ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2025 року

м. Київ

cправа № 904/9266/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Картере В.І. - головуючий, Огороднік К.М., Пєсков В.Г.,

за участю секретаря судового засідання Заріцької Т.В.,

представників учасників справи:

АТ "Банк Кредит Дніпро": Перепелиця Ю.В.,

ТОВ "ЮМІН": не з`явився,

ОСОБА_1 : не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро"

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.03.2025 (колегія суддів у складі: Іванов О.Г.- головуючий, Верхогляд Т.А., Парусніков Ю.Б.)

та ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 01.07.2024 (суддя Мартинюк С.В.)

за розглядом заяви ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮМІН" арбітражного керуючого Юрченка В.Я.

про покладення солідарної відповідальності на керівника Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮМІН" ОСОБА_1

у справі № 904/9266/21

за заявою Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮМІН"

про банкрутство,

ВСТАНОВИВ:

Хід розгляду справи та стислий зміст заяви

1. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2021 відкрито провадження у справі про банкрутство ТОВ "ЮМІН" (далі - Боржник) за заявою АТ "Банк Кредит Дніпро" (далі - Банк), введено процедуру розпорядження майном Боржника.

2. Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 06.06.2023 припинено процедуру розпорядження майном Боржника, визнано Боржника банкрутом, відкрито щодо нього ліквідаційну процедуру.

3. 18.04.2024 ліквідатор Боржника подав заяву про покладення солідарної відповідальності на керівника Боржника ОСОБА_1 (далі - Відповідач), у якій заявив вимоги про стягнення з Відповідача на користь Боржника ,41 грн заборгованості за зобов`язаннями Боржника (далі - Заява).

4. Заяву мотивовано посиланням на положення частини 6 статті 34 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) та обставини виникнення загрози неплатоспроможності Боржника з 2015 року, тоді як Відповідача призначено директором Боржника 30.04.2015.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

5. Загроза неплатоспроможності (майнова криза) Боржника виникла з 2015 року і тривала до моменту звернення Банку 30.11.2021 до господарського суду зі заявою про порушення провадження у справі про банкрутство Боржника.

6. Строк виконання зобов`язань Боржника настав: перед АТ "ЗНВКІФ "Інвестохіллс Хеліантус" (правонаступник ПАТ "ВТБ БАНК") - 17.12.2015; перед ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" - 31.07.2018; перед Банком - 14.08.2017.

7. Зокрема, станом на 26.06.2020 Боржник мав безспірні (підтверджені судовими рішеннями, які набрали законної сили) грошові зобов`язання на суму 549503411,80 грн та 6344638,61 доларів США.

8. Відповідно до реєстру вимог кредиторів загальний розмір кредиторських вимог Боржника складає 1184716 052,41 грн.

9. Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань керівником боржника з 30.04.2015 був ОСОБА_1 (Відповідач). Відповідач з моменту призначення його керівником Боржника не звертався до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі з підстав загрози неплатоспроможності.

Стислий зміст ухвали суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

10. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 01.07.2024 у задоволенні Заяви відмовлено.

11. Ухвалу мотивовано тим, що Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство) не містив положень про відповідальність за незвернення боржника до господарського суду зі заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство в разі загрози неплатоспроможності. Солідарну відповідальність за незадоволення вимог кредиторів для керівника боржника у випадку невиконання ним у місячний строк обов`язку звернутися до господарського суду зі заявою про порушення справи про банкрутство запроваджено КУзПБ з 21.10.2019. З огляду на таке місцевий господарський суд дійшов висновку про неправомірність покладення на Відповідача як колишнього керівника Боржника солідарної відповідальності за вимогами кредиторів до Боржника у цій справі на підставі частини 6 статті 34 КУзПБ, пославшись на принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

12. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 06.03.2025 залишено без змін вказану ухвалу місцевого господарського суду.

13. Апеляційний господарський суд погодився з висновком господарського суду першої інстанції про відсутність підстав для покладення на Відповідача солідарної відповідальності за вимогами кредиторів до Боржника за незвернення до господарського суду зі заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство у зв`язку зі загрозою неплатоспроможності за період з 30.04.2015 (дата призначення на посаду) до 20.10.2019 (втрата чинності Законом про банкрутство).

14. Водночас господарський суд апеляційної інстанції дійшов висновку про передчасність звернення ліквідатора Боржника зі Заявою через недоведення причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю Відповідача та неможливістю задовольнити вимоги кредиторів.

Стислий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення доводів скаржника

15. Банк подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу місцевого господарського суду та постанову апеляційного господарського суду, передати справу на новий розгляд.

