ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/13407/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бенедисюка І. М. (головуючий), Булгакової І. В., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Росущан К. О.,

представників учасників справи:

позивача - не з`явився,

відповідача - Бабченко Ю. Ю. (самопредставництво),

розглянув у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Антимонопольного комітету України

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2024 та

постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2025

у справі за позовом Приватного підприємства "Євро ІФ"

до Антимонопольного комітету України

про визнання недійсним рішення в частині накладення штрафу.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1.1. Приватне підприємство "Євро ІФ" (далі - ПП "Євро ІФ", Підприємство, позивач) звернулося до суду з позовом до Антимонопольного комітету України (далі - АМК, Комітет, відповідач, скаржник) про визнання недійсним пункту 2 резолютивної частини рішення від 06.07.2023 № 189-р у справі № 145-26.13/35-23 "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" (далі - Рішення АМК).

1.1.2. Позовні вимоги обґрунтовано з посиланням на протиправність Рішення АМК в оскаржуваній частині, з огляду на його прийняття з порушенням вимог законодавства.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Справа розглядалася судами неодноразово.

2.2. За результатом нового розгляду справи № 910/13407/23 рішенням Господарського суду міста Києва від 12.12.2024 (суддя Підченко Ю. О.), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2025 (колегія суддів: Руденко М. А., Пономаренко Є. Ю., Кропивна Л. В.) позов задоволено; визнано недійсним пункт 2 резолютивної частини Рішення АМК; стягнуто з АМК на користь ПП "Євро ІФ" 2 684,00 грн судового збору за подання позову, 4 026,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги та 5 368,00 грн судового збору за подання касаційної скарги.

2.3. Суди дійшли висновку, що у відповідача були відсутні об`єктивні підстави для визначення Підприємству розміру штрафу, за порушення передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції" (далі - Закон № 2210-ІІІ), відповідно до абзацу 1 частини п`ятої статті 52 цього Закону. При визначені розміру штрафу АМК мав обов`язок керуватися положеннями абзацу 2 частини другої статті 52 Закону № 2210-ІІІ.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. У касаційній скарзі АМК просить Суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2025 у справі № 910/13407/23, а справу передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

4. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4.1. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1.1. Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги скаржник посилається на пункти 1, 3, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (з посиланням на пункт 1 частини третьої статті 310 цього Кодексу).

4.1.2. В обґрунтування підстави касаційного оскарження передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) скаржник посилається на неправильне застосування судами положень статей 86, 162, 316 ГПК України, без урахування висновків щодо застосування наведених норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 18.01.2024 у справі № 910/1750/23, від 14.06.2022 у справі № 910/20990/20 (у контексті обов`язку суду здійснювати оцінку обставин справи та доказів за своїм внутрішнім переконанням в порядку частини другої статті 86 ГПК України, зокрема, досліджувати також вірогідність та взаємний зв`язок доказів у справі у їх сукупності).

4.1.3. Також скаржник посилається на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, зазначаючи про відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування частини п`ятої статті 52 Закону № 2210-ІІІ, зокрема, "в частині повноважень Комітету щодо оцінки фінансової звітності суб`єкта господарювання при визначені розміру штрафу, оскільки Комітет не зобов`язаний безапеляційно покладатися на фінансову звітність, надану суб`єктом господарювання, а, виходячи зі змісту покладених на нього завдань та функцій, має право здійснювати перевірку такої інформації, у тому числі з урахуванням інших даних, та на власний розсуд оцінювати її достовірність і повноту. Відповідно, саме Комітет визначає, чи є подана звітність такою, що може бути врахована для цілей розгляду справи та визначені розміру штрафу за частиною п`ятою статті 52 Закону № 2210-ІІІ".

4.1.4. На обґрунтування підстави касаційного оскарження передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України АМК із посиланням на пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України, зазначає про невиконання судами вказівок Верховного Суду, які містяться у постанові від 04.07.2024 у справі, що розглядається (№ 910/13407/23). Зокрема, вказує, що суди не надали жодної оцінки важливим та наявним у матеріалах справи доказам АМК, а саме обставині, що інформацію про фінансові результати АМК взяв не із листа ГУ ДПС в Івано-Франківській області від 09.06.2023 № 7421/5/09-19-04-03-05, а із Звіту про фінансові результати, який є додатком до означеного листа.

