ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" серпня 2025 р. Справа№ 910/7700/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Алданової С.О.

Владимиренко С.В.

за участю:

секретаря судового засідання: Лукінчук І.А.,

представників сторін:

від Товариства: Снісаренко Д.І. (в залі суду),

від ДТЕК: Кирищук В.П. (в залі суду),

від Заводу: Вегера А.А. (в залі суду),

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вардингс"

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2025 (повний текст складено 24.02.2025)

у справі № 910/7700/19 (суддя Мудрий С.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вардингс"

до 1) Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Київські електромережі",

2) Приватного акціонерного товариства "Енергетичний завод "Енергетик"

про визнання договору недійсним та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст і підстави вимог, що розглядаються.

У червні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Вардингс" (далі - ТОВ "Вардингс", Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою, у якій просило:

- визнати недійсним договір споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії на об`єкт, який знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Бориспільська, 9, укладений між Приватним акціонерним товариством "ДТЕК Київські електромережі" (далі - ПрАТ «ДТЕК», ДТЕК) та Приватним акціонерним товариством "Енергетичний завод "Енергетик" (далі - ПрАТ "Енергетичний завод" Енергетик", Завод);

- зобов`язати ДТЕК укласти з ТОВ "Вардингс" договір споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії на об`єкт, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 9.

На обґрунтування заявлених вимог Товариство зазначає, що спірний договір укладено відповідачами без достатніх правових підстав, внаслідок обману та подання для укладення договору підроблених документів. Товариство вважає, що оскільки воно стало власником нежитлових приміщень та електрообладнання, яке знаходиться за цією адресою, відповідно, воно (Товариство) набуло право на укладення договору про надання послуг з розподілу електричної енергії.

Позиції учасників справи щодо позову.

ПрАТ ДТЕК проти заявлених до нього вимог заперечило та вважає, що Товариство не довело наявності законодавчо передбачених підстав ані для визнання спірного правочину недійсним, ані для його розірвання. ДТЕК зазначив, що право власності Заводу на об`єкт та електрообладнання за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 9, яке використовується для електропостачання цього майданчику, підтверджено Свідоцтвом серії МК №010007232 від 30.05.2003 про право власності на майновий комплекс, що розташований за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 9, заг. площею 5697,60 кв. м, та Переліком нерухомого майна, що передається у власність Відкритому акціонерному товариству "Енергетичний завод "Енергетик" згідно з наказом ФДМУ про створення відкритого акціонерного товариства від 22.04.1999 №156; натомість, у Товариства відсутнє право власності на весь майновий комплекс за вказаною адресою.

ДТЕК вважає, що державна реєстрація права власності на кабельні лінії за Товариством була проведена всупереч приписам чинного законодавства України, що підтверджено постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.12.2017 у справі №826/7866/17.

ДТЕК зазначає, що у провадженні Господарського суду міста Києва знаходиться справа №15/81, у межах якої буде встановлено правомірність / неправомірність набуття позивачем нерухомого майна та електрообладнання, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 9.

Завод у відзиві на позовну заяву наголосив, що Товариство не є стороною оскаржуваного правочину, а тому його не було введено в оману. Завод зазначає, що є єдиним та законним власником майна (електромереж та установок), яке розташовано за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 9, право на яке набуте ним згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29.05.1996 №569, а потім у власність у вигляді єдиного майнового комплексу на підставі Свідоцтва про право власності від 30.05.2003, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва (наказ №620-В від 30.05.2003). Товариство не довело, що воно є власником майна (електромереж та установок), яке розташоване за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 9.

Завод вважає позов Товариства також необґрунтованим в частині вимог зобов`язати укласти договір, оскільки така вимога не є належним способом захисту та не містить як змісту договору, який необхідно укласти, так і посилання на типові чи примірні його умови.

У поданому відзиві Завод заявив про застосування наслідків спливу позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у позову в різі його обґрунтованості.

Товариство надало відповідь на відзиви, у якій, підтримуючи заявлені вимоги, зазначило, що відповідачі не надали належних доказів набуття Заводом кабельних ліній та електроустановок; при цьому позивач не ставить під сумнів право власності Заводу на нерухоме майно.

