону України «Про громадські об`єднання» громадська організація - це громадське об`єднання, засновниками та членами (учасниками) якого є фізичні особи. Громадське об`єднання може здійснювати діяльність зі статусом юридичної особи або без такого статусу. Громадське об`єднання зі статусом юридичної особи є непідприємницьким товариством, основною метою якого не є одержання прибутку.

Згідно із частинами першою та другою статті 2 Закону України «Про громадські об`єднання» дія цього Закону поширюється на суспільні відносини у сфері утворення, реєстрації, діяльності та припинення громадських об`єднань в Україні. Дія цього Закону не поширюється на суспільні відносини у сфері утворення, реєстрації, діяльності та припинення: 1) політичних партій; 2) релігійних організацій; 3) непідприємницьких товариств, що утворюються актами органів державної влади, інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування; 4)асоціацій органів місцевого самоврядування та їх добровільних об`єднань; 5) саморегулівних організацій, організацій, які здійснюють професійне самоврядування; 6)непідприємницьких товариств (які не є громадськими об`єднаннями), утворених на підставі інших законів.

У статті 3 Закону України «Про громадські об`єднання» передбачені принципи утворення і діяльності громадського об`єднання, одним з яких є принцип самоврядності, який передбачає право членів (учасників) громадського об`єднання самостійно здійснювати управління діяльністю громадського об`єднання відповідно до його мети (цілей), визначати напрями діяльності, а також невтручання органів державної влади, інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування в діяльність громадського об`єднання, крім випадків, визначених законом.

Громадське об`єднання, яке має намір здійснювати діяльність зі статусом юридичної особи, діє на підставі статуту громадського об`єднання. Статут громадського об`єднання - це установчий документ, що використовується для створення та провадження діяльності, містить правила, що регулюють права та обов`язки членів, визначає порядок управління та здійснення діяльності громадського об`єднання.

За змістом статті 11 Закону України «Про громадські об`єднання» статут громадського об`єднання має містити відомості про: 1) найменування громадського об`єднання та за наявності - скорочене найменування; 2) мету (цілі) та напрями його діяльності; 3) порядок набуття і припинення членства (участі) у громадському об`єднанні, права та обов`язки його членів (учасників); 4) повноваження керівника, вищого органу управління, інших органів управління (далі - керівні органи) громадського об`єднання, порядок їх формування та зміни складу, термін повноважень, а також порядок визначення особи, уповноваженої представляти громадське об`єднання, та її заміни (для громадських об`єднань, що не мають статусу юридичної особи); 5) періодичність засідань і процедуру прийняття рішень керівними органами громадського об`єднання, у тому числі шляхом використання засобів зв`язку; 6) порядок звітування керівних органів громадського об`єднання перед його членами (учасниками); 7) порядок оскарження рішень, дій, бездіяльності керівних органів громадського об`єднання та розгляду скарг; 8) джерела надходження і порядок використання коштів та іншого майна громадського об`єднання; 9)порядок створення, діяльності та припинення діяльності відокремлених підрозділів громадського об`єднання (у разі їх створення громадським об`єднанням, яке має намір здійснювати діяльність зі статусом юридичної особи); 10) порядок внесення змін до статуту; 11) порядок прийняття рішення щодо саморозпуску або реорганізації громадського об`єднання, а також щодо використання його коштів та іншого майна, що залишилися після саморозпуску, - для громадського об`єднання, яке має намір здійснювати діяльність зі статусом юридичної особи. У статуті громадського об`єднання можуть бути передбачені додаткові положення щодо утворення, діяльності і саморозпуску чи реорганізації громадського об`єднання, що не суперечать закону.

Отже, Громадська організація «Автомобільна стоянка «Південь» є одним з різновидів юридичної особи, яка не має на меті одержання прибутку та створена шляхом об`єднання осіб, які мають право участі в ній, а члени Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь» беруть участь в управлінні організацією та здійснюють інші правомочності, встановлені законом і статутними документами організації.

Спірні у цій справі правовідносини виникли між Громадською організацією «Автомобільна стоянка «Південь» та ОСОБА_1 щодо стягнення заборгованості зі сплати членських внесків.