16. Касаційну скаргу подано з підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

17. Банк посилається на неврахування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 25.02.2025 у справі №914/1200/21, від 15.06.2021 у справі №910/2971/20, від 14.09.2021 у справі №902/1023/19, від 23.03.2021 у справі №910/3191/20, від 09.06.2022 у справі №904/76/21, від 28.01.2025 у справі №914/4064/21, від 06.12.2022 у справі №910/2971/20, щодо застосування приписів частини 6 статті 34 КУзПБ; а також у постанові від 04.09.2024 у справі №908/3236/21 щодо застосування статті 1166 Цивільного кодексу України.

18. Банк наголошує, що відповідно до вимог статті 34 КУзПБ Відповідач як керівник Боржника був зобов`язаний перевіряти виникнення загрози неплатоспроможності Боржника та в разі виявлення відповідних ознак - у місячний строк звернутися до господарського суду зі заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство, але не зробив цього.

19. Банк зауважує, що загроза неплатоспроможності Боржника виникла в 2015 році, станом на момент набрання чинності КУзПБ не припинила свого існування та тривала більше одного місяця після набрання чинності КУзПБ. Водночас Відповідач не надав доказів наявності об`єктивних причин, що могли призвести до покращення фінансового становища Боржника, як підстави для невиконання ним вимог частини 6 статті 34 КУзПБ.

20. На переконання Банку, апеляційний господарський суд неправильно застосував підхід щодо визначення розміру солідарної відповідальності, подібний до субсидіарної відповідальності, тоді як він має дорівнювати сумі вимог, внесених до реєстру вимог кредиторів.

21. Також скаржник вважає, що суди попередніх інстанцій не дослідили докази, що мають значення у справі, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

22. Інші учасники справи у встановлений судом термін відзиви на касаційну скаргу не надали.

Позиція Верховного Суду

23. Керуючись вимогами статей 14, 300 ГПК України, Верховний Суд, як суд права перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених цими судами фактичних обставин, в межах доводів і вимог касаційної скарги та виходить із такого.

24. Предметом касаційного перегляду є судові рішення, ухвалені за наслідком розгляду Заяви ліквідатора Боржника про покладення на Відповідача як керівника Боржника солідарної відповідальності за його зобов`язаннями.

25. Відповідно до частини 1 статті 215 Господарського кодексу України у випадках, передбачених законом, суб`єкт підприємництва - боржник, його засновники (учасники), власник майна, а також інші особи несуть юридичну відповідальність за порушення вимог законодавства про банкрутство, зокрема фіктивне банкрутство, приховування банкрутства або умисне доведення до банкрутства.

26. За доводами Банку, загроза неплатоспроможності Боржника виникла в 2015 році та тривала до звернення Банку зі заявою про відкриття провадження в цій справі.

27. У частині 1 статті 95 Закон про банкрутство (чинного до 21.10.2019) був закріплений обов`язок ліквідатора (ліквідаційної комісії) звернутися до господарського суду зі заявою про порушення справи про банкрутство юридичної особи, щодо якої було прийнято рішення про ліквідацію, якщо вартості його майна недостатньо для задоволення вимог кредиторів.

28. Частиною 5 статті 11 і частиною 6 статті 95 Закону про банкрутство також було встановлено солідарну відповідальність за незадоволення вимог кредиторів, але у випадку недотримання вимог щодо особливостей застосування процедури банкрутства до боржника, що ліквідується власником згідно з частиною 1 статті 95 Закону про банкрутство.

29. Однак Закон про банкрутство не містив положень про відповідальність за незвернення боржника до господарського суду зі заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство у разі загрози неплатоспроможності.

30. Із введенням у дію з 21.10.2019 КУзПБ запроваджено солідарну відповідальність за порушення вимоги цього Кодексу щодо обов`язку та строку для звернення до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство (зокрема у разі загрози неплатоспроможності), визначено суб`єктом цієї відповідальності керівника боржника та встановлено строк для виконання боржником відповідного обов`язку - один місяць.

31. Так, згідно з частиною 6 статті 34 КУзПБ (у редакції, чинній на момент введення в дію КУзПБ) боржник зобов`язаний у місячний строк звернутися до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі у разі, якщо задоволення вимог одного або кількох кредиторів призведе до неможливості виконання грошових зобов`язань боржника в повному обсязі перед іншими кредиторами (загроза неплатоспроможності), та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

32. Якщо керівник боржника допустив порушення цих вимог, він несе солідарну відповідальність за незадоволення вимог кредиторів. Питання порушення керівником боржника зазначених вимог підлягає розгляду господарським судом під час здійснення провадження у справі. У разі виявлення такого порушення про це зазначається в ухвалі господарського суду, що є підставою для подальшого звернення кредиторів зі своїми вимогами до зазначеної особи.