4.2. Доводи інших учасників справи

4.2.1. Від Підприємства надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх необґрунтованість, і просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

5. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

5.1. Суди попередніх інстанцій встановили, що згідно з Рішенням АМК:

- визнано, що ПП "Євро ІФ" та Приватне підприємство "Будівельна компанія "Будшлях" вчинили порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону № 2210-ІІІ у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів аукціону з продажу: "Єдиного майнового комплексу державного підприємства "Готель "Власта" за адресою: м. Львів, вул. Клепарівська, 30", проведеного Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях за допомогою електронної торгової системи "PROZORRO.SALE", ідентифікатор SPE001-UA-533 (пункт 1 Рішення АМК);

- за порушення, зазначене в пункті 1 резолютивної частини цього рішення, зокрема, на ПП "Євро ІФ" накладено штраф у розмірі 339 999,00 грн (пункт 2 Рішення АМК).

5.2. У визначенні розміру штрафу, який накладено на позивача, АМК керувався абзацом першим частини п`ятої статті 52 Закону № 2210-ІІІ із посиланням на те, що за інформацією, наданою згідно з листом ГУ ДПС в Івано-Франківській області від 09.06.2023 № 7421/5/09-19-04-03-05 (вх. № 7-01/798-кі від 15.06.2023), у ПП "Євро ІФ" чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) відповідно до фінансової звітності за 2022 рік відсутній.

5.3. Звертаючись до суду з позовом Підприємство вказує на те, що АМК при накладенні штрафу неправильно визначив його розмір. Підприємство стверджує, що станом на час прийняття відповідачем оскаржуваного Рішення АМК у останнього була наявна інформація щодо розміру доходу (виручки) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) Підприємства за 2022 рік, який (дохід) склав 6,0 тис. грн. Натомість АМК безпідставно визначив суму штрафу керуючись абзацом 1 частини п`ятої статті 52 Закону № 2210-ІІІ.

6. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

6.1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

6.2. Імперативними приписами частини другої статті 300 ГПК України чітко встановлено межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

6.3. У зв`язку з відпусткою судді Власова Ю. Л., склад судової колегії касаційного господарського суду змінився, що підтверджується Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.08.2025, який наявний в матеріалах справи.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

7. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

7.1. Причиною виникнення спору зі справи стало питання наявності чи відсутності підстав для визнання недійсним Рішення АМК в оскаржуваній його частині.

7.2. Предметом касаційного перегляду є висновки судів першої та апеляційної інстанції щодо наявності підстав для задоволення вимог Підприємства та скасування Рішення АМК у оскаржуваній частині.

7.3. Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України Суд зазначає таке.

7.4. Так, скаржник вказує на відсутність висновків Верховного Суду щодо питання застосування частини п`ятої статті 52 Закону № 2210-ІІІ, зокрема, "в частині повноважень Комітету щодо оцінки фінансової звітності суб`єкта господарювання при визначені розміру штрафу, оскільки Комітет не зобов`язаний безапеляційно покладатися на фінансову звітність, надану суб`єктом господарювання, а, виходячи зі змісту покладених на нього завдань та функцій, має право здійснювати перевірку такої інформації, у тому числі з урахуванням інших даних, та на власний розсуд оцінювати її достовірність і повноту. Відповідно, саме Комітет визначає, чи є подана звітність такою, що може бути врахована для цілей розгляду справи та визначені розміру штрафу за частиною п`ятою статті 52 Закону № 2210-ІІІ"

7.5. Відповідно до приписів пункту 3 частини третьої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

7.6. Отже, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

7.7. Верховний Суд зауважує, що положення пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України спрямовані на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин, та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

7.8. У контексті доводів касаційної скарги АМК та висновків судів попередніх інстанцій Верховний Суд зазначає таке.

7.9. Як вже зазначено вище предметом спору у цій справі є правомірність / неправомірність визначення АМК розміру штрафу за порушення передбачені пунктом 1 статті 50 цього Закону № 2210-ІІІ.

7.10. Як вже зазначено, вище вказана справа розглядалася судами неодноразово.

7.11. Так, зокрема, рішенням Господарського суду міста Києва від 13.12.2023 у цій справі, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.04.2024, у задоволенні позову відмовлено.

7.12. Судові рішення мотивовані з посиланням на те, що Комітетом на підставі адміністративної інформації, отриманої від Головного управління ДПС в Івано-Франківській області на вимогу АМК, встановлено відсутність доходу у позивача за 2022 рік, у зв`язку з чим Комітет правомірно наклав на позивача штраф у відповідності до абзацу першого частини п`ятої статті 52 Закону № 2210.