Товариство вважає, що не пропустило загальну позовну давність, оскільки право власності на кабельні мережі та електроустановки набуте ним у жовтні-листопаді 2016 року, а позов подано у червні 2019 року.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.02.2025 в позові відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання недійсним договору споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії на об`єкт, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 9, укладеного між ДТЕК та Заводом, суд зазначив, що таку вимогу Товариство заявило без вимоги щодо реституції як наслідку недійсності правочину. Тому у задоволені позову Товариства в частині зазначених вимог суд відмовив у зв`язку з обранням неефектичного способу захисту, що є самостійною підставою для відмови у позові незалежно від інших встановлених судами обставин.

Щодо вимоги зобов`язати ДТЕК укласти з Товариством договір споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії на об`єкт, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 9, суд зазначив, що з наявних у справі доказів та наданих представниками сторін пояснень встановлено відсутність у позивача права власності на весь майновий комплекс колишнього ДП ВО "Київський радіозавод", в т.ч. на комплекс енергетичного обладнання, з використанням якого здійснюється розподіл і транспортування електричної енергії на об`єкт, розташований за адресою: місто Київ, вулиця Бориспільська, 9. Суд також зазначив, що відповідно до Інформаційної довідки №409902399 від 27.01.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності ТОВ "Вардингс" на зазначене енергетичне та електричне майно було припинено 27.03.2024. Суд виснував, що на момент вирішення спору у даній справі Товариство не є власником майна, набуття права власності на яке, на думку позивача, було підставою для укладення договору споживача про надання послуг розподілу (передачі) електричної енергії. Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові і не потребує перевірки обраного позивачем способу захисту і правової оцінки по суті спору.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погодившись з рішенням Господарського суду міста Києва від 11.02.2025, Товариство звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

На обґрунтування апеляційної скарги Товариство зазначає, що на сьогоднішній день кінцевими бенефіціарними власниками Заводу є два громадянина Російської Федерації. При детальному аналізі щодо вказаних вище осіб було також встановлено, що вони є позаштатними співробітниками ФСБ Росії (в базі паспортів Росії навпроти прізвищ цих осіб стоять відповідні прапорці, і будь-яка особа, яка спробує подивитись інформацію щодо них, матиме проблеми від ФСБ Росії).

Скаржник також зазначає, що провадження у цій справі було зупинене до розгляду судом трьох позовних заяв у справі №15/81 за позовами Заводу до ДП «ВО «Київський радіозавод», Товариства про визнання недійсними аукціонів, договорів купівлі-продажу майна та скасування записів про право власності. За результатами розгляду справи №15/81 13.04.2023 Північний апеляційний господарський суд у ухвалив постанови, якими відмовив Заводу у задоволенні позовів. Завод подав касаційні скарги, за результатами розгляду яких 27.06.2024 Верховний Суд ухвалив три постанови, якими рішення судів першої та апеляційної інстанції скасував та прийняв нові рішення про відмову в задоволенні позовів. Суд при розгляді вказаних вище справ встановив обставини, зазначені у розділі 4 мотивувальної частини прийнятих Верховним Судом у справі №15/81 постанов від 27.06.2024. Вказані вище факти, які були зафіксовані Верховним Судом у прийнятих постановах, повністю проігноровані місцевим судом під час розгляду справи №910/7700/19, зокрема те, що Завод ніколи не був власником будь-якого майна, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 9.

Позиції учасників справи.

Завод надав відзив на апеляційну скаргу, у якому проти її доводів та вимог заперечує, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін як законне та обґрунтоване.

Завод зазначає, що у складі кінцевих беніфіціарних власників Заводу відсутні громадяни Російської Федерації.

Завод вважає, що доводи Товариства з посиланням на постанови Верховного Суду від 27.06.2024 у справі №15/81, на мотивувальну частину яких посилається Товариство, не встановлюють обставин, що викладені в апеляційній скарзі, а тому не мають преюдиціального значення.

Позовні вимоги Товариство у цій справі Завод вважає необґрунтованими та зазначає, що скаржник не надав доказів, що підтверджують порушення спірним договором його права.

Завод також відзначає, що неспроможними є посилання позивача в підтвердження права власності на електричне та енергетичне обладнання, кабельні лінії на відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки з огляду на норми ч. 4 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» серед іншого не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на електричні мережі.

ДТЕК надав відзив на апеляційну скаргу, у якому проти її вимог та вимог заперечує, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін як законне та обґрунтоване.

ДТЕК зазначає, що будь-які докази на підтвердження застосування до Заводу обмежувальних заходів (санкцій), передбачених нормативно-правовими актами, не надані, а доводи Товариства про наявність кінцевих бенефіціарних власників - громадян Російської Федерації, крім тих, які законно проживають на території України, засновані на припущеннях.