33. У подальшому до вказаної норми внесено зміни, зокрема, щодо визначення суб`єктами відповідальності органів управління боржника (Закон України №2971-ІХ від 20.03.2023).

34. Солідарна відповідальність полягає у залученні третіх осіб - керівника (органів управління) боржника, який (які) не звернувся (звернулися) до господарського суду про відкриття провадження у справі про банкрутство в місячний термін у разі наявності загрози неплатоспроможності юридичної особи, щодо якої в подальшому відкрито та здійснюється провадження у справі про банкрутство, до солідарного обов`язку з виконання грошових зобов`язань боржника. Тобто солідарна відповідальність є правовим механізмом захисту та відновлення прав кредиторів (які були необізнані з вини боржника про стан його неплатоспроможності як під час вступу з ним у господарські відносини, так і після цього, під час погіршення платоспроможності боржника до стану загрози неплатоспроможності) за рахунок особистого майна керівника (органів управління) боржника, тобто майна, відмінного від майна боржника. Подібний за змістом висновок наведений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №910/2971/20, від 09.06.2022 у справі №904/76/21 (на які посилається Банк у касаційній скарзі).

35. Верховний Суд у складі суддів палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 04.09.2024 у справі №908/3236/21 (на яку слушно послався апеляційний господарський суд у оскаржуваній постанові) зауважив, що застосуванням "солідарної відповідальності" законодавець стимулює виконання боржником обов`язку з подання заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство за наявності відповідних умов (загрози неплатоспроможності), тоді як для кредитора подання такої заяви є правом, обумовленим лише наявністю у нього незадоволених / невиконаних боржником зобов`язань за вимогами кредитора (стаття 1, частини 1, 2 статті 34, частина 6 статті 39 КУзПБ).

36. У справі про банкрутство солідарна відповідальність покладається за таке порушення (неподання боржником, який перебував у стані загрози неплатоспроможності, заяви про відкриття справи про банкрутство), наслідком якого є такі негативні наслідки як неможливість виконання грошових зобов`язань боржника в повному обсязі перед іншими кредиторами у разі задоволення вимог одного або кількох кредиторів боржника.

37. У зв`язку з цим Верховний Суд у зазначеній постанові у справі №908/3236/21 дійшов висновку, що термін "солідарна відповідальність за незадоволення вимог кредиторів" у частині 6 статті 34 КУзПБ застосовується в іншому значенні, ніж згідно з положеннями Цивільного кодексу України. Тому положення частини 6 статті 34 КУзПБ з урахуванням статті 22 Цивільного кодексу України та mutatis mutandis висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 28.09.2021 у справі №761/45721/16-ц, слід розуміти як відповідальність порушника за збитки, завдані боржнику та, відповідно, його кредиторам.

38. Солідарна відповідальність має деліктну природу, що узгоджується із частиною 1 статті 1166 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

39. Також Верховний Суд у постанові від 04.09.2024 у справі №908/3236/21 зауважив, що закон визначає суб`єктом правопорушення керівника як одноособовий орган управління підприємства боржника, а згідно зі змінами, внесеними Законом України від 20.03.2023 №2971-IX, - суб`єктами правопорушення, а отже, і солідарної відповідальності є органи управління боржника, які можуть бути як одноособовим органом управління, так і колективними.

40. Водночас термін "органи управління боржника" у частині 6 статті 34 КУзПБ застосовується не у тому значенні, яке має цей термін за положеннями Цивільного кодексу України.

41. Так, відповідно до статті 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. За приписами частини 1 статті 92 зазначеного Кодексу юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

42. Тож, оскільки органи управління юридичної особи не є учасниками цивільних відносин, суб`єктами права, вони не можуть нести відповідальність, а при належному тлумаченні частини 6 статті 34 КУзПБ під суб`єктами відповідальності слід розуміти членів органів управління боржника - юридичної особи.

43. Притягнення керівників, засновників (учасників, акціонерів) боржника, інших осіб боржника до солідарної, субсидіарної відповідальності є винятковим механізмом відновлення порушених прав кредиторів. У його застосуванні необхідно враховувати як сутність конструкції юридичної особи, яка передбачає майнову відособленість цього суб`єкта, його самостійну відповідальність, наявність у засновників, які входять до складу органів управління юридичної особи, широкої свободи розсуду при прийнятті (узгодженні) ділових рішень, і заборона заподіяння ними шкоди незалежним учасникам обороту у вигляді недобросовісного використання інституту юридичної особи.

44. Кожен учасник цивільного / господарського обороту, що укладає угоди з певною юридичною особою, має намір отримати відповідний результат, що можливим є лише за платоспроможності цієї юридичної особи. Вичерпну інформацію про фінансове (майнове) становище юридичної особи має її керівник як одноосібний виконавчий орган, який повинен діяти розумно і сумлінно, зокрема, щодо контрагентів боржника.