7.13. Верховний Суд постановою від 04.07.2024 вказані судові рішення скасував, а справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції.

7.14. У постанові від 04.07.2024 Верховний Суд зазначив зокрема, таке:

- дискреційні повноваження АМК мають узгоджуватися з конституційним принципом верховенства права, та такими його елементами, як юридична визначеність та заборона свавілля;

- діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу "заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом". Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів;

- при розгляді справи № 910/13407/23 позивач послідовно зазначав про те, що ним на вимогу АМК надано інформацію про розмір доходу (виручки) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за 2022 рік, який (дохід) склав 6 000,00 грн із наданням доказів подання 13.04.2023 уточнюючої фінансової звітності малого підприємництва за 2022 рік, що підтверджено листом ГУ ДПС в Івано-Франківській області № 14680/6/09-19-04-03-06 від 10.10.2023 на запит представника позивача;

- водночас суди попередніх інстанцій, встановивши обставини надання позивачем на вимогу АМК копії уточнюючої фінансової звітності малого підприємництва за 2022 рік, згідно з якою чистий дохід позивача за 2022 рік склав 6 000,00 грн, відхилили наведені доводи позивача, зазначивши про те, що АМК на підставі адміністративної інформації, отриманої від ГУ ДПС в Івано-Франківській області, встановлено відсутність доходу у позивача за 2022 рік;

- проте, суди залишили поза увагою те, що дохід (виручка) існує або відсутній об`єктивно, тобто є об`єктивним фактом, обов`язок встановлення якого покладений на АМК і його (доходу) наявність або відсутність не залежить виключно від інформації (відомостей), яка викладена у листі ГУ ДПС в Івано-Франківській області (при тому, що лист ГУ ДПС в Івано-Франківській області, який міститься в матеріалах антимонопольної справи та лист ГУ ДПС в Івано-Франківській області, який наданий позивачем, містить взаємосуперечливу інформацію);

- Законом № 2210-ІІІ не передбачено, що дані про дохід (виручку) суб`єкта господарювання від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) встановлюються саме та виключно з "адміністративної інформації", отриманої органом АМК від органу державної податкової служби;

- сам по собі лист ГУ ДПС не є первинним джерелом інформації про доходи підприємства;

- за наведених обставин, судам попередніх інстанцій належало достеменно з`ясувати чи існували у АМК об`єктивні підстави для визначення ПП "Євро ІФ" розміру штрафу саме відповідно до абзацу 1 частини п`ятої статті 52 Закону № 2210-ІІІ, та чи діяв при цьому АМК у спосіб, що передбачений Законом, враховуючи, при цьому, що господарські суди не уповноважені змінювати на власний розсуд розмір/суму штрафу, застосованого органом АМК.

7.15. Зміст оскаржуваних відповідачем судових рішень свідчить, що на виконання вказівок Верховного Суду, які є обов`язковими для суду в силу положень статті 316 ГПК України, суди встановили та надали аналіз обставинам спору, дослідили наявні у матеріалах справи докази та встановили, що:

- визначаючи розмір штрафу АМК посилався на лист ГУ ДПС в Івано-Франківській області від 09.06.2023 № 7421/5/09-19-04-03-05 (а.с. 268-269 том 1), у якому повідомлено, що ПП "Євро ІФ" за 2022 рік перебувало на спрощеній системі оподаткування єдиного податку 3-ої групи; декларації з податку на прибуток підприємства за 2022 рік відсутні; до вказаного листа долучено, зокрема, копію звіту про фінансові результати малого підприємства ПП "Євро ІФ" з відсутнім доходом за 2022 рік (а.с. 270-271 том 1);

- до відповіді Підприємства, яка була надана на вимогу АМК, позивачем долучено копію фінансової звітності малого підприємства, з якої вбачається інформація про розмір доходу (виручки) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за 2022 рік, який у ПП "Євро ІФ" склав 6 000,00 грн, а також квитанцію № 2 щодо подання 13.04.2023 уточнюючої фінансової звітності малого підприємництва за 2022 рік до ГУ ДПС в Івано-Франківській області;

- інформація наведена у листі ГУ ДПС в Івано-Франківській області від 09.06.2023 № 7421/5/09-19-04-03-05 до якого надано копію звіту про фінансові результати малого підприємства ПП "Євро ІФ" з відсутнім доходом за 2022 рік, не відповідала дійсності, оскільки ГУ ДПС в Івано-Франківській області до вказаного листа не долучило уточненої фінансової звітності позивача від 13.04.2023, яка замінює раніше подану Підприємство фінансову звітність з відсутнім доходом цього підприємства у 2022 році.