ДТЕК вважає, що на момент вирішення спору у даній справі Товариство не є власником майна, набуття права власності на яке, на думку позивача, було підставою для укладення договору споживача про надання послуг розподілу (передачі) електричної енергії. Тому відсутність порушення прав та законних інтересів Товариства є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові і не потребує перевірки обраного позивачем способу захисту і правової оцінки по суті спору.

ДТЕК повідомив у відзиві, що попередня (орієнтовна) сума судових витрат на професійну правничу допомогу, яку він понесе у суді апеляційної інстанції, становить 5 000,00 грн.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.03.2025 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А, Алданова С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.03.2025 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/7700/19 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою Товариства на рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2025 до надходження матеріалів справи №910/7700/19.

21.04.2025 матеріали справи №910/7700/19 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.04.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства на рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2025 у справі №910/7700/19. Розгляд справи призначено на 21.05.2025.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.05.2025 заяву про самовідвід судді Корсака В.А. від розгляду справи №910/7700/19 задоволено. Матеріали справи передано на повторний автоматизований розподіл відповідно до ст. 32 ГПК України.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.05.2025 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Владимиренко С.В., Алданова С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2025 прийняти апеляційну скаргу Товариства на рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2025 у справі №910/7700/19 до провадження у визначеному складі суду. Розгляд апеляційної скарги призначено на 23.06.2025.

23.06.2025 колегія суддів у судовому засіданні оголосила перерву у розгляді справи до 13.08.2025 на підставі ст. 216 ГПК України.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Статтею 269 ГПК України встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1).

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2).

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 5).

Розгляд клопотань.

Товариство звернулось з клопотанням про долучення доказів, у якому просить долучити до матеріалів справи Сертифікат про відсутність кінцевого бенефіціарного власника (UBO) у ALCOR SECURITIES SA з нотаріально засвідченим перекладом, який отримано ТОВ «Вардингс» 23.05.2025, та витяг з протоколу позачергових загальних зборів ALCOR SECURITIES SA від березня 2013 року, який отримано ТОВ «Вардингс» 05.05.2025.

Товариство зазначає, що Сертифікат про відсутність кінцевого бенефіціарного власника (UBO) у ALCOR SECURITIES SA було отримано представником Товариства в оригіналі англійською мовою 14.05.2025. Зазначений документ отримано на сайті https://belgianregistry.org/ (вказаний сайт - це онлайн-портал, який надає послуги з отримання офіційних корпоративних документів та сертифікатів для компаній, зареєстрованих у Бельгії, є бельгійським аналогом українських сайтів Ліга Закон, Опендатабот, Юконтрол).

Вказаний документи Товариство вважає необхідним для визначення, хто є КБВ Заводу в частині, яка контролюється через бельгійську юридичну особу ALCOR SECURITIES SA.

Щодо витягу з протоколу позачергових загальних зборів ALCOR SECURITIES SA від березня 2013 року Товариство зазначає, що цей документ було надано Заводом Товариству 05.05.2025 в межах справи №910/5249/25.

Колегія суддів зазначає, що рішення місцевого суду у справі було прийнято 11.02.2025, в той час як нотаріально засвідчений переклад Сертифікату про відсутність кінцевого бенефіціарного власника (UBO) у ALCOR SECURITIES SA датовано 23.05.2025, отже такого документа (нотаріально засвідченого перекладу) на час прийняття оскаржуваного рішення суду першої інстанції не існувало.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Апеляційний перегляд рішення місцевого суду з урахуванням документів, які не існували станом на час ухвалення оскаржуваного рішення та, відповідно, не могли бути подані суду першої інстанції, фактично призвів би до перегляду справи по суті на основі зовсім інших фактичних та правових підстав, що є недопустимим на стадії апеляційного провадження відповідно до вимог ГПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З урахуванням приписів ст. 80, 269 ГПК України, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у т.ч. апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи.

Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен письмово обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.

Однак заявник не навів такого обґрунтування, а тому відповідні докази не можуть бути прийняті.

