УХВАЛА

19 серпня 2025 року

м. Київ

cправа № 908/887/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бенедисюка І. М. (головуючий), Колос І. Б., Малашенкова Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Росущан К. О.,

представників учасників справи:

позивача - Данильченко О. О. (адвокат),

відповідача 1 -Нечипоренко Л. О. (адвокат),

відповідача 2 - Лєскін М. С. (адвокат),

розглянув у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду Запорізької області від 31.07.2024 та

постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.06.2025

у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк"

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Таврічеське МБ" та ОСОБА_1

про стягнення грошових коштів

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Таврічеське МБ"

до Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_1

про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

1. Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк", Банк, позивач за первісним позовом) звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Таврічеське МБ" (далі - ТОВ "Таврічеське МБ", Товариство, відповідач 1 за первісним позовом) та до фізичної особи ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , відповідач 2 за первісним позовом, скаржниця) про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором від 20.10.2021 (далі - Договір), зокрема: 981 289,61 грн заборгованості за кредитом та 201 402,99 грн заборгованості за відсотками у вигляді щомісячної комісії.

2. Позов мотивовано неналежним виконанням Товариством взятих на себе зобов`язань за Договором у частині своєчасного та повного повернення наданого йому кредиту; водночас ОСОБА_1 є поручителем Товариства на підставі договору поруки від 20.10.2021 №POR462 (далі - Договір поруки).

3. Господарський суд Запорізької області ухвалою від 02.04.2024 прийняв до розгляду позовну заяву Банку та відкрив провадження у справі; вирішив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; призначив справу у підготовчому засіданні.

4. Товариство подало зустрічний позов у якому просило суд визнати недійсним односторонній правочин, вчинений АТ КБ "Приватбанк" щодо встановлення за зобов`язаннями кредитного Договору від 20.10.2021 термінів виконання яких не наступили такими, що настали 19.03.2024 та розірвати Договір, кладений між Товариством та Банком, шляхом приєднання до Умов та правил надання послуги "КУБ" від 19.10.2021.

5. Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 15.04.2024 прийнято зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

6. Господарський суд Запорізької області рішенням від 31.07.2025 у справі № 908/887/24 (суддя Корсун В. Л.), залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 18.06.2025 (колегія суддів: Мороз В. Ф., Іванов О. Г., Чередко А. Є.) первісний позов задовольнив; стягнув солідарно з Товариства та ОСОБА_1 на користь Банку 981 289,61 грн заборгованості за кредитом, 201 402,99 грн заборгованості за відсотками у вигляді щомісячної комісії; стягнув з відповідачів за первісним позовом на користь Банку 7 096,16 грн витрат зі сплати судового збору. У задоволенні вимог зустрічного позову відмовив.

7. Судові рішення в частині задоволення позовних вимог первісного позову мотивовано тим, що матеріалами справи доведено виконання Банком взятих на себе зобов`язань за кредитним Договором та відсутність доказів своєчасного виконання Товариством зобов`язань за кредитним Договором. Згідно з умовами Договору поруки відповідальність ОСОБА_1 , як поручителя та Товариства, як позичальника є солідарною.

8. Відмовляючи у задоволенні вимог зустрічного позову суди виходили із того, що дії Банку є правомірними та такими, що відповідають умовам кредитного Договору від 20.10.2021 та чинному законодавству України.

9. ОСОБА_2 , не погоджуючись із судовими рішеннями попередніх інстанцій в частині задоволення первісного позову про солідарне стягнення з відповідачів за первісним позовом заборгованості за кредитом та заборгованості за відсотками у вигляді щомісячної комісії, звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, просить: скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 31.07.2024 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.06.2025 у справі № 908/887/24 в частині задоволення вимог первісного позову про солідарне стягнення з Товариства та ОСОБА_1 заборгованості; ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 у повному обсязі.

10. У решті рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції жодним з учасників спору не оскаржується та, відповідно, не переглядається Верховним Судом, зважаючи на приписи статті 300 ГПК України.

11. У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1 із посиланням на положення пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) вказує про неправильне застосування судами положень статей 5, 553, 554, 543, 638 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 31.07.2019 у справі № 922/2913/18, від 12.03.2020 у справі № 902/447/19 та від 08.08.2019 у справі № 910/3570/18.

12. На переконання скаржниці, у вирішенні цього спору суди не взяли до уваги, відсутність у Договорі поруки реквізитів основного Договору, оскільки з його змісту неможливо встановити ані правочин, який, як основне зобов`язання забезпечене порукою, ні його строк та істотні умови, ані поточний рахунок, на який надаються кредитні кошти. Та, відповідно, не застосували принцип тлумачення умов Договору, де ризик настання негативних наслідків покладається на сторону Договору, яка передбачила таку умову договору. У спірному випадку, не конкретизувала включення до предмета Договору поруки умови щодо основного зобов`язання забезпеченого порукою. Як наслідок, суди, за відсутності можливості встановити, які саме первинні зобов`язання забезпечені порукою, поклали на поручителя солідарний обов`язок із повернення кредитних коштів.