45. Отже, визначення керівника боржника (а з урахуванням змін, внесених Законом України від 20.03.2023 №2971-IX, - членів органів управління боржника) суб`єктом солідарної відповідальності узгоджується з наведеними положеннями частини 1 статті 92 Цивільного кодексу України, через що саме на керівника (членів органів управління) боржника покладений обов`язок у встановлених законом випадках ініціювати справу про банкрутство, і, відповідно, і нести відповідальність у разі невиконання цього обов`язку.

46. Для покладення солідарної відповідальності на керівника / члена органу управління боржника істотне значення має встановлення моменту виникнення в нього обов`язку звернутися до суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство боржника.

47. Момент виникнення такого обов`язку залежить у кожному конкретному випадку від наявності об`єктивних юридичних фактів, що підтверджують виникнення загрози неплатоспроможності та вочевидь свідчать про неможливість продовження нормальної господарської діяльності без негативних наслідків для боржника та його кредиторів.

48. За буквального прочитання частини 6 статті 34 КУзПБ (у редакції, чинній на момент подання Заяви) загроза неплатоспроможності відповідно до цього Кодексу настає у разі, якщо задоволення вимог одного або кількох кредиторів призведе до неможливості виконання грошових зобов`язань боржника в повному обсязі перед іншими кредиторами.

49. А тому для покладення солідарної відповідальності у справі про банкрутство доцільним є визначення моменту, коли задоволення нею вимог одного або кількох кредиторів призведе до неможливості виконання грошових зобов`язань боржника в повному обсязі перед іншими кредиторами.

50. Умовами для встановлення щодо боржника такого складного за своїм змістом юридичного факту, як загроза неплатоспроможності боржника, є одночасна (зокрема протягом місячного періоду, визначеного частиною 6 статті 34 КУзПБ) наявність таких юридичних фактів:

- існування у боржника щонайменше перед двома кредиторами зобов`язань, строк виконання яких настав та визначається за правилами закону, що регулює відповідні правовідносини (купівлі-продажу, поставки, підряду, позики, бюджетні та податкові тощо);

- розмір всіх активів боржника є меншим, ніж сумарний розмір зобов`язань перед всіма кредиторами боржника, строк виконання яких настав за правилами закону, що регулює відповідні правовідносини (купівлі-продажу, поставки, підряду, позики, бюджетні та податкові тощо), тобто такий майновий стан боржника за всіма його показниками (основними фондами, дебіторською заборгованістю, строк виконання зобов`язань щодо якої настав, тощо), який за оцінкою сукупної вартості всіх активів боржника очевидно не здатний забезпечити задоволення вимог виконання зобов`язань перед всіма кредиторами, строк виконання яких настав, ні у добровільному, ні у передбаченому законом примусовому порядку.

51. При цьому зобов`язання, що підтверджують виникнення загрози неплатоспроможності, мають бути реальними та документально підтвердженими. Для визначення ознак загрози неплатоспроможності правове значення має сукупний розмір боргових зобов`язань, а не їх структура, оскільки при аналізі фінансового стану боржника із загального переліку зобов`язань не виключаються ті, які не дають змогу кредитору ініціювати процедуру банкрутства.

52. Отже, загроза неплатоспроможності боржника розкривається законодавцем через його фінансово-економічний стан, основним визначальним критерієм якого є нездатність боржника відповісти за своїми зобов`язаннями належним йому майном (активами) і тим самим виконати грошові зобов`язання в повному обсязі перед всіма кредиторами.

53. Фінансово-економічний стан, що визначається на підставі відповідних показників матеріального, фінансового стану боржника та стану його господарської діяльності (з контрагентами тощо) як загроза неплатоспроможності, має бути не умовно-тимчасовим, а стабільно-незворотним для боржника і наслідки такого стану мають безпосередньо впливати на стан розрахунків з кредиторами.

54. Саме така стійкість та незворотність стану фінансово-господарської діяльності боржника, зокрема в частині розрахунків з кредиторами, і відрізняє загрозу неплатоспроможності боржника від іншого його стану фінансово-господарської діяльності, що має тимчасовий характер, і передбачає реальну (обґрунтовану матеріально-фінансовими показниками) можливість боржника у межах звичайної господарської діяльності у розумні строки змінити та відновити свої фінансові й економічні показники, що нададуть можливість боржнику в межах звичайного режиму господарської діяльності виконувати свої зобов`язання перед контрагентами та задовольняти грошові вимоги кредиторів.

55. При цьому доцільно враховувати реальні (доведені належними доказами) майбутні зміни вартості та / або складу активів, з використанням яких можуть бути задоволені вимоги кредиторів, що відбудуться (повинні відбутись) протягом відповідного місяця, тому що керівник має право посилатись на реальні очікування зміни складу та вартості активів, фінансового стану підприємства з огляду на його господарську діяльність.