Завод з додатковими поясненнями надав копію листа Головного управління казначейства Державної Федеральної служби фінансів Бельгії від 02.05.2025, копію lнформацiї про бенефiцiарних власникiв (UBO) ALCOR SECURlTlES, Інформаційну довідку з Реєстру речових прав на нерухоме майн №438963323 від 11.08.2025, які просив долучити до матеріалів справи, а також заявив клопотання визнати поважними причини пропуску строку для подання цих доказів та поновити пропущені строки на їх подання.

Оскільки зазначені докази, про долучення яких клопоче Завод, станом на дату постановлення оскаржуваного рішення не існували, клопотання Заводу задоволенню не підлягає (нормативне обґрунтування наведено вище за текстом цієї постанови).

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.

19.12.1990 Державне підприємство Виробниче об`єднання "Київський радіозавод" та Підприємство Київські кабельні мережі ДЕО "Київенерго" уклали договір про користування електричною енергією №296 (том 1, а.с. 56-59).

29.05.1996 Кабінет Міністрів України прийняв Постанову №569 «Про реорганізацію Державного підприємства "Виробниче об`єднання "Київський радіозавод"», якою зобов`язано Міністерство машинобудування, військово-промислового комплексу і конверсії України разом із робочою групою провести в установленому порядку реорганізацію Київського радіозаводу шляхом поділу його цілісного майнового комплексу для створення на його базі нових підприємств згідно з додатком (т. 1, а. с. 122).

Пунктом 2 постанови визначено, що у тримісячний термін Міністерство машинобудування, військово-промислового комплексу і конверсії України має підготувати роздільні баланси новостворених підприємств, розробити їх статути, затвердити керівників цих підприємств та розглянути питання про доцільність створення об`єднань нових підприємств.

Додатком до постанови №569 про реорганізацію Державного підприємства "Виробниче об`єднання "Київський радіозавод" передбачено створення, зокрема, Підприємства "Енергетик" (т. 1, а. с. 123).

На виконання Постанови Кабінету Міністрів України від 29.05.1996 №569 "Про реорганізацію ДП "Виробниче об`єднання "Київський радіозавод" наказом Міністерства машинобудування, військово-промислового комплексу і конверсії України від 17.10.1996 № 206Д на базі Державного підприємства "Виробниче об`єднання "Київський радіозавод" (ВТК-472 (цехів 416, 417, відділу 844) було створено Державне підприємство енергетичний завод "Енергетик". Генеральному директору ВО "Київський радіозавод" Налесніковському О.А. разом з в.о. директора підприємства "Енергетик" Сацюком М.М. доручено провести розподіл майна та подати до Мінмашпрому України розподільний баланс (том 2, а. с. 17-18).

Державна реєстрація Державного підприємства енергетичний завод "Енергетик" була проведена 15.04.1997.

01.04.1998 на підставі Акта приймання-передачі розподільчого балансу станом на 01.04.1998, затвердженого 15.06.1998 заступником Міністра промислової політики України, ДП "Київський радіозавод" в особі директора Налесніковського О.А. передало, а ДП енергетичний завод "Енергетик" в особі директора Сацюка М.М. прийняло активи та пасиви ДП "Київський радіозавод" (том 2, а. с. 40-41).

04.06.1998 на підставі звернення Державного підприємства енергетичний завод "Енергетик" до Департаменту енергозбуту ДАЕК "Київенерго" №355 від 20.12.1997 (том 1, а.с. 124), було укладено договір на використання електричної енергії №911 (том 2, а.с. 19-22).

Відповідно до Інвентаризаційного опису основних засобів Державного підприємства енергетичний завод "Енергетик" (том 2, а. с. 23-28) та Відомостей розрахунку відновної вартості основних засобів ДП "Енергетик" (том 2, а. с. 29-35) станом на 01.03.1999 на балансі підприємства перебував майновий комплекс, до складу якого входило майно:

приміщення корпусів 2-2-а, площею 4900 кв. м (з кабельними лініями загальною довжиною 473 м та ТП 931);

корпус 63 площею 691,7 кв. м з підстанцією ТП 63;

ТП 1425 корпус 63 (РП 330 з кабельними лініями загальною довжиною 3405 м. п. Кабельні лінії: 2АСБ-10 3х240, 940 м. п. від п/с "Радіотехнічна" до РП 330 Л1; 2АСБ-10 3х240, 940 м. п. від п/с "Радіотехнічна" до РП 330 Л2; 2АСБ-10 3х240, 390 м. п. від РП 330 до ТП 166 АЛБ-10 3х95 корп. 60; АЛБ-10 3х60 248 м. п. до РП 330 до кор. 91; СБ-10 3х95 230 м. п. від РП 330 до кор. 41);