13. Банк у відзиві на касаційну скаргу заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про нерелевантність висновків викладених у означених позивачем постановах Верховного Суду та просить оскаржувані судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

14. У зв`язку з відпусткою судді Власова Ю. Л., склад судової колегії касаційного господарського суду змінився, що підтверджується Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.08.2025, який наявний в матеріалах справи.

15. Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

16. Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований апеляційним судом у оскаржуваному судовому рішенні.

17. Разом з тим, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі з огляду на таке.

18. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

19. Отже, відповідно до положень цих норм, касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

20. Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

21. Натомість, самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності, визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

22. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

23. Відповідно до імперативних приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

24. Колегія суддів також враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

25. Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.

26. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

27. Натомість, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

28. Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

29. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

30. Стосовно доводів касаційної скарги про неврахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у наведених скаржником постановах (пункт 10 цієї ухвали), колегія суддів зазначає таке.

31. Як вже зазначено вище, причиною подання касаційної скарги стала незгода ОСОБА_1 , як поручителя з висновками судів про наявність підстав для задоволення вимог первісного позову про стягнення заборгованості солідарно з Товариства та скаржниці.

32. Зміст оскаржуваних судових рішень в цій частині свідчить про те, що надавши оцінку умовам Договору поруки, попередні судові інстанції встановили такі обставини:

- предметом Договору поруки є надання поруки поручителем ( ОСОБА_1 ) перед кредитором (Банком) за виконання підприємством (ТОВ "Таврічеське МБ" / Боржник) зобов`язань за угодами приєднання до:

1.1.1. роздiлу 3.2.2. "Кредит КУБ" Умов та правил надання банківських послуг, далі Угода 1, по сплаті:

а) процентної ставки за користування кредитом:

За період користування кредитом згідно з п. 3.2.2.3.2 "Угоди 1" - перші 6 місяців 1.6 відсотка (одна ціла шість десятих) в місяць від початкового розміру кредиту, починаючи з 7-го місяця 1.4 відсотка (одна ціла чотири десятих) від початкового розміру кредиту;

За період користування кредитом згідно з п. 3.2.2.3.3 Угоди 1 - 4,0% (чотири) відсотки в місяць від суми простроченої заборгованості;

б) кредиту в розмірі 1 000 000 (один мільйон) грн;

- якщо під час виконання "Угоди 1" зобов`язання Боржника, що забезпечені цим Договором збільшуються, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності Поручителя, Поручитель при укладанні цього Договору дає свою згоду на збільшення зобов`язань за "Угодою1" у розмірі таких збільшень. Додаткових узгоджень про такі збільшення з Поручителем не потрібні;

- Поручитель відповідає перед Кредитором за виконання зобов`язань за "Угодою 1" у тому ж розмірі, що і Боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Згідно цього пункту Поручитель відповідає перед Кредитором всіма власними коштами та майном, яке належить йому на праві власності (пункт 1.2. Договору поруки);

- Поручитель з умовами "Угоди 1" ознайомлений (пункт 1.3 Договору поруки).

33. Надавши оцінку вказаним вище умовам договору та фактичним обставинам спору (щодо неналежного виконання Товариством, як Боржником своїх зобов`язань за Кредитним договором) суди і дійшли висновку, що з наданого Договору поруки можливо встановити правочин, який як основне зобов`язання забезпечений порукою та особу, первинні зобов`язання якої забезпечені порукою. Поручитель ОСОБА_2 з умовами з умовами "Угоди 1" ознайомлена, а отже на час підписання Договору поруки у повній мірі була обізнана з природою зобов`язань позичальника, що забезпечується порукою.

34. Таким чином, суди встановивши, що позивачем належним чином доведено забезпечення на підставі Договору поруки зобов`язання Товариства саме за Кредитним договором ("Угода 1"), суди попередніх інстанцій і дійшли висновку щодо наявності у Банку підстав вимагати стягнення із ОСОБА_1 заборгованості Товариства за Кредитним договором, як із солідарного боржника.

35. Суд у контексті доводів касаційної скарги та підстав відкриття касаційного провадження зазначає, що гідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

36. У частині першій статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

37. Правовідносинам щодо забезпечення виконання зобов`язання притаманна акцесорність (додатковість) щодо основного зобов`язання, виконання якого забезпечується. Акцесорність полягає в тому, що акцесорне зобов`язання існує, оскільки існує основне зобов`язання.

38. Суди у цій справі встановили, що 20.10.2021 між Банком та ОСОБА_1 укладений Договір поруки, за яким відповідач 2 за первісним позовом поручилася перед Банком за виконання відповідачем 1 за первісним позовом своїх зобов`язань за Кредитним Договором.

39. Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

40. Частинами першою, другою статті 554 ЦК України передбачено, що в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

41. Кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від боржника та поручителя разом, так і від будь-кого з них окремо (стаття 543 ЦК України).

42. Отже, з огляду на солідарний обов`язок перед кредитором боржника за основним зобов`язанням і поручителем кредитор має право вибору звернення з вимогою до них разом чи до будь-кого з них окремо.

