ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про відмову в забезпеченні позову

18.08.2025 Справа № 917/1600/25

Суддя Кльопов І.Г. , розглянувши матеріали

заяву Селянського (фермерського) господарства "Прогрес", вул. Набережна,12, с. Розумівка, Полтавський район, Полтавська область

про забезпечення позову у справі № 917/1600/25

за позовною заявою Селянського (фермерського) господарства "Прогрес", вул. Набережна,12, с. Розумівка, Полтавський район, Полтавська область

до Карлівської міської ради, вул.Полтавський шлях,85, м.Карлівка, Полтавська область, 39500

про поновлення договору оренди

встановив:

Селянське (фермерське) господарства "Прогрес" звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою до Карлівської міської ради про поновлення Договору оренди земельної ділянки від 21 серпня 2002 року, зареєстрований у Карлівській районній державній адміністрації, про що у книзі записів реєстрації договорів оренди землі вчинено запис № 3 від 22 серпня 2002 року (із змінами від 24.10.2012 року, що зареєстровані у відділі Держкомзему у Карлівському районі, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 30.11.2012 року № 002682) на тих же умовах і на той же строк з 23 серпня 2023 року

Разом із позовом, позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій позивач просить суд

1. Заборонити Карлівській міській раді Полтавського району Полтавської області. . юридична адреса: 39500. Полтавська область. Полтавський район, м. Карлівка, вул. Полтавський шлях, буд. 85, до набрання законної сили рішенням в даній справі вчиняти будь-які дії щодо передачі у користування (оренду. суперфіиій. емфітевзис) земельної ділянки площею 31.1104 га, к.н. :00:003:1805 та земельної ділянки площею 7.6001 га к.н. :00:003:1806. здійснювати поділ зазначених земельних ділянок та змінювати їх цільове призначення.

2. Заборонити суб`єктам державної реєстрації, що проводять реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, до набрання законної сили рішенням в даній справі вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки площею 31.1104 га. к.н. :00:003:1805 та земельної ділянки площею 7.6001 га к.н. :00:003:1806.

3. Заборонити державним кадастровим реєстраторам, які входять до складу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (. вул. Народного Ополчення. 3. м. Київ. 03151) та її територіальних органів до набрання законної сили рішенням в даній справі вносити до Державного земельного кадастру будь-які відомості, які стосуються земельної ділянки площею 31.1104 га. к.н. :00:003:1805 та земельної ділянки площею 7.6001 га к.н. :00:003:1806.

В обґрунтування заяви заявник вказує наступне:

21 серпня 2002 року між Карлівською районною державною адміністрацією в особі голови, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 (засновник СФГ "Прогрес"), було укладено Договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого в оренду передається земельна ділянка площею 47,33 га, в тому числі ріллі - 47,33 га.

Даний Договір був зареєстрований у Карлівській районній державній адміністрації, про що у книзі записів реєстрації договорів вчинено запис № 3 від 22 серпня 2002 року.

Договором № 2 про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 24.10.2012 року абзац 3 пункту 1 «Предмет договору» було викладено в такій редакції: «В оренду передаються земельні ділянки загальною площею 38,71 га, в тому числі: земельна ділянка площею 31,1100 га (кадастровий номер :00:003:1805) та земельна ділянка площею 7,6000 га (кадастровий номер :00:003:1806) ріллі. Також зміни були внесені до п. 2.3 «Орендна плата», відповідно до яких орендна плата вноситься орендарем за земельні ділянки державної власності: ріллі - в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки землі в рік. Всі інші умови договору оренди земельної ділянки від 21.08.2002 року зберігають свою чинність. Даний договір № 2 був зареєстрований у відділі Держкомзему у Карлівському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 30.11.2012 року № 02682.

Відповідно до п. 2.2 Договору оренди земельної ділянки від 21.08.2002 року його було укладено терміном на 20 років, починаючи з моменту реєстрації договору. По закінченню терміну договору Орендар має переважне право на поновлення договору на новий термін. У цьому разі зацікавлена сторона повинна повідомити письмово другу сторону про бажання щодо продовження дії договору на новий термін не пізніше, ніж за два місяці до його закінчення. Умови цього договору зберігають свою чинність на строк його дії у випадках, коли після набуття чинності договору, законодавством встановлені інші правила, ніж передбачені договором. При переході права власності на землю від Орендодавця до іншої особи договір оренди зберігає чинність для нового власника.

16.01.2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", яким статтю 33 Закону України "Про оренду землі", яка регламентувала порядок поновлення договорів оренди, було викладено у новій редакції.

Розділ IX "Перехідні положення" Закону України "Про оренду землі" доповнено абзацами третім і четвертим такого змісту:

"Договори оренди земельних ділянок приватної власності, а також земельних ділянок державної або комунальної власності, на яких розташовані будівлі, споруди, що перебувають у власності орендаря, укладені до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", у разі їх продовження (укладення на новий строк) мають містити умови, передбачені статтею 33 цього Закону та статтею 126- 1 Земельного кодексу України.