7.16. Врахувавши означені вище фактичні обставини спору, суди і дійшли висновку, що у АМК були відсутні об`єктивні підстави для визначення ПП "Євро ІФ" розміру штрафу, за порушення передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону № 2210-ІІІ, відповідно до абзацу 1 частини п`ятої статті 52 Закону № 2210-ІІІ, оскільки при визначені розміру штрафу відповідач мав керуватися положеннями абзацу 2 частини другої статті 52 названого Закону.

7.17. У контексті доводів касаційної скарги та підстав касаційного оскарження колегія суддів наголошує, що Закон № 2210-ІІІ є спеціальним і саме вказаним нормативно-правовим актом у своїй діяльності має керуватися АМК як державний орган із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері публічних закупівель. Законом № 2210-ІІІ передбачено як склад порушення антимонопольного законодавства (пункт 4 частини другої статті 6, пункт 1 статті 50 Закону № 2210-ІІІ), так і порядок визначення штрафу, який підлягає стягненню у разі вчинення такого порушення (зокрема, абзац другий частини другої статті 52 Закону № 2210-ІІІ).

7.18. На вказаному також наголосив Верховний Суд у постанові від 04.07.2024 у цій справі № 910/13407/23, направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

7.19. Відповідно до положень абзацу другого частини другої статті 52 Закону № 2210-ІІІ, за порушення, передбачені, зокрема, пунктом 1 статті 50 цього Закону, накладаються штрафи у розмірі до десяти відсотків доходу (виручки) суб`єкта господарювання від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за останній звітний рік, що передував року, в якому накладається штраф.

7.20. Водночас, згідно з положеннями абзацу першого частини п`ятої статті 52 Закону № 2210-ІІІ якщо доходу (виручки) немає або відповідач на вимогу органів Антимонопольного комітету України, голови його територіального відділення не надав розмір доходу (виручки), штраф, передбачений абзацом другим частини другої цієї статті, накладається у розмірі до двадцяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; штраф, передбачений абзацом третім частини другої цієї статті, - у розмірі до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; штраф, передбачений абзацом сьомим частини другої цієї статті, - у розмірі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

7.21. У вирішенні доводів скаржника Суд виходить з того, що відповідно до статті 1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель.

7.22. Частиною першою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

7.23. Стаття 3 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" передбачає як основне завдання Антимонопольного комітету України участь у формуванні та реалізації конкурентної політики, зокрема, в частині здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.

7.24. Згідно з статтею 59 Закону № 2210-ІІІ підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; заборона концентрації відповідно до Закону України "Про санкції"; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права

7.25. Верховний Суд наголошує на тому, що в силу приписів статей 3, 4, 5 Закону України "Про Антимонопольний комітет України", статті 35 Закону № 2210-ІІІ та пунктів 23 та 32 Правил розгляду заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції (Правила розгляду справ), затверджених розпорядженням АМК від 19.04.1994 № 5 (в редакції розпорядження АМК від 29.06.1998 № 169-р, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), АМК та його органи для реалізації основного завдання, визначеного у статті 3 Закону України "Про Антимонопольний комітет України", у частині здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції має обов`язок здійснювати такі повноваження на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, задля запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції (пункт 1 статті 3), шляхом проведення дій, направлених на всебічне, повне і об`єктивне з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін. Висновки Комітету, які наведені у Рішенні АМК мають бути логічним підсумком проведеної роботи за результатом об`єктивного, повного, всебічного з`ясування дійсних обставин справи та аналізу наявних у матеріалах справи доказів.

7.26. Разом із тим, із з`ясованих попередніми судовими інстанціями обставин вбачається, що за наявності у АМК станом на час прийняття оскаржуваного Рішення АМК інформації про розмір доходу (виручки) ПП "Євро ІФ" від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за 2022 рік (останній звітний рік, що передував року, в якому накладається штраф), Комітет застосував до позивача згідно з Рішенням АМК штраф, який визначений не від доходу (виручки) цього Підприємства від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за 2022 рік, а іншим чином. Зокрема, згідно з положеннями абзацу першого частини п`ятої статті 52 Закону № 2210-ІІІ.

7.27. Наведене свідчить про те, що АМК при цьому діяв не у спосіб, що передбачений Законом та свідчить про неправильне застосування ним наведеного положення абзацу другого частини другої статті 52 Закону № 2210-ІІІ.

