ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2025 року Справа № 902/1302/22(902/65/25)

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Саврій В.А. , суддя Розізнана І.В.

секретар судового засідання Соколовська О.В.

за участю представників:

відповідача (скаржника) ТОВ "Рисоіл Україна" - Козолуп М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рисоіл Україна" на рішення Господарського суду Вінницької області від 08.05.2025 у справі №902/1302/22(902/65/25) (повний текст складений 19.05.2025)

за позовом: ОСОБА_1

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Рисоіл Україна"

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Сат-Агро"

про визнання договору поруки від 22.07.2021 неукладеним та недійсним

в межах справи № 902/1302/22

за заявою: ОСОБА_2

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Сат-Агро"

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 08.05.2025 у справі №902/1302/22(902/65/25) позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір поруки від 22.07.2021 між ОСОБА_1 , Товариством з обмеженою відповідальністю "Сат-Агро" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рисоіл Україна".

Відмовлено в задоволенні позову в частині визнання договору поруки від 22.07.2021 неукладеним.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рисоіл Україна" на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 1 514,00 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сат-Агро" на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 1 514,00 грн.

Вказане рішення мотивоване тим, що відповідач ТОВ "Рисоіл Україна" не довів належними доказами, що договір поруки був дійсно укладений, зокрема не надав суду оригіналу цього договору. Місцевий господарський суд, враховуючи відсутність оригіналу договору, дійшов висновку, що проведення почеркознавчої експертизи неможливо, тобто відповідачем не спростовано твердження позивача про те, що договір поруки не був особисто підписаний ОСОБА_1 . Суд першої інстанції повважав згідно з положеннями ч. 4 ст. 102 ГПК України встановленою обставину, на яку посилається позивач, а саме, що договір поруки від 22.07.2021, стороною якого є ОСОБА_1 , не був нею особисто підписаний. Місцевий господарський суд дійшов висновку, що відсутність підпису позивача у договорі поруки доведена належними та достеменними доказами, що свідчить про відсутність її волевиявлення на укладення оспорюваного договору поруки, що є підставою для визнання його недійсним на підставі ст. 203 ЦК України.

Також суд першої інстанції відхилив доводи відповідача про укладення договору у спрощеній формі, оскільки в матеріалах справи міститься копія договору поруки від 22.07.2021 з підписами сторін. Отже, вказаний договір укладено у формі єдиного документа, а не у спрощений спосіб.

Крім того, місцевий господарський суд відмовив у задоволенні вимоги позивача про визнання договору неукладеним, оскільки по суті вимога про визнання договору неукладеним є вимогою про встановлення факту, який має юридичне значення, а вимога щодо встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Рисоіл Україна" звернулося до суду із апеляційною скаргою через систему Електронний суд, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Вінницької області від 08.05.2025 у справі №902/1302/22(902/65/25) в частині задоволених позовних вимог (визнання недійсним договору поруки від 22.07.2021) та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову в частині визнання договору поруки від 22.07.2021 недійсним. Здійснити розподіл судових витрат відповідно до ст. 129 ГПК України. Розгляд апеляційної скарги ТОВ "Рисоіл Україна" здійснити за участю представника.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржник зазначає наступне:

- висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не підписувала Договір поруки, що на переконання суду підтверджується належними і достеменними доказами, суперечить фактичним обставинам справи. Надані ТОВ "Рисоіл Україна" докази однозначно підтверджують, що у ОСОБА_1 наявне волевиявлення на укладення і виконання Договору поруки, що з огляду на висновки ВП ВС від 27.11.2024 у справі № 204/8017/17 є підставою для визнання спірного договору дійсним. Суд першої інстанції порушив ст. ст. 74, 75, 79, 236 ГПК України та не здійснив належну оцінку поданих сторонами доказів і фактично переклав тягар доведення позовних вимог з ОСОБА_1 на ТОВ "Рисоіл Україна", чим допустив порушення принципів змагальності і вірогідності доказів;

- керуючись ч. 1 ст. 204 ЦК України і судовою практикою, суд першої інстанції мав прийти до висновку про те, що Договір поруки є укладеним і таким, що породжує для ОСОБА_1 відповідні правові наслідки. Суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин ст. 203, 215, 216 ЦК України, які не мають застосовуватися, та не застосовував ст.ст. 207, 639 ЦК України, які мали б бути застосовані;