56. У практиці Верховного Суду виявлення "ознак загрози неплатоспроможності" пов`язане з наданням судами оцінки:

- зібраним у справі доказам щодо підстав, обставин та дати виникнення у боржника перед кредитором зобов`язання, невиконання якого обумовило звернення із заявою про відкриття провадження у цій справі;

- доказам, наданим на підтвердження підстав, обставин та дати виникнення у боржника зобов`язань перед іншими кредиторами у справі;

- доказам щодо вартості майнових активів боржника станом на той звітний період, коли у нього виникли та одночасно тривали зобов`язання перед щонайменше двома кредиторами боржника (заявником у спорі про покладення солідарної відповідальності та ще одним із кредиторів боржника, постанова Верховного Суду від 14.09.2021 у справі №902/1023/19, на яку посилається Банк у касаційній скарзі).

57. Крім того, судом можуть бути враховані висновки експертів (фахівців), аудиторські висновки, висновки за результатами перевірки фінансово-господарської діяльності боржника, у тому числі податковими органами, доповідні записки (інші звернення до керівника) працівників боржника (бухгалтерів, юристів тощо) про наявність відповідних обставин та загроз, фінансово-господарська та / або податкова звітність щодо діяльності боржника, рішення суду про стягнення або інші обмеження щодо фінансово-господарської діяльності боржника тощо.

58. Згідно з усталеною правовою позицією Верховного Суду (зокрема викладеною в постановах Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №910/2971/20, від 09.06.2022 у справі №904/76/21, на які посилається Банк у касаційній скарзі) частиною 6 статті 34 КУзПБ закріплено презумпцію вини керівника (органів управління) боржника у недотриманні ним обов`язку визначеного абзацом першим цієї норми, адже положення абзацу першого цієї норми визначають імперативний обов`язок керівника (органів управління) боржника зі звернення до суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство. Така презумпція полягає в наявності причинно-наслідкового зв`язку між неподанням керівником (органами управління) боржника заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство та негативними наслідками для кредиторів у вигляді неможливості погашення збільшеної заборгованості.

59. Однак наведена презумпція є спростовною, оскільки керівник (орган управління) боржника, на якого покладено тягар доведення відповідних обставин, може довести відсутність причинного зв`язку між неможливістю задоволення вимог кредиторів і невиконанням ним обов`язку, визначеного абзацом 1 частини 6 статті 34 КУзПБ, щодо звернення до суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство.

60. Тлумачення норм статей 13, 92 Цивільного кодексу України у взаємозв`язку з положеннями статті 34 КУзПБ свідчить, що керівник (орган управління) боржника зобов`язаний діяти добросовісно, розумно не лише по відношенню до юридичної особи, а й щодо кредиторів та, враховуючи права та законні інтереси останніх, зокрема, повинен своєчасно їх інформувати про стан неплатоспроможності боржника, сприяти їм в отриманні такої інформації, що має вплив на прийняття ними рішень щодо порядку взаємодії з боржником.

61. Невиконання керівником (органами управління) боржника вимог абзацу 1 частини 6 статті 34 КУзПБ щодо звернення до суду в місячний строк за наявності визначених цією нормою підстав із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство боржника свідчить по суті про недобросовісне приховування ним від кредиторів інформації щодо незадовільного майнового становища боржника.

62. Керівник боржника як особа, що притягується до солідарної відповідальності, спростовуючи названу презумпцію, має право довести добросовісність, розумність своїх дій у недотримані вимог абзацу 1 частини 6 статті 34 КУзПБ.

63. Якщо керівник (орган управління) боржника доведе, що виникнення обставин, визначених абзацом 1 частини 6 статті 34 КУзПБ, не свідчило про стан загрози неплатоспроможності, тобто об`єктивне банкрутство (критичний момент з настанням якого боржник через зниження вартості чистих активів став нездатним у повному обсязі задовольнити вимоги кредиторів, у тому числі і щодо сплати обов`язкових платежів), і він, незважаючи на тимчасові фінансові ускладнення, добросовісно розраховував на їх подолання в розумний строк, доклав залежних від себе максимальних зусиль для досягнення такого результату, то такий керівник (орган управління) з урахуванням загальноправових принципів юридичної відповідальності може бути звільненим від солідарної відповідальності.