Правила, визначені статтею 126-1 Земельного кодексу України щодо поновлення договорів оренди землі, поширюються на договори оренди землі, укладені або змінені після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", а поновлення договорів оренди землі, укладених до набрання чинності зазначеним Законом, здійснюється на умовах, визначених такими договорами, за правилами, чинними на момент їх укладення".

Отже, поновлення договору оренди земельної ділянки від 21 серпня 2002 року має здійснюватися на умовах, визначених цим договором, за правилами, чинними на момент його укладення, а саме відповідно до положень Закону України "Про оренду землі" (у редакції, чинній на час укладення договору).

Відповідна правова позиція висловлена в Постанові Верховного Суду у справі № 926/2720/21 від 21 вересня 2022 року.

Відповідно до Закону України «Про оренду землі» (в редакції, що діяла на момент укладення договору оренди земельної ділянки від 21.08.2002 року) в статті 27 зазначалось про те, що після закінчення строку, на який було укладено договір, орендар, який належно виконував обов`язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. У разі продовження договору оренди на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін.

У самому Договорі оренди земельної ділянки від 21.08.2002 року зазначається про те, що по закінченню терміну договору Орендар має переважне право на поновлення договору на новий термін. У цьому разі зацікавлена сторона повинна повідомити письмово другу сторону про бажання щодо продовження дії договору на новий термін не пізніше, ніж за два місяці до його закінчення.

У зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України з 5:30 24 лютого 2022 року строком на 30 діб по всій території України було запроваджено воєнний стан на підставі Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

Воєнний стан неодноразово продовжувався та станом на сьогоднішній день Законом України № 4524-ІХ від 15.07.2025 року «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05 години 30 хвилин 07 серпня 2025 року строком на 90 діб, тобто до 05 листопада 2025 року до 05 години 30 хвилин.

У зв`язку з введенням воєнного стану Верховна Рада України 24 березня 2022 року прийняла Закон № 2145-ІХ, відповідно до якого Розділ X "Перехідні положення" Земельного кодексу України було доповнено пунктами 27 і 28. Відповідно до підпункту а) підпункту 1 пункту 27 Перехідних положень Земельного кодексу України під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей:

1) вважаються поновленими на один рік без волевиявлення сторін відповідних договорів і без внесення відомостей про поновлення договору до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно договори оренди, суборенди, емфітевзису, суперфіцію, земельного сервітуту, строк користування земельними ділянками щодо яких закінчився після введення воєнного стану, щодо земельних ділянок сільськогосподарського призначення:

а) державної, комунальної власності, невитребуваних, нерозподілених земельних ділянок, а також земельних ділянок, що залишилися у колективній власності і були передані в оренду органами місцевого самоврядування.

Тобто станом на 22 серпня 2022 року - дата припинення дії договору оренди земельної ділянки від 21.08.2002 року - даний договір вважався поновленим на один рік без волевиявлення сторін і без внесення відомостей про поновлення договору до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, дата закінчення дії зазначеного договору - 22 серпня 2023 року.

Виходячи із зазначених вище положень чинного законодавства, що почало діяти в умовах введення в Україні воєнного стану, та керуючись положеннями Договору оренди земельної ділянки від 21.08.2002 року, мною 14.02.2023 року (більш ніж за 6 місяців до дати закінчення дії Договору) і було подано до Карлівської міської ради заяву про його поновлення.

У відповідь на дану заяву отримано листа від 16.05.2023 року № 12.2-14/1623 за підписом т.в.о. міського голови, секретаря ради С. Бобрицького, в якому було зазначено, що за результатами розгляду, враховуючи рекомендації комісії, у зв`язку з тим, що мною не повідомлено про свої наміри щодо користування земельними ділянками та про бажання продовжити термін дії договору оренди земельної ділянки у термін, що зазначено в договорі оренди земельної ділянки від 21 серпня 2002 року (із змінами від 24.10.2012 року), було повідомлено, що комісією мою заяву залишено без задоволення у зв`язку з невиконанням умови вище зазначеного договору оренди земельної ділянки.

У зв`язку з вищевикладеним 20 червня 2023 року я вдруге звернувся до Карлівської міської ради з заявою та просив поновити Договір оренди земельної ділянки від 21 серпня 2002 року (із змінами від 24.10.2012 року), предметом якого є оренда земельних ділянок площею 31,1104 га (кадастровий номер :00:003:1805) та площею 7,6001 га (кадастровий номер :00:003:1806) ріллі, терміном на 20 років з орендною платою в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельних ділянок.