- суд першої інстанції порушив ч. 4 ст. 236 ГПК України та помилково задовольнив позовну вимогу про визнання недійсним Договору поруки, яка у спірних правовідносинах є неналежним способом захисту прав;

- у мотивувальній частині рішення Господарського суду Одеської області від 05.10.2022 по справі №916/470/22, яке вступило в законну силу, відображені обставини укладення ОСОБА_1 . Договору поруки, що підтвердив КГС ВС у постанові від 26.09.2023 по справі №916/470/22. Таким чином, обставина щодо укладення Договору поруки з боку ОСОБА_1 є преюдиційною, а суд першої інстанції помилково не застосував ч. 4 ст. 75 ГПК України;

- суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин ч. 4 ст. 102 ГПК України та прийшов до необґрунтованого висновку про те, що Договір поруки не був особисто підписаний ОСОБА_1 у зв`язку з ненаданням ТОВ "Рисоіл Україна" оригіналу спірного Договору поруки.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.06.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рисоіл Україна" на рішення Господарського суду Вінницької області від 08.05.2025 у справі №902/1302/22(902/65/25) залишено без руху. Запропоновано скаржнику усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали та надати Північно-західному апеляційному господарському суду належні докази сплати 1362,60 грн судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

30.06.2025 на адресу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Рисоіл Україна" надійшла заява про усунення недоліків, до якої долучено докази сплати судового збору у відповідному розмірі.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.07.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Рисоіл Україна" на рішення Господарського суду Вінницької області від 08.05.2025 у справі №902/1302/22(902/65/25). Розгляд апеляційної скарги призначено на "26" серпня 2025 р. об 11:30год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м. Рівне, вул. Яворницького, 59, у залі судових засідань №3. Запропоновано учасникам справи у строк до 07.08.2025 надіслати до Північно-західного апеляційного господарського суду письмові відзиви на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст. 263 ГПК України, та докази надсилання копії відзивів та доданих до них документів іншим учасникам справи.

На адресу суду через систему Електронний суд від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Залишити в силі рішення Господарського суду Вінницької області від 08.05.2025 у справі №902/1302/22(902/65/25).

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.08.2025 прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рисоіл Україна" на рішення Господарського суду Вінницької області від 08.05.2025 у справі №902/1302/22(902/65/25) до провадження Північно-західного апеляційного господарського суду у складі колегії суддів: Павлюк І.Ю. - головуючий суддя, суддя Саврій В.А., суддя Розізнана І.В.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги.

В судове засідання представник позивача не з`явився. Однак, 26.08.2025 на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Представник зазначає, що одночасно призначено до розгляду справа в Північно-західному апеляційному господарському суді та приймання участі в проведенні слідчих діях згідно з Кримінальним процесуальним кодексом України, а саме надання клієнту правової допомоги за участі адвоката Шевчука Вадима Олександровича. Керуючись ст.ст. 42, 169, 183, 216 Господарського процесуального кодексу України та з метою рівність усіх учасників судового процесу, заявник просить відкласти засідання у справі № 902/1302/22(902/65/25).

Щодо вказаного клопотання про відкладення розгляду колегія суддів зазначає наступне.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).

Згідно з ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції враховує, представником позивача не підтверджено доказами доводів, які викладено в клопотанні про відкладення розгляду справи.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків, має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Розумність строків розгляду справи повинна визначатися з огляду на конкретні обставини справи з урахуванням критеріїв, сформованих у практиці Суду, зокрема складності справи, поведінки сторін та відповідних державних органів (рішення Європейського суду з прав людини від 29.05.2008 "Якименко проти України"; рішення Європейського суду з прав людини від 21.12.2006 "Мороз та інші проти України" та інші).

Також суд при розгляді клопотання бере до уваги висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 16.07.2020 у справі №924/369/19 та від 01.10.2020 у справі №361/8331/18, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

За викладених обставин, оскільки явка представників учасників провадження у справі обов`язковою не визнавалась, а їх неявка в свою чергу не перешкоджає вирішенню спору, беручи до уваги необґрунтованість заявленого клопотання, а також те, що матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, зважаючи на те, що відкладення є правом суду, а не обов`язком, з метою недопущення безпідставного затягування розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку, що заявлене позивачем клопотання про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийняття оскаржуваного рішення суду, зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.07.2021 між ТОВ "Рисоіл Україна" та ТОВ "Сат-Агро" укладено Договір поставки №Р21-046 від 22.07.2021, відповідно до якого Продавець зобов`язується поставити і передати у власність Покупця, а Покупець прийняти і оплатити пшеницю 2,3,4 класу, надалі іменований "Товар", (зерно насипом українського походження, врожаю 2021 року) на умовах поставки в місці (DAP) ТОВ "СП РИСОІЛ ТЕРМІНАЛ" (Одеська обл., м. Чорноморськ, вул. Транспортна, 28) згідно Інкотермс-2010.