64. У постанові від 04.09.2024 у справі №908/3236/21 Верховний Суд також зауважив, що суд зазначає про очевидну відсутність загрози неплатоспроможності боржника якщо:

- звернення або незвернення із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство жодним чином не впливає і не змінює стану та порядку розрахунків з кредиторами, не призводить до порушення їхніх прав на задоволення вимог до боржника (інших негативних наслідків для кредиторів: простій, збитки, штрафні санкції внаслідок невиконання боржником зобов`язання перед кредиторами);

- внаслідок неподання боржником відповідної заяви не змінились / не погіршились його розрахункові можливості (можливості відповідати за зобов`язаннями, зокрема і належними йому активами: майном, коштами, правом вимоги до третіх осіб тощо).

65. Розглядаючи Заяву у цій справі, господарські суди першої та апеляційної інстанцій встановили обставини, які свідчать про наявність у Боржника заборгованості: перед АТ "ЗНВКІФ "Інвестохіллс Хеліантус" (правонаступник ПАТ "ВТБ БАНК"), строк виконання якої настав 17.12.2015; перед ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" - 31.07.2018; перед Банком - 14.08.2017. З огляду на таке господарські суди дійшли висновку про те, що загроза неплатоспроможності (майнова криза) Боржника виникла з 2015 року та тривала до моменту звернення Банку 30.11.2021 до господарського суду зі заявою про порушення провадження у справі про банкрутство Боржника.

66. Однак господарські суди першої та апеляційної інстанцій залишили поза увагою, що згідно з положеннями частини 6 статті 34 КУзПБ (у редакції, чинній на момент звернення із Заявою) наявність заборгованості перед одним кредитором не була визначена підставою для висновку про неплатоспроможність боржника та виникнення у боржника обов`язку звернутися до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство. А наявність заборгованості перед двома чи більше кредиторами могла бути підставою для виникнення такого обов`язку (та відповідно для притягнення до відповідальності відповідних осіб у разі його невиконання) лише у випадку дійсної неплатоспроможності, тобто неможливості виконання грошових зобов`язань у повному обсязі перед усіма кредиторами за рахунок наявних у нього активів.

67. Тобто встановивши наявність у Боржника невиконаного зобов`язання перед одним кредитором АТ "ЗНВКІФ "Інвестохіллс Хеліантус" (правонаступник ПАТ "ВТБ БАНК") з 17.12.2015, господарські суди попередніх інстанцій необґрунтовано зазначили про виникнення у нього загрози неплатоспроможності з 2015 року.

68. Водночас встановивши також настання строку виконання зобов`язань перед іншими кредиторами (перед Банком з 14.08.2017 і перед ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" з 31.07.2018), господарські суди не дослідили обставини щодо конкретного моменту виникнення у Боржника загрози неплатоспроможності, зважаючи на фінансово-економічний стан Боржника, зокрема, співвідношення між загальним розміром зобов`язань перед усіма кредиторами, строк виконання яких настав, та сукупною вартість всіх його активів.

69. Верховний Суд приймає до уваги те, що заборгованість перед переліченими кредиторами залишилась непогашеною на момент відкриття провадження у справі про банкрутство Боржника та відповідні грошові вимоги до Боржника були визнані господарських судом, однак наголошує, що встановлення конкретного часу виникнення у боржника загрози неплатоспроможності є визначальним для з`ясування моменту виникнення у нього обов`язку звернутися зі заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство та, відповідно, для формування висновку про дотримання / недотримання встановленого частиною 6 статті 34 КУзПБ строку для такого звернення як підстави для притягнення відповідних осіб до солідарної відповідальності за зобов`язаннями боржника.

70. Зважаючи на те, що солідарна відповідальність керівника боржника за невиконання обов`язку зі своєчасного звернення до господарського суду зі заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство запроваджена КУзПБ з 21.10.2019, передумовою для висновку про наявність / відсутність підстав для притягнення Відповідача до вказаної відповідальності має бути з`ясування господарськими судами обставин щодо наявності у Боржника станом на вказану дату або виникнення після неї (до моменту відкриття провадження у справі про банкрутство Боржника за заявою Банку) зобов`язань перед принаймні двома кредиторами, строк виконання яких настав, у такому розмірі, який очевидно перевищував вартість усіх активів Боржника, а також існування таких обставин протягом певного періоду, що перевищує місяць.

71. Однак господарські суди під час розгляду Заяви не дослідили наявні у справі докази в контексті встановлення зазначених обставин щодо конкретного моменту виникнення загрози неплатоспроможності Боржника, не врахувавши відповідні висновки Верховного Суду щодо застосування положень частини 6 статті 34 КУзПБ, тому належним чином не встановили наявність / відсутність з боку Відповідача діянь, за які передбачено відповідальність наведеною нормою.