З огляду на предмет регулювання Закону України «Про громадські об`єднання» від 22.03.2012 №4572-VI, обов`язковість рішень загальних зборів та правління Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь» для відповідача - ОСОБА_1 залежить від факту наявності в нього статусу її члена у спірному періоді.

Звертаючись із зазначеним позовом, позивач посилався на те, що відповідач є членом зазначеної організації, однак відповідач цю обставину заперечує та стверджує, що надані позивачем докази не підтверджують членства відповідача у громадській організації, а придбання ним земельної ділянки жодним чином не пов`язано із членством у Громадській організації «Автомобільна стоянка «Південь» і не може бути підставою для прийняття у члени цієї організації.

З матеріалів справи вбачається, що 20.04.1999 було проведено державну реєстрацію Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь», метою діяльності якої є задоволення та захист своїх законних соціальних, економічних та інших інтересів членів організації, а завданням - обладнання і благоустрій гаражів для забезпечення зберігання транспортних та інших засобів членів організації за рахунок власних коштів членів організації (пункт 2.1 статуту).

На підставі договору оренди землі від 18.08.2005, укладеного з Овідіопольською районною державною адміністрацією Одеської області, Громадською організацією «Автомобільна стоянка «Південь» було набуто у користування строком на 49 років земельну ділянку для обслуговування гаражів, що знаходиться на території Таїровської селищної ради (за межами населених пунктів; вул. Левітана, 116 «А») Овідіопольського району Одеської області.

Межі земельної ділянки, наданої в довгострокову оренду Громадській організації «Автомобільна стоянка «Південь», були визначені згідно з актом від 29.07.2005.

З огляду на закріплену у статті 204 Цивільного кодексу України презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, враховуючи відсутність судового рішення про визнання договору оренди землі від 18.08.2005 недійсним, а також відсутність доказів розірвання вказаного договору, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказаний договір є чинним та породжує для його сторін взаємні права та обов`язки.

За доводами Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь», за рахунок внесків її членів територію стоянки Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь» огороджено парканом, проведена електроенергія, забезпечується цілодобова охорона. Члени організації влаштували місця для зберігання автотранспорту та інших засобів у вигляді навісів або гаражів. У подальшому земельні ділянки були передані у власність фізичним особам - членам громадської організації під об`єктами нерухомості - гаражами. Проїзні шляхи залишились у користуванні організації, за які остання сплачує орендну плату за рахунок внесків її членів.

У свою чергу, за доводами відповідача, орендована позивачем земельна ділянка не відображена у Кадастровій карті України та не може бути відображена, оскільки з неї виділено у власність фізичних осіб значна частина ділянок, у тому числі земельні ділянки відповідача. Тобто, позиція відповідача зводиться до того, що неможливо встановити місцезнаходження земельної ділянки з огляду на відсутність кадастрового номеру орендованої ділянки, водночас відповідач є власником семи земельних ділянок за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт.Таїрове вул. Левітана, 116 «А», і не є користувачем гаражів на земельній ділянці, орендованій позивачем.

Колегія суддів відхиляє такі доводи відповідача. Так, чинне земельне законодавство (Земельний кодекс України, Закон України «Про Державний земельний кадастр») передбачає, що земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації речового права на неї. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру - єдиної державної геоінформаційної системи відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, про меліоративні мережі та складові частини меліоративних мереж. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера, який є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Однак Законом України «Про оренду землі» в редакції, чинній на дату укладення договору, не було визначено кадастровий номер земельної ділянки в якості істотної умови договору. Лише після внесення змін до вказаного Закону згідно із Законом України «Про Державний земельний кадастр» від 07.07.2011 №3613-VI така умова стала обов`язковою.

Поряд з цим, колегія суддів, досліджуючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, встановила наступне.

12.08.2016 ОСОБА_1 було набуто у власність земельну ділянку загальною площею 0,0024 га для будівництва індивідуальних гаражів за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Лиманка, автомобільна стоянка «Південь», громадська організація, ж/м «Ульянівка», земельна ділянка № НОМЕР_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №65714142 від 12.08.2016.

Згідно із пунктами 4.1., 4.2. статуту Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь» членство в організації є індивідуальним. Членами організації можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які досягли 18-річного віку та активно сприяють виконанню статутних завдань організації. Членство в організації є фіксованим і підтверджується записом у реєстрі членів організації. Особа стає повноправним членом організації після сплати вступного членського і цільового внесків.