З метою мирного врегулювання наслідків порушення умов Договору поставки від 22.07.2021 між ТОВ "Сат-Агро" (продавець) та ТОВ "Рисоіл Україна" (покупець) 13.09.2021 була укладена Угода про врегулювання до договору поставки №Р21-046 від 22.07.2021, за умовами якої сторони домовились, що продавець визнає, що ним порушено зобов`язання, які призвели до прямих збитків покупця та зобов`язується сплатити покупцю суму компенсації, яка складає 2 114 944,00 грн.

В цей же день, 22.07.2021 з метою забезпечення зобов`язань ТОВ "Сат-Агро" за Договором поставки між ОСОБА_3 (поручитель), ТОВ "Сат-Агро" (боржник) та ТОВ "Рисоіл України" (кредитор) було укладено Договір поруки.

Зі договору поруки вбачається, що ОСОБА_1 повністю і безвідклично поручилася перед ТОВ "Рисоіл Україна" забезпечити своєчасне виконання усіх зобов`язань, що мають бути виконані у відповідний час ТОВ "Сат-Агро" на користь ТОВ "Рисоіл Україна", як визначено в договорі.

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до ТОВ "Рисоіл Україна" та ТОВ "Сат-Агро", в якій просить:

- визнати неукладеним договір поруки від 22.07.2021 між ОСОБА_1 , ТОВ "Сат-Агро" та ТОВ "Рисоіл Україна" та здійснити повернення виконаного за недійсним правочином;

- визнати недійсним договір поруки від 22.07.2021 між ОСОБА_1 , ТОВ "Сат-Агро" та ТОВ "Рисоіл Україна".

Разом з позовною заявою позивачем також подано клопотання від 15.01.2025 про призначення судової технічно-почеркознавчої експертизи.

В позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що не підписувала договір поруки укладений 22.07.2021 між ТОВ "Рисоіл Україна", ТОВ "Сат-Агро" та ОСОБА_1 , та на це не уповноважувала іншу особу. Звертає увагу, що у позивача відсутній оригінал договору поруки. Також ОСОБА_1 стверджує, що з відповідачами не узгоджувала жодного проекту договору поруки та не досягли згоди з усіх істотних умов договору. Позивач звертає увагу, що непідписаний договір вважається неукладеним. Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Ухвалою суду від 07.04.2025 відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 від 15.01.2025 про призначення судової технічно-почеркознавчої експертизи.

В подальшому, суд першої інстанції задоволив позовну вимогу про визнання недійсним Договору поруки від 22.07.2021 між ОСОБА_1 , Товариством з обмеженою відповідальністю "Сат-Агро" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рисоіл Україна". Відмовлено в задоволенні позову в частині визнання договору поруки від 22.07.2021 неукладеним.

Скаржник оскаржує рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про визнання недійсним договору поруки від 22.07.2021.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам в межах вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Так, за змістом статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.

Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.

Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), яка його вчинила.

Спосіб, у який здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України.

Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України).

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Тобто, як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 222 - 233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.

Такі висновки щодо визнання або невизнання правочину укладеним, узгоджуються із правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 227/3760/19-ц.

Разом з тим, у випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Законодавець за загальним правилом, викладеним у статті 218 ЦК України, не передбачає наслідків у вигляді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна із сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків).

Натомість, виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його суттєвих умов, передбачених законодавством.

Відповідне регулювання міститься і в положеннях ЦК України про договір. У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Як зазначалося вище, 22.07.2021 між ТОВ "Рисоіл Україна" (покупець) та ТОВ "Сат-Агро" (продавець) укладено договір поставки №Р21-046 від 22.07.2021, відповідно до якого Продавець зобов`язується поставити і передати у власність Покупця, а Покупець прийняти і оплатити пшеницю 2,3,4 класу, надалі іменований "Товар", (зерно насипом українського походження, врожаю 2021 року) на умовах поставки в місці (DAP) ТОВ "СП РИСОІЛ ТЕРМІНАЛ" (Одеська обл., м. Чорноморськ, вул. Транспортна, 28) згідно Інкотермс-2010.