72. Натомість місцевий господарський суд помилково відмовив у задоволенні Заяви лише з тієї підстави, що Закон про банкрутство не містив положень про відповідальність за незвернення боржника до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі у разі загрози неплатоспроможності. При цьому господарський суд першої інстанції слушно послався на положення частини 3 статті 3 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи, проте неправильно вжив зазначену норму процесуального права, не застосувавши до спірних правовідносин положення частини 6 статті 34 КУзПБ без дослідження обставин щодо наявності / відсутності передбаченого нею складу правопорушення.

73. Апеляційний господарський суд обґрунтував відсутність підстав для покладення на Відповідача відповідальності на підставі частини 6 статті 34 КУзПБ, зокрема, недоведеністю причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю керівника неплатоспроможного Боржника та неможливістю задовольнити вимоги кредиторів, оскільки ліквідатор Боржника не довів, що незвернення керівника Боржника зі заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство вплинуло чи змінило (погіршило) стан та порядок розрахунків з кредиторами; призвело до порушення їх прав на задоволення вимог до Боржника тощо.

74. Проте наведений висновок господарського суду апеляційної інстанції не відповідає усталеній правовій позиції Верховного Суду (зокрема викладеній у постановах Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №910/2971/20, від 09.06.2022 у справі №904/76/21, на які посилається Банк у касаційній скарзі) про закріплену в частині 6 статті 34 КУзПБ презумпцію вини керівника (органів управління) боржника та наявності причинно-наслідкового зв`язку між неподанням ним заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство та негативними наслідками для кредиторів, тягар спростування якої покладений саме на відповідача.

75. З огляду на таке висновок господарського суду про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю Відповідача та неможливістю задовольнити вимоги кредиторів є необґрунтованим, оскільки він не заснований на встановленні обставин щодо добросовісності поведінки Відповідача, розумності його дій, спрямованих на подолання тимчасових фінансових ускладнень, наявності об`єктивних підстав для незвернення ним до господарського суду зі заявою про банкрутство тощо.

76. Приймаючи до уваги передчасність наведених висновків господарських судів першої та апеляційної інстанції, Верховний Суд, водночас, погоджується з висновком про відмову в задоволенні Заяви з огляду на таке.

77. Апеляційний господарський суд у оскаржуваній постанові, зокрема, виходив із того, що грошові суми солідарної відповідальності фактично є сумою збитків, завданих боржнику його керівником (членом органу управління) через неподання (несвоєчасне подання) заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство, попри загрозу неплатоспроможності боржника; і розмір такої відповідальності має визначатися як різниця між сумою вимог кредиторів та вартістю виявлених у Боржника в процедурі ліквідації майнових активів та сум, отриманих від їх реалізації

78. Верховний Суд неодноразово (зокрема в постанові від 10.12.2024 у справі №902/1157/21) звертав увагу на те, що звернення до суду з вимогами про покладення на винного члена органу управління боржника солідарної відповідальності за зобов`язаннями боржника у справі про банкрутство потребує визначення заявником розміру цієї відповідальності та заявлення ним до суб`єкта солідарної відповідальності вимоги щодо стягнення відповідної суми задля задоволення тих вимог кредиторів, що лишились незадоволеними внаслідок допущеного таким суб`єктом відповідного порушення.

79. Деліктна природа солідарної відповідальності в розумінні частини 6 статті 34 КУзПБ (з урахуванням правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду в складі суддів палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 04.09.2024 у справі №908/3236/21) зумовлює необхідність визначення розміру такої відповідальності, виходячи з обсягу майнової шкоди, заподіяної кредиторам неправомірною бездіяльністю керівника (органів управління) боржника, яка полягає в незадоволенні вимог кредиторів.

80. З огляду на таке неправильним є визначення солідарної відповідальності у загальному розмірі всіх грошових вимог кредиторів до боржника без урахування того, яка частина з них може бути погашена в процесі банкрутства, зокрема, за рахунок реалізації майна боржника, включеного до ліквідаційної маси, адже керівник (член органу управління) боржника має нести відповідальність саме за незадоволення вимог кредиторів.

81. Тобто в разі, якщо керівник (орган управління) боржника припустився порушень вимог частини 6 статті 34 КУзПБ, але його майна / активів у складі ліквідаційної маси (зокрема внаслідок вчинення арбітражним керуючим передбачених КУзПБ дій, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, визнання недійсними певних правочинів та спростування майнових дій боржника тощо) виявилося достатньо для задоволення визнаних у справі вимог кредиторів, досягається виконання одного із основних завдань провадження у справі про банкрутство - задоволення вимог кредиторів неплатоспроможного боржника (положення преамбули КУзПБ).

82. Отже, достатність майна боржника, що включається до складу ліквідаційної маси і спрямовується на задоволення вимог кредиторів боржника, виключає застосування солідарної відповідальності у справі про банкрутство (з урахуванням її деліктної природи в розумінні вказаної норми), оскільки в такому випадку відсутні негативні наслідки, завдані кредиторам боржника внаслідок неправомірної бездіяльності його керівника (органу управління).