7.28. Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів не спростовують та не свідчать про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм права.

7.29. Верховний Суд виходить з того, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України скаржник повинен обґрунтувати, в чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду (у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права та як саме ці норми права судами були застосовано неправильно).

7.30. Суд також акцентує, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

7.31. За результатами касаційного перегляду Судом не встановлено неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права під час ухвалення оскаржуваних судових рішень за наведеними у касаційній скарзі доводами і які визначені, які підстава касаційного оскарження.

7.32. Враховуючи викладене вище, підстава касаційного оскарження - пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, наведена скаржником у касаційній скарзі (пункт 4.1.3. цієї постанови), у цьому випадку, не отримала свого підтвердження, що виключає можливість скасування оскаржуваних судових рішень.

7.33. АМК також із посиланням на положення пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України вказує на те, що судами першої та апеляційної інстанції не враховані висновки Верховного Суду, викладені у постановах Верховного Суду від 14.06.2022 зі справи № 910/20990/20 та від 18.01.2024 зі справи № 910/1750/23 щодо застосування статті 86 ГПК України, якою покладено обов`язок дослідження доказів у сукупності та взаємозв`язку.

7.34. У зазначеному аспекті Комітет зазначає, що суди у справі не оцінювали докази у сукупності, а обмежилися виключно прийняттям тверджень позивача без надання оцінки доводам Комітету, що: при здійсненні своїх повноважень щодо розгляду справ № 145-26.13/35-23 АМК направлено вимогу позивачу про надання інформації від 03.04.2023 № 145- 26.13/03-2144, яка стосувалась деталей порушення, за яким Підприємство було притягнуто до відповідальності, а не щодо його фінансової звітності. Також не надали оцінки доводам про те, що у квитанції, яка долучена позивачем до копії фінансової звітності, зазначений такий результат: "..у разі виявлення помилок при здійсненні обробки даних звіту в органах державної статистики та (або) необхідності надання уточнень Вам було повідомлено додатково". Крім того відсутній запис щодо доставки такого документа до органу ГУ ДПС в Івано-Франківській області, а також реквізити підпису цього документа.

7.35. У вирішенні означених доводів Верховний Суд виходить з того, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

7.36. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

7.37. Водночас сама по собі різниця судових рішень не свідчить про безумовне підтвердження незастосування правового висновку.

7.38. Суд також наголошує, що специфіка спорів щодо оскарження рішень АМК полягає у тому, що у кожному конкретному випадку судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справ з`ясовується питання наявності/відсутності підстав, визначених у частині першій статті 59 Закону № 2210-ІІІ, для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів АМК.

7.39. Суд також виходить з того, що: статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

7.40. З`ясування фактичних обставин справи, які входять до кола доказування, має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 ГПК України, щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому, ураховуючи взаємозв`язок і вірогідність.

7.41. Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

7.42. Важливим елементом змагальності господарського процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

7.43. Принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний [постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17]. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц;

7.44. Стаття 79 ГПК України містить стандарт доказування "вірогідності доказів", який підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач і відповідач. Тобто з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї їх кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

7.45. Іншими словами, тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

7.46. Верховний Суд зазначає, що з матеріалів справи та змісту судових рішень вбачається, що судами попередніх інстанцій у розгляді справи надавалася оцінка аргументам відповідача стосовно того, що інформація, яка надана у листі ГУ ДПС в Івано-Франківській області від 09.06.2023 № 7421/5/09-19-04-03-05 була єдиним достовірним і підтвердженим джерелом інформації, яка, на думку скаржника, дозволила АМК зробити обґрунтовані висновки щодо фінансового стану позивача.

7.47. Зокрема, суди надали оцінку наявним у матеріалах справи доказам та встановили, що інформація, яка наведена у листі ГУ ДПС в Івано-Франківській області від 09.06.2023 № 7421/5/09-19-04-03-05 до якого також надано копію звіту про фінансові результати малого підприємства ПП "Євро ІФ" з відсутнім доходом за 2022 рік не відповідала дійсності, оскільки ГУ ДПС в Івано-Франківській області до додатків вказаного листа не долучило уточненої фінансової звітності ПП "Євро ІФ" від 13.04.2023, яка замінює раніше подану ПП "Євро ІФ" фінансову звітність з відсутнім доходом цього підприємства у 2022 році.