Відповідно до п. 5.1.1 Договору передбачає, що на етапі 1 попередня оплата здійснюється на поточний рахунок продавця протягом 5 банківських днів з моменту підписання цього договору та за повного виконання наступних умов, зокрема, отримання покупцем (ТОВ "Рисоіл Україна") підписаного продавцем (ТОВ "Сат-Агро") Договору поруки.

Пунктом 6.8 Договору передбачено, що протягом 2 робочих днів з дати підписання цього Договору продавець (ТОВ "Сат-Агро") зобов`язується надати покупцю (ТОВ "Рисоіл Україна") Договір поруки, укладений між покупцем і ОСОБА_1 щодо забезпечення зобов`язань продавця відповідно до стандартної форми покупця.

Згідно з п. 9.4. Договору поставки, договір або додаткові угоди до договору, оформлені у вигляді додатків і підписані, надіслані сторонами за допомогою факсимільного зв`язку та/або електронною поштою, мають юридичну силу до моменту обміну оригіналами.

Також з метою мирного врегулювання наслідків порушення умов Договору поставки від 22.07.2021 між ТОВ "Сат-Агро" (продавець) та ТОВ "Рисоіл Україна" (покупець) 13.09.2021 була укладена Угода про врегулювання до договору поставки №Р21-046 від 22.07.2021, за умовами якої сторони домовились, що продавець визнає, що ним порушено зобов`язання, які призвели до прямих збитків покупця та зобов`язується сплатити покупцю суму компенсації, яка складає 2 114 944,00 грн.

В цей же день, 22.07.2021 з метою забезпечення зобов`язань ТОВ "Сат-Агро" за Договором поставки ОСОБА_1 (поручитель), ТОВ "Сат-Агро" (боржник) та ТОВ "Рисоіл України" (кредитор) було укладено Договір поруки, згідно якого ОСОБА_1 повністю і безвідклично поручилася перед ТОВ "Рисоіл Україна" забезпечити своєчасне виконання усіх зобов`язань, що мають бути виконані у відповідний час ТОВ "Сат-Агро" на користь ТОВ "Рисоіл Україна", як визначено в договорі.

Позивач ОСОБА_1 стверджує, що не підписувала Договору поруки від 22.07.2021 та не уповноважувала на підписання вказаного договору інших осіб.

Колегія суддів зазначає, що підпис на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину.

З огляду на зміст частини четвертої статті 203, частини першої статті 215, частини першої статті 218 ЦК України закон не пов`язує недійсність правочину з недотриманням установленої для нього обов`язкової письмової форми, частиною якої є підпис сторін.

Водночас укладеність договору пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх істотних його умов (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Належним підтвердженням досягнення сторонами згоди щодо визначених у договорі умов є, зокрема, їх підписи.

Абзац другий частини першої статті 218 ЦК України визначає право заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину та встановлює, що такий факт може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, окрім показань свідків.

ЦК України передбачає можливість вважати дійсним договір, укладений з дефектами його письмової форми, зокрема й підпису, за таких умов: 1) узгодження сторонами його істотних умов, що також включає в себе волевиявлення сторін на укладення відповідного договору; 2) виконання чи часткове виконання сторонами умов договору. Розглядаючи подібні спори, суди повинні з`ясовувати, чи існує підтвердження укладення і виконання такого договору. Якщо існує, то є підстави вважати такий договір дійсним і обов`язковим для сторін, якщо ні - то договір є неукладеним.

Наведене узгоджується з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від установлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами.

Засоби, визначені абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України, можуть бути використані також для доведення факту вчинення правочину, що сприятиме захисту права іншої сторони правочину, який фактично відбувся, від зловживань у вигляді оспорювання факту вчинення цього правочину лише з огляду на відсутність підпису.

Неукладеність договору у зв`язку з недотриманням установленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину волевиявлення на його укладення, про що може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису).

Наведений вище висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2024 у справі № 204/8017/17.

Законодавцем як одну із засад (принципів) господарського судочинства визначено змагальність сторін (пункт 4 частини третьої статті 2 ГПК України). Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення своїх вимог. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

Принцип змагальності передбачає покладення тягаря доказування на сторони, однак не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою ту обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню у спосіб, який дозволить дотриматись переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної стороною обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Зазначений висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.08.2020 у справі № 927/718/17.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 до 24.12.2021 була одноосібним учасником ТОВ "Сат-Агро", тобто на момент укладення спірного Договору поруки.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у матеріалах справи наявне електронне листування між ТОВ "Сат-Агро" та ТОВ "Рисоіл Україна".