Підставою для розгляду стосовно прийому в члени організації є письмова заява, подана до її керівного органу - правління організації та сплата внесків, розмір яких встановлюється правлінням організації. Члени правління організації приймають рішення про прийняття особи в члени організації не пізніше ніж через місяць після одержання письмової заяви, в якій особа підтверджує зобов`язання виконувати статут, а також згоду на обробку своїх персональних даних відповідно до статутних завдань і чинного законодавства (пункти 4.3., 4.4. статуту).

ОСОБА_1 було складено та подано Громадській організації «Автомобільна стоянка «Південь» заяву про прийняття його у члени організації у зв`язку з набуттям права власності на місце №66. У вказаній заяві відповідач також зазначив, що зі статутом ознайомлений.

Між тим, дата підписання заяви ОСОБА_1 зазначена не була, водночас останній не заперечував факту підписання ним особисто заяви про включення його до членів Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь».

19.11.2016 відбулося засідання правління Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь», на якому були прийняті рішення, оформлені протоколом №56, зокрема, про прийняття ОСОБА_1 до членів об`єднання.

У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.

Враховуючи подання ОСОБА_1 заяви про прийняття його у члени Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь» у зв`язку з набуттям права власності на місце №66, розгляд такої заяви позивачем і прийняття правлінням рішення, оформленого протоколом №56 від 19.11.2016, про прийняття відповідача у члени організації, колегія суддів підтримує висновок місцевого господарського суду про наявність у ОСОБА_1 статусу члена Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь».

При цьому відсутність дати на заяві, підписаній безпосередньо відповідачем, а також відсутність у заяві згоди відповідача на обробку персональних даних не спростовують юридичного факту волевиявлення відповідача та набуття ним статусу члена організації на підставі рішення правління, про що обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, відхиляючи доводи ОСОБА_1 про те, що відповідна заява не містить дати її підписання та згоди на обробку персональних даних, які ним були повторені в апеляційній скарзі.

Доводи скаржника про те, що згідно із пунктами 4.1., 4.2. статуту Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь» належним доказом членства в організації є запис у реєстрі членів організації, однак позивач не надав суду реєстру членів організації, колегією суддів відхиляються з підстав того, що аналіз змісту пункту 4.4. статуту, згідно із яким члени правління організації приймають рішення про прийняття особи в члени організації, свідчить про те, що правовою підставою набуття статусу члена організації є наявність відповідного рішення правління, тоді як зі змісту пункту 4.3. статуту, відповідно до якого членство в організації є фіксованим і підтверджується записом у реєстрі членів організації, вбачається, що запис у реєстрі членів організації лише засвідчує такий статус і не є умовою набуття членства в організації.

Щодо стягнення заборгованості

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

Джерелами формування коштів і майна організації можуть бути, зокрема, вступні та членські внески членів організації, сума яких визначається загальними зборами членів організації або правлінням організації (пункт 6.5. статуту).

Члени організації зобов`язані, зокрема, своєчасно сплачувати членські внески в розмірах і в строки, встановлені загальними зборами або правлінням організації (пункт 4.6. статуту).

Таким чином, статут позивача (пункти 4.6., 6.5.) та рішення його виконавчого органу - правління, до повноважень якого віднесено визначати розмір внесків і порядок їх сплати поряд із загальними зборами, є належною у розумінні статей 11, 509 Цивільного кодексу України та статей 173, 174 Господарського кодексу України підставою для виникнення та існування обумовлених ними кореспондуючих прав і обов`язків сторін, зокрема грошових зобов`язань по внесенню членських внесків.

Як зазначалось вище у цій постанові, 13.04.2018 правлінням Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь» були прийняті рішення, оформлені протоколом №65, зокрема, про обмеження строку сплати членських внесків до 25 числа кожного поточного місяця та нарахування пені у розмірі 500,00 грн за прострочений місяць у випадку затримки сплати членських внесків.

19.01.2018 правлінням Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь» прийнято рішення, оформлене протоколом №63, про розрахунок членських внесків згідно кількості земельних ділянок (гаражів, навісів).

12.12.2023 правлінням Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь» прийнято рішення, оформлене протоколом №82, про підвищення суми членських внесків до 560,00 грн щомісячно за кожне місце (гараж) для зберігання транспортних засобів та інших засобів організації.