ТП 3077 приміщення корпусу 15А, площею 129,1кв. м (РП 331 та кабельними лініями загальною довжиною 3745 м. п. Кабельні лінії: 2АСБ-10 3х240, 1335 м. п. від п/с "Радіотехнічна" до РП 331 Л1; 2АСБ-10 3х240, 1335 м. п. від п/с "Радіотехнічна" до РП 331 Л2; АСБ-10 3х240, 440 м. п. від РП331 до ТП 931, АСБ-10 3х240, 420 м. п. від РП 331 до ТП 1662; ААШВ-10 3х70, 216 м. п.);

ТП 1662 приміщення корпусу 40, площею 171,4 кв. м (РУ ТП 1662 з кабельними лініями загальною довжиною 846 м. п.).

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 08.09.1997 «Про створення Державної акціонерної холдингової компанії «Київський радіозавод» відповідно до наказу Міністерства промислової політики України від 09.10.1997 №267 та наказу від 16.10.1998 №387 з корпоратизації Державного підприємства «Енергетичний завод «Енергетик» наказом Міністерства промислової політики України від 22.04.1999 №156 «Про створення Відкритого акціонерного товариства «Енергетичний завод «Енергетик» перетворено Державне підприємство "Енергетичний завод" Енергетик" у Відкрите акціонерне товариство "Енергетичний завод "Енергетик" шляхом корпоратизації (т. 1, а. с. 187).

У пункті 4 наказу від 22.04.1999 №156 зазначено, що Відкрите акціонерне товариство "Енергетичний завод "Енергетик" є правонаступником Державного підприємства "Енергетичний завод "Енергетик".

Згідно з Переліком нерухомого майна, що передається у власність відкритому акціонерному товариству, за підписом начальника головного управління з питань державної корпоративної власності, Фондом державного майна України було передано ВАТ "Енергетичний завод "Енергетик" нерухоме майно, що розташоване за адресою: місто Київ, вулиця Бориспільська, будинок 9, серед яких, зокрема:

приміщення корпусів 2-2-а, площею 4900 кв. м (з кабельними лініями загальною довжиною 473 м та ТП 931);

корпус 63, площею 691,7 кв. м, з підстанцією ТП 63;

ТП 1425 корпус 63 (РП 330 з кабельними лініями загальною довжиною 3405 м. п. Кабельні лінії: 2АСБ-10 3x240, 940 м. п. від п/с "Радіотехнічна" до РП 330 ЛІ; 2АСБ-10 3x240, 940 м. п. від п/с "Радіотехнічна" до РП 330 Л2; 2АСБ-10 3x240, 390 м. п. від РП 330 до ТП 166 АЛБ-10 3x95 корп. 60; АЛБ-10 3x60 248 м. п. до РП 330 до кор. 91; СБ-10 3x95 230 м. п. від РП 330 до кор. 41;

ТП 3077 приміщення корпусу 15А, площею 129,1 кв. м (РП 331 та кабельними лініями загальною довжиною 3745 м. п. Кабельні лінії: 2АСБ-10 3x240, 1335 м. п. від п/с "Радіотехнічна" до РП 331 ЛІ; 2АСБ-10 3x240, 1335 м. п. від п/с "Радіотехнічна" до РП 331 Л2; АСБ-10 3x240, 440 м. п. від РП331 до ТП 931, АСБ-10 3x240, 420 м. п. від РП 331 до ТП 1662; ААШВ-10 3x70, 216 м. п.;

ТП 1662 приміщення корпусу 40, площею 171,4 кв. м (РУ ТП 1662 з кабельними лініями загальною довжиною 846 м. п.).

01.06.1999 Дарницькою районною в місті Києві державною адміністрацією проведено державну реєстрацію Відкритого акціонерного товариства "Енергетичний завод "Енергетик".

11.04.2003 Відкрите акціонерне товариство "Енергетичний завод "Енергетик" звернулося до Головного управління комунальної власності міста Києва із заявою №4947 (справа №6689 від 14.03.2003) щодо оформлення права власності на майно (т. 2, а. с. 166-179).