Із вказаного електронного листування вбачається, що із електронної пошти ТОВ "Сат-Агро" () надіслано до ТОВ "Рисоіл Україна" (отримувач ОСОБА_4) лист із темою "Підтвердження угоди, передплата, Сат-Агро - Рисоіл Україна, пшениця 2-3-4 кл, 3200 mt, 2021 серпень". До вказаного листа додано скан-копію Договору поруки від 22.07.2021, який містить підпис ОСОБА_1 , підпис та печатку ТОВ "Сат-Агро"; договору поставки №Р21-046 від 22.07.2021; Додаткової угоди №1 від 22.07.2021.

Позивачем не заперечувалося в суді першої інстанції та у відзиві на апеляційну скаргу, що вказаний електронний лист та додатки до нього були надіслані відповідачу, як і не заперечувалося, що електронна адреса належить ТОВ "Сат-Агро". В матеріалах справи відсутні докази того, що на час листування доступ до електронної пошти ТОВ "Сат-Агро" мали сторонні особи, а не працівники ТОВ "Сат-Агро".

В подальшому, ТОВ "Рисоіл Україна" надіслало до ТОВ "Сат-Агро" листа, в якому ТОВ "Рисоіл Україна" підтверджує отримання скан-копії Договору поруки від 22.07.2021 із Додатковою угодою №1 від 22.07.2021 до нього, підписані з боку продавця ТОВ "Сат-Агро". У вкладенні ТОВ "Рисоіл Україна" зазначає, що надсилає вказані документи, підписані з боку покупця ТОВ "Рисоіл Україна". До вказаного листа додано скан-копію договору поставки №Р21-046 від 22.07.2021 та Додаткової угоди №1 від 22.07.2021.

Через електронну пошту ТОВ "Рисоіл Україна" надіслало ОСОБА_1 та ТОВ "Сат-Агро" листа №1908-2 від 19.08.2021 у якому відповідач зазначив, що у компенсацію усіх збитків та виплати штрафних санкцій за порушення ТОВ "Сат-Агро" умов Договору поставки №Р21-046 від 22.07.2021, будуть витребувані з поручителя за Договором поруки від 22.07.2021. До вказаного листа додано скан-копію Договору поруки від 22.07.2021, який містить підпис ОСОБА_1 , підпис та печатку ТОВ "Сат-Агро" і ТОВ "Рисоіл Україна".

Як зазначалося вище, згідно з п. 9.4. Договору поставки, договір або додаткові угоди до договору, оформлені у вигляді додатків і підписані, надіслані сторонами за допомогою факсимільного зв`язку та/або електронною поштою, мають юридичну силу до моменту обміну оригіналами.

Згідно із частинами першою - другою статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 96 Господарського процесуального кодексу України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Відповідно до статті 2 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів.

Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною (стаття 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг").

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові 15.07.22 у справі № 914/1003/21 зазначала, що на відміну від електронного документа, електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Таким чином, повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою, є електронним доказом.

Сам лист електронної пошти є таким, що містить відомості про факт відправлення повідомлення із відповідної електронної адреси, час відправлення, адресатів листа - осіб, до відома яких було доведено таке повідомлення тощо. У випадку, якщо позивач подає позов у паперовій формі, то електронний лист може бути наданий суду у вигляді відповідної роздруківки. Така роздруківка електронного листа та додатків до нього є паперовою копією електронного доказу. Чинним законодавством визначені випадки, коли використання електронного підпису є обов`язковим і за відсутності такого підпису документ не буде вважатися отриманим від певної особи. Але ці випадки не охоплюють комерційне, ділове чи особисте листування електронною поштою між приватними особами (якщо інше не встановлено домовленістю між сторонами). У таких відносинах презюмується, що повідомлення є направленим тим, хто зазначений як відправник електронного листа чи хто підписав від свого імені текст самого повідомлення.

Відповідно до частини першої та другої статті 91 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що листування шляхом надіслання електронних листів уже давно стало частиною ділових звичаїв в Україні, а здійснення електронної переписки як усталеного звичаю ділового обороту в Україні, що не вимагає договірного врегулювання, визнається цивільним звичаєм за статтею 7 Цивільного кодексу України (постанови Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №914/2505/17, від 13.10.2021 у справі №923/1379/20, на яку посилався скаржник, ухвала Верховного Суду від 25.05.2022 у справі №914/1003/21).