43. Відповідно до положень статті 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності; порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем; порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника; порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

44. Зміст оскаржуваних судових рішень свідчить, що жодної з підстав для припинення дії договору поруки від 20.10.2021 № POR462, які визначені у статті 559 ЦК України, в межах спірних відносин сторін судами не встановлено.

45. Встановивши, що заборгованість Товариства за кредитом та заборгованість по процентах, станом на час ухвалення судових рішень не погашена і розмір вказаної заборгованості відповідає фактичним обставинам справи, суди і дійшли висновку про наявність підстав для солідарного стягнення відповідачів за первісним позовом визначеної Банком заборгованості.

46. Отже, зміст оскаржуваних судових рішень свідчить про те, що проаналізувавши всі обставини справи та докази подані сторонами на їх підтвердження, суди не встановили обставин, які б свідчили про неможливість встановити обсяг та зміст забезпеченого порукою зобов`язання. Встановивши, що умови укладеного між ОСОБА_1 та Банком Договору поруки містять всі необхідні ідентифікуючі ознаки основного зобов`язання, забезпеченого порукою, суди дійшли заснованого на вимогах статей 543, 553, 554, 559 ЦК України висновку про обґрунтованість вимог первісного позову та про солідарне стягнення з відповідачів за первісним позовом кредитної заборгованості та заборгованості по процентах.

47. Колегія суддів надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо наявності підстав згідно з пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України наголошує, що для касаційного оскарження судових рішень обов`язковою умовою у цьому разі є неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

48. Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

49. Крім того, як неодноразово наголошував Верховний Суд, правові висновки Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, якою передбачено таку підставу касаційного оскарження як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні (аналогічні) правовідносини.

50. Досліджуючи доцільність посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: (1) чи є правовідносини подібними та (2) чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на відповідні законодавчі акти. У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних нормативно-правових актів.

51. Так, за доводами касаційної скарги, суд апеляційної інстанцій в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у побідних правовідносин, викладених у вказаних скаржником постановах Верховного Суду (пункт 10 цієї ухвали).

52. Надаючи оцінку наведеним доводам скаржника, колегія суддів виходить із того, що у справах № 922/2913/18 та № 910/3570/18 предметом спору були вимоги поручителя до банку про зобов`язання передати позивачу належним чином завірені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитними договорами, та документів, якими забезпечувались вказані договори.

53. Наведене свідчить про неподібність зі справою № 908/887/24 за підставами, предметом позову та, відповідно, правовим регулюванням спірних відносин.

54. Щодо посилання скаржниці на висновки Верховного Суду, які викладені у постанові від 12.03.2020 у справі № 902/447/19, Суд зазначає, що у означеній скаржницею справі, на відміну від наведеної вище справи, що переглядається у касаційному порядку, судами встановлено, що з наданого Договору поруки неможливо встановити ні правочин, який як основне зобов`язання забезпечений порукою, ані поточний рахунок, за яким надається послуга кредитного ліміту; лише визначено особу, первинні зобов`язання якої забезпечені порукою.

55. Суд вкотре звертає увагу на те, що посилання на правові позиції Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судом апеляційної інстанції у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування. За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду висновки щодо застосування норм права суд формулює, виходячи з конкретних обставин справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 68), від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22, пункт 149), від 04.07.2023 у справі № 373/626/17 (провадження № 14-201цс21, пункт 51)).

56. За результатами розгляду матеріалів касаційної скарги та аналізу висновків судів попередніх інстанцій Судом встановлено, що посилання скаржника на неврахування висновків Верховного Суду у справі № 902/447/19 не можуть бути взяті до уваги, оскільки правовідносини у справі, що розглядається, і в зазначених скаржником справі не є схожими за фактично-доказовою базою - встановленими судами обставинами справи і зібраними та дослідженими в них доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято судове рішення. Отже, висновки, які здійснені судом касаційної інстанції у зазначених справах, не є релевантними для справи № 908/887/24.

57. З огляду на викладене, доводи скаржниці про те, що оскаржувані судові рішення прийняті без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, на які посилається відповідач 2 за первісним позовом, не знайшли свого підтвердження. Колегія суддів вважає, що посилання скаржниці на постанови Верховного Суду, які означені у касаційній скарзі фактично зводяться до намагання останньої здійснити переоцінку доказів у справі у контексті доведеності / обґрунтованості підстав для солідарного стягнення кредитної заборгованості. Адже суди попередніх інстанцій на підставі встановлених фактичних обставин цієї справи дійшли висновку про доведеність позивачем за первісним позовом своїх вимог та про їх обґрунтованість.

58. У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій надано оцінку всім доказам, що були надані сторонами, до переоцінки яких, в силу приписів статті 300 ГПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може.

59. Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів, на підставі пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу, дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Запорізької області від 31.07.2024 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.06.2025у справі № 908/887/24.

60. Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

61. Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

Керуючись статтями 234, 235, 296 ГПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Запорізької області від 31.07.2024 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.06.2025 у справі № 908/887/24.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Колос

Суддя Т. Малашенкова