У відповідь на дану заяву я отримав листа від 03.07.2023 року № 12.2-14/2190 за підписом т.в.о. міського голови, секретаря ради С. Бобрицького, в якому було зазначено, що за результатами розгляду, враховуючи рекомендації постійної депутатської комісії з питань регулювання земельних відносин, надр, охорони навколишнього середовища та санітарного стану, яка відбулася 28.06.2023 року, у зв`язку з невиконанням умови договору оренди земельної ділянки від 21 серпня 2002 року (із змінами від 24.10.2012 року), проект рішення по Вашому зверненню не рекомендовано до розгляду на черговому пленарному засіданні Карлівської міської ради. А також, було додатково повідомлено, що земельні ділянки комунальної власності відповідно ст. 134 Земельного кодексу України передаються в користування (оренду) окремими лотами на конкурентних засадах (на земельних торгах).

Заявник зазначає, що ним було повністю дотримано вимоги чинного законодавства та умови договору оренди земельної ділянки від 21.08.2002 ( із змінами від 24.10.2012 року) щодо процедури продовження його дії, оскільки обидві заяви про поновлення даного договору оренди були подані до Карлівської міської ради за два місяці до закінчення терміну його дії.

Заявник вважає, що невжиття заходів що невжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони Карлівській міській раді до набрання рішенням в даній справі вчиняти дії щодо передачі в користування, поділу і зміни цільового призначення земельної ділянки площею 31,1104 га, к.н. :00:003:1805 та земельної ділянки площею 7,6001 га, к.н. :00:003:1806, заборони суб`єктам державної реєстрації, що проводять реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, до набрання законної сили рішенням в даній справі вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки площею 31,1104 га, к.н. :00:003:1805 та земельної ділянки площею 7,6001 га к.н. :00:003:1806, ЗАБОРОНИ державним кадастровим реєстраторам, які входять до складу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (, вул. Народного Ополчення, 3, м. Київ, 03151) та її територіальних органів до набрання законної сили рішенням в даній справі вносити до Державного земельного кадастру будь-які відомості, які стосуються земельної ділянки площею 31,1104 га, к.н. :00:003:1805 та земельної ділянки площею 7,6001 га к.н. :00:003:1806 у разі задоволення позовних вимог не забезпечить реального захисту прав СФГ "Прогрес", що є головною метою судочинства.

Отже, вжиття заходів забезпечення позову сприятиме запобіганню порушення прав С(Ф)Г «Прогрес» та забезпечить можливість реального судового захисту.

Розглянувши заяву позивача про забезпечення позову, суд дійшов наступних висновків.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 136 Господарського процесуального кодексу України, згідно з приписами якої господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до частини 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Тобто забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Аналогічні правові висновки щодо застосування статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України викладені в постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/19256/16, від 14.05.2018 у справі № 910/20479/17, від 23.06.2018 у справі № 916/2026/17, від 16.08.2018 у справі № 910/5916/18, від 11.09.2018 у справі № 922/1605/18, від 14.01.2019 у справі № 909/526/18, від 21.01.2019 у справі № 916/1278/18, від 25.01.2019 у справі № 925/288/17, від 26.09.2019 у справі № 904/1417/19.

Виходячи з положень статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову господарський суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням таких умов: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між заявленим заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду, ймовірності ускладнення чи не поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Обранням належного заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із вимогами позивача, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи.

Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову необхідно дотримуватися принципу їх співмірності із заявленими позивачем вимогами. Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав інших осіб, не залучених до участі у справі. Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову слід враховувати, що такими заходами не повинні порушуватися права осіб, що не є учасниками справи, застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.

Отже, в кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду в разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника. Доказування повинно здійснюватися за загальними правилами відповідно до ст.73, 74, 76-79 Господарського процесуального кодексу України, яка передбачає обов`язковість подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення господарського суду, що невжиття таких заходів може утруднити чи унеможливити виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

При цьому сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою.

З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Оскільки позивач звернувся до суду з позовними вимогами немайнового характеру, в цьому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

При цьому, обов`язок доказування покладається на особу, яка подала заяву про забезпечення позову.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

За приписами ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визначені в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року в справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Поняття «ефективний засіб», за висновками Європейського суду з прав людини (рішення від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії"), передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Отже, в розумінні зазначених положень, обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. З урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 73 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 14.06.2018 по справі №910/361/18.

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість вчинення відповідачем певних дій не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви (висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.07.2020 у справі № 909/835/18).

Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Слід зазначити, що судом під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

В заяві про забезпечення позову містяться загальні міркування заявника про очевидну небезпеку щодо відчуження або передачі в користування спірних земельних ділянок, без надання будь-яких доказів та без зазначення фактичних обставин на підтвердження викладеного в заяві.

З огляду на вищевикладене, у суду відсутні підстави для задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись статтями 136-137, 140, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити Селянського (фермерського) господарства "Прогрес" у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Ухвала набирає законної сили 18.08.2025 та може бути оскаржена в порядку в порядку, передбаченому статтями 253-259 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалу підписано: 18.08.2025

Суддя Кльопов І.Г.