7.48. Натомість позивач на вимогу про надання інформації від 03.04.2023 № 145-26.13/03-2144 надав відповідачу відповідь листом від 02.05.2023 (вх. № 8-03/6650-кі від 08.05.2023, до якого, зокрема, долучив копію фінансової звітності малого підприємства, з якої вбачається інформація про розмір доходу (виручки) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за 2022 рік, який у ПП "Євро ІФ" склав 6 000,00 грн, а також надав квитанцію № 2 щодо подання 13.04.2023 уточнюючої фінансової звітності малого підприємництва за 2022 рік.

7.49. Крім того, позивач надав суду лист ГУ ДПС в Івано-Франківській області від 10.10.2023 № 14680/6/09-19-04-03-06 (відповідь на запит представника позивача), в якому зазначено, що на запит АМК надано інформацію про останню подану ПП "Євро ІФ" уточнюючу фінансову звітність малого підприємства за 2022 рік, де відображено чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) в сумі 6 000,00 грн.

7.50. Отже, суди попередніх інстанцій при вирішенні цього спору, дослідили та оцінили за правилами статті 86, 237-238 ГПК України надані та зібрані у справі докази у їх сукупності і вірогідності, застосувавши статті 76-79 ГПК України, дійшли висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки матеріали антимонопольної справи на час отримання Комітетом листа від ГУ ДПС в Івано-Франківській області від 09.06.2023 № 7421/5/09-19-04-03-05 вже містили дані про доходи (виручку) ПП "Євро ІФ" за 2022 рік у сумі 6 000,00 грн та який, як доказ підлягав дослідженню та оцінці Комітетом під час прийняття Рішення АМК.

7.51. При цьому, зі змісту оскаржуваних судових рішень не вбачається, що сторони надали докази, а суди їх не дослідили, не оцінили та не встановили на їх підставі обставини справи щодо наявності/відсутності підстав для скасування пункту 2 резолютивної частини Рішення АМК.

7.52. Тому зазначений довід скаржника фактично зводиться до заперечення встановлених судами попередніх інстанцій у справі № 910/13407/23 обставин та намагання переоцінити докази, яким надана оцінка судами попередніх інстанцій у справі, без урахування меж розгляду справи касаційним судом.

7.53. Підсумовуючи наведене, колегія суддів констатує, що суди попередніх інстанцій на виконання вказівок Верховного Суду у постанові від 04.07.2024 у цій справі, з урахуванням положень процесуального закону щодо стандартів доказування, надали належну правову оцінку доводам сторін і поданим на їх підтвердження доказам, та зробили обґрунтований висновок, що вищезазначені порушення є самостійними та достатніми підставами для скасування пункту 2 оскаржуваного Рішення АМК.

7.54. Звідси колегія суддів вважає, що судами першої та апеляційної інстанції повністю виконано вказівки Верховного Суду при новому розгляді справи. Висновки судів щодо встановлених обставин є вичерпними та обґрунтованими. Неправильного застосування чи порушення правових норм суд касаційної інстанції не знайшов.

7.55. Отже, аргументи скаржника про незастосування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 18.01.2027 у справі № 910/1750/23, від 14.06.2022 у справі № 910/20990/20 та ненадання належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам та доводам Комітету, не відповідають змісту оскаржуваних судових рішень, по суті зводяться до незгоди з висновками господарських судів щодо оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин та спрямовані на доведення необхідності переоцінки відповідних доказів, встановлення інших обставин у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про відсутність підстав для визнання недійсним та скасування пункту 2 резолютивної частини Рішення АМК.

7.56. З огляду на викладене у розділі 7 цієї постанови доводи касаційної скарги АМК не знайшли своє підтвердження.

7.57. Доводи, викладені у відзиві, беруться до уваги Верховним Судом у тій частині, яка узгоджується з викладеними у цій постанові міркуваннями.

7.58. Верховний Суд у прийнятті цієї постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicatа можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у цій справі скаржник не зазначив й не обґрунтував.

7.59. Колегія суддів касаційної інстанції, враховуючи рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" та від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України", зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

8. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

8.1. Доводи скаржника про порушення судами попередніх інстанцій норм права при ухваленні оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку не знайшли свого підтвердження з мотивів, викладених у розділі 8 цієї постанови.

8.2. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

8.3. За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

8.4. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердилися та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, а тому касаційну скаргу позивача слід залишити без задоволення.

9. Судові витрати

9.1. Судовий збір, сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладається на скаржника, оскільки, Верховний Суд касаційну скаргу залишає без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 300, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Антимонопольного комітету України залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2025 у справі № 910/13407/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Булгакова

Суддя Т. Малашенкова