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про визнання недійсним Договору поруки від 22.07.2021 у зв`язку із відсутністю паперового оригіналу Договору поруки від 22.07.2021, оскільки воля сторін щодо укладення Договору поруки від 22.07.2021 виражена за допомогою електронного засобу зв`язку, зокрема, електронної пошти, що виключає існування паперового оригіналу Договору поруки від 22.07.2021 у класичному його розумінні.

Крім того, суд враховує, що 13.09.2021 між ТОВ "Сат-Агро", як продавцем, та ТОВ "Рисоіл України", як покупцем, 13.09.2021 було укладено Угода про врегулювання до договору поставки №Р21-046 від 22.07.2021.

Умовами даної угоди сторонами було узгоджено, що з метою мирного врегулювання наслідків порушення продавцем умов Договору поставки №Р21-046 від 22.07.2021 сторони домовились, що продавець визнає, що ним порушено зобов`язання, які призвели до прямих збитків покупця та зобов`язується сплатити покупцю суму компенсації, яка складає 2114944,00 грн та визначено, що продавець зобов`язується сплатити суму компенсації покупцю у термін по 12.12.2021, що є істотною умовою цієї Угоди (згідно п. 2.2. Угоди про врегулювання (в редакції Додатку №1 від 29.10.2021).

В матеріалах справи, наявна копія Угоди про врегулювання до договору поставки №Р21-046 від 22.07.2021 та Додатку №1 до Угоди про врегулювання до договору поставки №Р21-046 від 22.07.2021, які містять підпис продавця ТОВ "Сат-Агро" в особі представника ОСОБА_1 та ТОВ "Рисоіл Україна" в особі директор, а також печатки товариств.

Отже, вказана угода, яка підписана ТОВ "Сат-Агро" в особі представника ОСОБА_1, свідчить про обізнаність із умовами Договору поставки №Р21-046 від 22.07.2021, зокрема щодо п. 5.1.1. та 6.8 Договору поставки про надіслання продавцем ТОВ "Сат-Агро" покупцю ТОВ "Рисоіл Україна" підписаного ТОВ "Сат-Агро" Договору поруки у забезпечення зобов`язань продавця, укладеного між ТОВ "Рисоіл Україна" та ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Таким чином, виходячи з принципу "вірогідності доказів", суд дійшов висновку, що надані на підтвердження укладення Договору поруки від 22.07.2021 докази є більш вірогідними, ніж твердження позивача ОСОБА_1 про не підписання останньою Договору поруки, а тому відсутні підстави визнання Договору поруки від 22.07.2021 недійсним.

Колегія суддів у контексті спірних правовідносин звертає увагу на правову позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 02.07.2025 у справі №906/356/24.

Судом апеляційної інстанції не переглядаються висновки суду першої інстанції щодо вимоги позивача про визнання договору неукладеним, оскільки скаржник у вказаній частині рішення суду не оскаржує.

Також колегія суддів звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3).

Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку (пункт 6.12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Окрім наведеного, у постанові від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки:

- для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема, у таких випадках:

- кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку;

- особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником) (пункт 57);

- спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права (пункт 58);

- застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите (пункт 64);

- у разі якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту (пункт 65);

- ухвалення судом рішення в справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості (пункт 66).

При цьому в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц вказано, що рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме собою набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.

Слід також враховувати, що у пункті 62 постанови від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора.

Отже, саме собою рішення суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості не змінює та не припиняє ні договору поставки, ні відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.

Згідно зі статтями 15 та 16 ЦК України кожна особа, яка звернулася до суду, має право на захист її майнового права чи інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20, вказано, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема, у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

Отже, після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремого позову про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

У разі якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд вже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.

Колегія суддів звертає увагу на правову позицію Верховного Суду від 23.01.2025 у справі №910/380/24.

Правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення Європейського суду з прав людини від 09 листопада 2004 року у справі "Світлана Науменко проти України" (Svetlana Naumenko vs Ukraine), заява № 41984/98, §53).

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19.01.2022 у справі № 295/48/17, від 28.09.2022 у справі № 666/5104/15, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17.07.2023 у справі № 953/25514/19.