Рішення правління організації, як керівного (виконавчого) органу Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь», є індивідуальним актом ненормативного характеру, тобто офіційним письмовим документом, що породжує правові наслідки, спрямовані на регулювання відносин між членами громадської організації, і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

Верховний Суд у постанові від 03.08.2023 у справі № 916/3610/21 дійшов висновку, що закон виходить з презумпції легітимності рішень органів управління юридичної особи, тобто такі рішення вважаються такими, що відповідають закону, якщо судом не буде встановлене інше. Верховний Суд також вказав, що існування презумпції прямо випливає з правової природи таких рішень, які є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами) та не можуть за будь-яких підстав автоматично вважатися недійсними за відсутності відповідного судового рішення. До моменту визнання рішення недійсним в судовому порядку юридична сила такого рішення не може ставитися під сумнів.

З огляду на викладене та враховуючи відсутність судового рішення про визнання недійсним рішення правління Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь», оформлене протоколом №63 від 19.01.2018, про розрахунок членських внесків згідно кількості земельних ділянок (гаражів, навісів), та рішення правління Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь», оформлене протоколом №82 від 12.12.2023, про підвищення суми членських внесків до 560,00 грн щомісячно за кожне місце (гараж) для зберігання транспортних засобів та інших засобів організації, дозволяє дійти висновку про легітимність вказаних рішень позивача.

Згідно з положеннями частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк (частина перша статті 530 Цивільного кодексу України).

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як установлено судами першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 є власником семи земельних ділянок, право власності на які було набуто ним протягом 2016-2021 років. Відповідачем не було надано суду жодного доказу на підтвердження розміщення на земельних ділянках гаражів, кількість яких є меншою, ніж кількість земельних ділянок, а отже, позивачем було правомірно розраховано розмір членських внесків, виходячи з обставини перебування у власності відповідача 7 гаражів.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок заборгованості за членськими внесками у розмірі 22960,00 грн, які були нараховані за місця №9, 10, 11, 12 за період з квітня до жовтня 2024 року включно (4*7*560 = 15680,00 грн), за місця №66, №67 за період з липня до жовтня 2024 року включно (2*4*560 = 4480,00 грн), за місце №69 за період з червня до жовтня 2024 року включно (1*5*560 = 2800,00 грн), господарський суд першої інстанції дійшов вірного висновку про правильність та обґрунтованість розміру заборгованості відповідача зі сплати членських внесків.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження оплати відповідачем членських внесків у загальному розмірі 22960,00 грн у встановлені строки. Наявність вказаної заборгованості відповідач не спростував.

За таких обставин, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати членських внесків є обґрунтованими, з огляду на що підлягають задоволенню.

У задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені суд відмовив з огляду на відсутність укладеного між сторонами письмового договору, яким визначено таку міру відповідальності ОСОБА_1 , як сплата пені у випадку порушення строків сплати членських внесків. Рішення суду в цій частині в апеляційному порядку не оскаржувалось.

Висновки суду апеляційної інстанції

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника, суд апеляційної керується висновком Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених у оскаржуваному рішенні.

Відповідно до положень статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

Враховуючи викладене вище, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а вказане судове рішення слід залишити без змін.

Розподіл судових витрат

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції

Відповідно до частини четвертої статті 282 Господарського процесуального кодексу України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Частиною першою статті 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У частині третій цієї ж статті визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із статтею 16 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 зазначеного Кодексу).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1)попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

2)визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.

3)розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно із частинами першою, другою статті 124 Господарського процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Згідно із частиною восьмою статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Таким чином, відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється у разі наявності відповідної заяви сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, якщо справа розглядається з повідомленням учасників справи з проведенням дебатів, а відповідні докази надані цією стороною або до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. При цьому перевірка цих доказів та надання їм оцінки здійснюється судом у разі дотримання цього порядку, оскільки за інших обставин розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, не може бути здійснений.

У відзиві на апеляційну скаргу Громадська організація «Автомобільна стоянка «Південь» зазначила, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат в апеляційній інстанції у цій справі складає 5000,00 грн, а також просила стягнути з відповідача такі витрати у вказаному розмірі.