83. Водночас у разі недостатності майна / активів боржника для погашення всієї сукупності грошових вимог кредиторів, розмір солідарної відповідальності керівника (органу управління) боржника в разі допущення ним відповідного порушення належить визначати, виходячи з різниці між сумою вимог кредиторів і ліквідаційною масою, яка саме й становитиме розмір непогашених вимог кредиторів, тобто розмір заподіяної ним шкоди.

84. Верховний Суд виходить з того, що визначення зазначеної суми збитків кредиторів можливо лише після завершення реалізації об`єктів, включених до ліквідаційної маси банкрута, та розрахунків з кредиторами на підставі проведення такої реалізації у ліквідаційній процедурі, тому звернення із заявою про покладення солідарної відповідальності на винних осіб та задоволення такої заяви судом до встановлення факту недостатності майна боржника за результатами погашення грошових вимог кредиторів є передчасним.

85. Подібні за змістом висновки викладені Верховним Судом у складі суддів палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 19.06.2024 у справі №906/1155/20(906/1113/21) при вирішенні спору щодо притягнення відповідних осіб до субсидіарної відповідальності на підставі частини 2 статті 61 КУзПБ.

86. На думку Верховного Суду, такий висновок підлягає також врахуванню mutatis mutandis при вирішенні питання щодо розміру солідарної відповідальності осіб, які порушили вимоги частини 6 статті 34 КУзПБ, враховуючи висновки, викладені в постанові Верховного Суду в складі суддів палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 04.09.2024 у справі №908/3236/21, щодо подібності відповідних правовідносин з огляду на їх деліктну природу; необхідності телеологічного тлумачення вказаної норми КУзПБ, зважаючи на цілі законодавчого регулювання та його загальну спрямованість (дух закону); необхідності стягнення коштів із члена органу управління боржника на підставі частини 6 статті 34 КУзПБ саме на користь боржника з подальшим зарахуванням цих коштів до ліквідаційної маси та спрямуванням їх на задоволення вимог кредиторів.

87. Верховний Суд відхиляє наведені у касаційній скарзі доводи Банку про те, що розмір солідарної відповідальності має дорівнювати сумі вимог, внесених до реєстру вимог кредиторів, адже застосування такого підходу призвело б до очевидно несправедливих результатів, коли на особу, що порушила вимоги частини 6 статті 34 КУзПБ, могла бути покладена відповідальність у розмірі більшому, ніж шкода, заподіяна кредиторам внаслідок такого порушення, або навіть і за відсутності такої шкоди.

88. При зверненні із Заявою в цій справі ліквідатор Боржника не доводив і господарські суди не встановили обставин щодо здійснення у цій справі усіх передбачених КУзПБ дій, необхідних для виявлення та повернення майна банкрута, завершення реалізації майна, включеного до ліквідаційної маси, та проведення розрахунків з кредиторами за рахунок виручених від такої реалізації коштів. З огляду на таке Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного господарського суду про передчасність наведених у Заяві вимог через неможливість встановлення дійсного розміру солідарної відповідальності як розміру заподіяних кредиторам збитків у вигляді незадоволених грошових вимог до Боржника до вчинення перелічених дій у процедурі ліквідації Боржника.

89. Отже, Верховний Суд вважає правильним відмову в задоволенні Заяви з наведених мотивів.

90. Передчасність заявлення відповідних вимог є самостійною підставою для відмови в задоволенні Заяви, що виключає дослідження обставин наявності або відсутності порушень з боку Відповідача як підстави для притягнення його до відповідальності.

91. Верховний Суд виходить з того, що не може бути скасоване правильне по суті та законне рішення з одних лише формальних міркувань (подібні висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі №378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі №910/12525/20, від 05.07.2023 у справі №910/15792/20). Отже, неналежне дослідження господарськими судами обставин щодо моменту виникнення загрози неплатоспроможності Боржника, тощо в цьому випадку не призвело до неправильного вирішення спору по суті та не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень та направлення справи на новий розгляд. Обставини щодо наявності або відсутності у діях Відповідача відповідного порушення підлягають встановленню в разі своєчасного звернення з відповідною Заявою.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

92. Зважаючи на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення без змін постанови апеляційного господарського суду та ухвали місцевого господарського суду з викладених у цій постанові мотивів.

93. Касаційну скаргу належить залишити без задоволення.

Розподіл судових витрат

94. Понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції судові витрати покладаються на скаржника, оскільки касаційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" залишити без задоволення.

2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.03.2025 та ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 01.07.2024 у справі №904/9266/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Картере

Судді К. Огороднік

В. Пєсков