30.05.2003 Київською міською адміністрацією на підставі наказу Головного управління національної власності м. Києва №620-В від 30.05.2003 "Про оформлення права власності на об`єкт нерухомості" з додатком до нього (т. 2, а. с. 161-165) ВАТ "Енергетичний завод "Енергетик" видано Свідоцтво серії МК № 010007232 про право власності на майновий комплекс, що розташований за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 9, заг. площею 5697,60 кв. м (т. 1, а. с. 181, 182), до складу якого входять об`єкти нерухомого майна:

приміщення корпусів 2-2-а (літери Э, Ю, Я), площею 4705,40 кв. м;

корпус 63 (літера Щ), площею 691,70 кв. м;

ТП 3077 приміщення корпусу 15а (Літера Ш), площею 129,10 кв. м;

ТП 1662 приміщення корпусу 40 (літера Ч), площею 171,40 кв. м.

Також Київське міське бюро технічної інвентаризації реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна видало реєстраційне посвідчення, яким посвідчено, що майновий комплекс загальною площею 5697,60 кв. м, розташований у місті Києві по вул. Бориспільській, 9, зареєстрований за ВАТ "Енергетичний завод "Енергетик" на праві колективної власності на підставі вищезазначених документів (т. 1, а. с. 185).

07.04.2004 АК "Київенерго" та ВАТ "Енергетичний завод "Енергетик" уклали договір на постачання електричної енергії №911, о/р № 787 (т. 1, а. с. 190-194).

Актом розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін (Додаток №6А до договору від 07.04.2004) (т. 2, а. с. 153, 154) встановлено балансову належність електромереж та установок споживача (Завод): РП-330, РП-331, ТП-931, ТП-1065, ТП-1160, ТП-1426, ТП-1662, КЛ-10 кВ; ПС "Радіотехнічна" - РП-330 №1, 2; ПС "Радіотехнічна" - РП-331 №1, 2; РП-330 - ТП-1662; РП-330-ТП-931; РП-331 - ТП-931; РП-331 - ТП-1662; ТП-1662 - ТП-1065; ТП-931 - ТП-1160; ТП-1160 - ТП-1426. Відповідно до вказаного додатку Завод несе відповідальність за технічний стан та експлуатацію електрообладнання, що перебуває на його балансі.

На виконання вимог Закону України «Про акціонерні товариства» від 17.09.2008 №514-VI Відкрите акціонерне товариство "Енергетичний завод "Енергетик" перейменовано на Приватне акціонерне товариство "Енергетичний завод "Енергетик".

13.11.2017 на виконання вимог Закону України "Про ринок електричної енергії" від 13.04.2017 №2018, який набув чинності 11.06.2017, загальні збори акціонерів ПАТ "Київенерго" прийняли рішення про реорганізацію ПАТ "Київенерго" шляхом виділу з нього ПрАТ "ДТЕК Київські електромережі".

Згідно з п. 2.3 статуту ПрАТ "ДТЕК Київські електромережі" ця юридична особа є правонаступником ПАТ "Київенерго" в частині переданих йому майна, прав та обов`язків згідно з розподільчим балансом, а також в частині прав та обов`язків, що визначені частиною 13 розділу XVIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ринок електричної енергії».

Відповідно до частини 13 розділу XVIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ринок електричної енергії» у разі відокремлення оператор системи розподілу, яким є ПрАТ "ДТЕК Київські електромережі", є правонаступником в частині прав і обов`язків, пов`язаних із провадженням діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом та із провадженням діяльності з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електромережами за договорами на постачання електричної енергії та про користування електричною енергією.

Згідно з відомостями витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ПрАТ "ДТЕК Київські електромережі" є правонаступником ПАТ "Київенерго".

На підставі заяви Заводу від 19.12.2018 (т. 1, а. с. 204) Завод та ДТЕК уклали договір споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії (т. 1, а. с. 206-217).

Відповідно до додатку до вказаної заяви (т. 1, а. с. 205) об`єкти та точки комерційного обліку знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 9.

Також Завод уклав з ТОВ "Київські енергетичні послуги" договір про постачання електричної енергії споживачу за особовим рахунком №787 (т. 1, а. с. 195-203).

На підставі Свідоцтва про право власності на майновий комплекс від 30.05.2003 державний реєстратор Департаменту з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації Микитенко О.В. 04.12.2018 провів державну реєстрацію права власності за ПрАТ "Енергетичний завод "Енергетик" на об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер 000): майновий комплекс, що розташований за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 9, заг. площею 5697,60 кв. м, до якого входять:

приміщення корпусів 2-2-а (літери Э, Ю, Я), площею 4705,40 кв. м;

корпус 63 (літера Щ), площею 691,70 кв. м;

ТП 3077 приміщення корпусу 15а (літера Ш), площею 129,10 кв. м;

ТП 1662 приміщення корпусу 40 (літера Ч), площею 171,40 кв. м.