12.08.2025 представник Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь» - адвокат Булгаров Олександр Олександрович подав заяву (вх.№3345/25 від 12.08.2025) про стягнення з відповідача 5000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у зв`язку з апеляційним переглядом справи №916/5156/25, разом з доказами таких витрат.

Отже, позивач дотримався вимог щодо строків звернення із заявою про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу і подання відповідних доказів на виконання частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною другою статті 126 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1)розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2)розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до положень частини третьої статті 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Системний аналіз наведених норм процесуального права свідчить про те, що факт понесення стороною судових витрат на професійну правничу допомогу та їх розмір встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів, зокрема, на підставі договору про надання правничої допомоги та відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг (виконаних робіт) та їх вартості.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 25.06.2019 у справі №916/1340/18.

Із наданих заявником документів вбачається, що 11.11.2024 між Громадською організацією «Автомобільна стоянка «Південь» (далі - клієнт) та адвокатом Булгаровим Олександром Олександровичем (далі - адвокат) укладено договір про надання правової (правничої) допомоги (далі - договір).

Відповідно до пункту 1.1. договору його предметом є надання адвокатом правової допомоги у вигляді представлення (захисту) інтересів клієнта у господарських судах з питання стягнення заборгованості гр. ОСОБА_1 по сплаті членських внесків, а клієнт зобов`язується сплатити гонорар за надану правову допомогу на умовах цього договору.

За умовами пункту 1.2. договору правова допомога надається адвокатом у формі консультацій та роз`яснень з юридичних питань; надання усних та письмових довідок з питань чинного законодавства; складання та подання заяв, скарг та інших процесуальних документів правового характеру; оскарження дій (бездіяльності) учасників (суб`єктів) процесуальної діяльності; участі у судових засіданнях.

У пункті 3.1. договору передбачено, що клієнт виплачує адвокату гонорар на підставі специфікацій до цього договору, а також відшкодовує витрати, понесені адвокатом у зв`язку з виконанням робіт за цим договором згідно підтверджуючих документів.

Умови виплати гонорару за окремі послуги адвокату встановлюються у специфікаціях, які є доповненням до цього договору та є невід`ємною частиною цього договору (пункт 3.2. договору).

28.05.2025 між сторонами укладено специфікацію №2 до договору про надання правової (правничої) допомоги від 11.11.2024.

У пункті 1 специфікації №2 сторони погодили, що вартість надання правової допомоги за позовом Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по сплаті членських внесків у справі №916/5156/24, яка знаходиться у провадженні Південно-західного апеляційного господарського суду, становить фіксовану суму у розмірі 5000,00 грн за весь період розгляду справи у суді.

Згідно із пунктом 2 специфікації №2 сплаті підлягає гонорар у разі задоволення позову (повністю чи частково) та у розмірі суми, стягнутої судом, не пізніше 3-х банківських днів з моменту фактичного стягнення з боржника.

25.07.2025 між сторонами складено акт приймання-передачі наданої правової (правничої) допомоги, згідно із яким:

-адвокат передав, а клієнт прийняв надану правову (правничу) допомогу у справі №916/5156/24 за позовом Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі сплати членських внесків, яка знаходилась у провадженні Південно-західного апеляційного господарського суду, у розмірі 5000,00 грн;

-клієнт не має претензій до розміру та якості наданої правової (правничої) допомоги у суді першої інстанції;

-цей акт є невід`ємною частиною договору про надання правової (правничої) допомоги від 11.11.2024.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що інтереси Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь» у межах справи №915/1559/23 в суді апеляційної інстанції представляв адвокат Булгаров Олександр Олександрович, на підтвердження повноважень якого надано довіреність від 21.11.2024 та свідоцтво про право на заняття адвокатської діяльністю №1065 від 25.03.2008.

За змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 126 цього Кодексу).

Дана позиція є усталеною і підтверджується, зокрема, постановами Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 22.11.2019 у справі №910/906/18, від 28.06.2022 у справі №910/5543/21, від 15.06.022 у справі №911/2652/17(911/3581/20), від 07.06.2022 у справі №906/323/21, від 14.06.2022 у справі №922/2321/20(922/2139/21), від 31.05.2022 у справі №927/727/21, від 31.05.2022 у справі №927/728/21, від 23.12.2021 у справі №923/560/17, від 18.05.2022 у справі №922/2339/21, від 22.01.2021 у справі №925/1137/19,від 11.05.2022 у справі №902/974/21, від 10.11.2021 у справі № 329/766/18, від 01.09.2021 у справі №178/1522/18.