Судом встановлено, що у лютому 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Рисоіл України" звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сат-Агро" та ОСОБА_1 , в якій просило суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за угодою про врегулювання від 13.09.2021 до Договору поставки №Р21-046 від 22.07.2021 за основним боргом у сумі 2 114 944 грн та пені в сумі 115 826,76 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що в порушення умов укладеного між сторонами Договору поставки №Р21-046 від 22.07.2021 та Угоди про врегулювання від 13.09.2021, продавець у передбачені строки не перерахував покупцю суму компенсації, яка складає 2114944,00 грн., та не поставив товар за договором поставки відповідно до п. п. 2.3.2. Угоди про врегулювання, всупереч пп. 2.2., 2.3. Угоди про врегулювання. Посилаючись на ст.ст. 543,554 ЦК України позивач вважає, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Сат-Агро" та ОСОБА_1 повинні відповідати перед ним за неналежне виконання пп. 2.7., 4.6. Угоди про врегулювання в частині сплати суми компенсації та пені як солідарні боржники.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 05.10.2022 у справі №916/470/22, яка залишене без змін судами апеляційної та касаційної інстанціями, позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Рисоіл України" задоволено частково. Стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сат-Агро" та ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Рисоіл України" заборгованість за угодою про врегулювання від 13.09.2021 до договору поставки № Р21-046 від 22.07.2021 за основним боргом у розмірі 2114944,00 грн та пеню у розмірі 58407 грн 22 коп. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сат-Агро" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Рисоіл України" витрати по сплаті судового збору у розмірі 16300 грн 14 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Рисоіл України" витрати по сплаті судового збору у розмірі 16 300 грн 13 коп.

Задовольняючи частково позов місцевий господарський суд послався на доведеність позивачем факту неналежного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Сат-Агро", як боржником, зобов`язань за Угодою від 13.09.2021 про врегулювання до договору поставки №Р21-046 від 22.07.2021, яка є невід`ємною частиною Договору поставки №Р21-046 від 22.07.2021, то в силу ст. 543 Цивільного кодексу України, п. 1-3 Договору поруки від 22.07.2021, поручитель ОСОБА_1 зобов`язана сплатити кредитору, яким є Товариство з обмеженою відповідальністю "Рисоіл України", суму компенсації та пеню.

Колегія суддів зазначає, що звернення ОСОБА_1 з окремим позовом про визнання недійсним договору поруки після подання позову про стягнення з поручителя коштів та його задоволення судом у справі № 916/470/22 суперечить принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі №50/311-б, провадження №12-143гс19), а також суперечить принципу правової визначеності.

Крім того, ухвалення рішення у справі № 916/470/22 про стягнення, у тому числі з поручителя, коштів унеможливлює задоволення позову про визнання поруки недійсною в іншій судовій справі, оскільки цей позов стосується тих самих правовідносин, прав вимоги, які були предметом дослідження у зазначеній господарській справі про стягнення з поручителя заборгованості

Отже, враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги також не підлягають задоволенню з огляду на те, що ухвалення судом рішення у справі № 916/47022 про стягнення коштів, у тому числі з поручителя, унеможливлює задоволення позову в іншій справі, зокрема, у справі, що розглядається, про визнання поруки недійсною, з огляду на те що такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, що були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) не з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене вище, судом першої інстанції не було з`ясовано обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню в частині визнання недійсним договору поруки від 22.07.2021 з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій покладаються на позивача. При цьому судом враховано, що апеляційна скарга подана в електронній формі через систему Електронний суд, а тому застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рисоіл Україна" на рішення Господарського суду Вінницької області від 08.05.2025 у справі № 902/1302/22(902/65/25) задоволити.

Рішення Господарського суду Вінницької області від 08.05.2025 у справі №902/1302/22(902/65/25) скасувати в частині визнання недійсним договору поруки від 22.07.2021.

Прийняти нове рішення в цій частині, яким відмовити у задоволенні позову.

В решті рішення залишити без змін.

2. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Рисоіл Україна" (вул. Транспортна, 28, м. Чорноморськ, Одеська область, 68001, код 41041279) судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3633,60 грн.

3. На виконання даної постанови Господарському суду Вінницької області видати наказ.

4. Справу № 902/1302/22(902/65/25) повернути до Господарського суду Вінницької області.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст.ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "27" серпня 2025 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Саврій В.А.

Суддя Розізнана І.В.