У зв`язку з наведеним, спростовуються твердження відповідача про ненадання позивачем доказів здійснення оплати витрат на правничу допомогу як на підставу для відмови у стягненні таких витрат з відповідача.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну (правничу) допомогу, Південно-західний апеляційний господарський суд враховує правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі №910/4201/19, відповідно до якої:

(1)договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);

(2)за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;

(3)як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

(4)адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

(5)адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;

(6)відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару;

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18.

У специфікації №2, яка є невід`ємною частиною договору про надання правової (правничої) допомоги від 11.11.2024, сторони погодили оплату гонорару адвоката у фіксованій сумі у розмірі 5000,00 грн.

Таким чином, розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні Цивільного кодексу України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21.

З огляду на викладене Південно-західний апеляційний господарський суд зазначає про те, що у контексті цієї справи, що переглядається, фіксований розмір гонорару, погоджений між позивачем та адвокатом у договорі про надання правової (правничої) допомоги від 11.11.2024 (з урахуванням специфікації №2 до нього), означає те, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання умов договору та призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару у цих конкретних правовідносинах, що склалися між позивачем і його адвокатом у цій справі, як і не має значення витрачений адвокатом позивача час на надання послуг правничої допомоги та зазначеного кількості витрат такого часу в детальному описі робіт адвоката.

З урахуванням викладеного, вартість послуг з надання правничої допомоги була погоджена між позивачем та адвокатом в договорі про надання правової (правничої) допомоги від 11.11.2024 (з урахуванням специфікації №2 до нього) у фіксованому розмірі, який не змінюється в залежності від обсягу наданих послуг та витраченого адвокатом часу, а отже, є чітко визначеним.

З огляду на умови договору про надання правової допомоги та надані позивачем докази в обґрунтування понесених ним судових витрат у Південно-західному апеляційному господарському суді, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що витрати на правову допомогу є пов`язаними з даною справою, підтвердженими та відповідають фактично наданим послугам.

Відповідно до частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4)ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини п`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1)чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2)чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3)поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку /дії / бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 Господарського процесуального кодексу України , також визначені положеннями частин шостої, сьомої та дев`ятої статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 126 Господарського процесуального кодексу України ).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України , може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Як зазначив Верховний Суд в постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19, втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідач клопотання про зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката не подавав, відтак, апеляційний суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи через призму критеріїв, встановлених частиною четвертою статті 126 Господарського процесуального кодексу України.

За наслідками здійсненої оцінки розміру судових витрат, понесених позивачем на правничу допомогу, через призму критеріїв, встановлених частиною п`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний суд не вбачає підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу, оскільки витрати Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь» на професійну правничу допомогу адвоката є пов`язаними з даною справою, обґрунтованими та пропорційними до предмета спору, відповідають критеріям реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, за встановлених обставин та норм права, враховуючи, що у задоволенні апеляційної скарги відповідача було відмовлено у повному обсязі, з огляду на обсяг наданих послуг та документальне підтвердження позивачем витрат на правничу допомогу в сумі 5000,00грн, а також беручи до уваги, що зазначена сума є розумною та не має надмірний характер, витрати Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь», які понесені у суді апеляційної інстанції у зв`язку із апеляційним переглядом рішення суду мають бути покладені на відповідача ОСОБА_1 у повному обсязі, а саме, у сумі 5000,00 грн.

Щодо розподілу судового збору

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за її подання та розгляд покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 276, 281 - 284 ГПК України,

Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Одеської області від 14.04.2025 у справі №916/5156/24 залишити без змін.

3.Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

4.Заяву Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь» (вх.№3345/25 від 12.08.2025) про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу задовольнити.

5.Стягнути з ОСОБА_1 на користь Громадської організації «Автомобільна стоянка «Південь» 5000 /п`ять тисяч/ гривень 00 копійок судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції.

Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідний наказ із зазначенням всіх необхідних реквізитів.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повну постанову складено 20.08.2025.

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя К.В. Богатир

Суддя С.В. Таран