04.04.2016 Державне підприємство "Виробниче об`єднання "Київський радіозавод" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Агафонова О.Ю. уклало з Міжнародною універсальною товарно-сировинною біржею "Епсілон" договір про організацію та проведення відкритих публічних торгів (аукціону).

09.11.2016 було проведено відкриті публічні торги (аукціон) з продажу майна Державного підприємства "Виробниче об`єднання "Київський радіозавод", переможцем якого визнано ТОВ "Вардингс".

17.10.2016 та 10.11.2016 Державне підприємство "Виробниче об`єднання "Київський радіозавод" в особі ліквідатора Агафонова О.Ю. уклало з ТОВ "Вардингс" чотири договори купівлі-продажу, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорноног Л.В. та зареєстровані в реєстрі за №№784, 810, 811, 812, за якими Державне підприємство "Виробниче об`єднання "Київський радіозавод" передало у власність (продало), а ТОВ "Вардингс" прийняло у власність (придбало) об`єкти нерухомого майна:

- нежилі приміщення в літ. 15 (групи приміщень №№1, 2, 3, 4, 5, 6), загальною площею 360,2 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00;

- кабельну лінію №1 (АСБ-10 3*240, ААБ-10 3*240) та кабельну лінію №2 (АСБ-10 3х240, ААБ-10 3х240) з кінцевими муфтами п/ст "Радіотехнічна", кінцевими муфтами РП 330 та муфтами поза територією;

- кабельну лінію №1 (АСБ-10 3*240, ААБ-10 3*240) та кабельну лінію №2 (АСБ-10 3х240, ААБ-10 3х240) з кінцевими муфтами п/ст "Радіотехнічна", кінцевими муфтами РП 331 та муфта поза територією;

- РП-331 (КСО-93, комірок 9 шт.), РП-330 (ВМГ-133, комірок 9 шт.);

- ТП-ТМ-1000/10, трикутник зірка у кількості 4 шт., ТП-ТМ-630/10 у кількості 1 шт. (договір реєстровий номер), які розташовані за адресою: місто Київ, вулиця Бориспільська, будинок 9 та поза територією.

17.10.2016 та 10.11.2016 проведено державну реєстрацію права власності на вказане майно за ТОВ "Вардингс".

11.02.2019 Товариство як власник нерухомого майна та енергетичного обладнання звернулося до ДТЕК з листом №3 щодо укладення договору про розподіл електричної енергії за адресою Бориспільська, 9 (т. 1, а. c. 80, 81).

На засіданні Інформаційно-консультаційного центру ДТЕК з розгляду та розв`язання суперечностей, спірних ситуацій між ДТЕК та споживачами міста Києва, оформленого протоколом №22 від 15.05.2019 (т. 1, а. с. 153-155), було встановлено, що частина електрообладнання підстанції одночасно обліковується як за ТОВ "Вардингс", так і за Заводом.

Комісія вирішила, що договір споживача №911, укладений між Заводом та ДТЕК, є чинним. На період вирішення питання законності договорів, укладених між ТОВ "Вардингс" та Державним підприємством "Виробниче об`єднання "Київський радіозавод", немає підстав для укладення з ТОВ "Вардингс" договору споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії до нежитлових приміщень за адресою: місто Київ, вулиця Бориспільська, 9.

Листом від 27.05.2019 №01/3/01/2/9325 (т. 1, а.c. 156, 157) ДТЕК, посилаючись на протокол №22 від 15.05.2019 Інформаційно-консультаційного центру ДТЕК з розгляду та розв`язання суперечностей, спірних ситуацій між ДТЕК та споживачами міста Києва, повідомив Товариству, що розподіл електричної енергії на об`єкт за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 9, здійснюється на підставі договору споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії, укладеного із Заводом, і наразі відсутні підстави для його розірвання.

У зв`язку з відмовою ДТЕК у добровільному порядку укласти з позивачем як власником частини кабельних ліній та електрообладнання, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 9, договору споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії до об`єкта за вказаною адресою ТОВ "Вардингс" звернулося з позовом у справі, що розглядається.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Щодо позовної вимоги про визнання правочину недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ст. 4 ГПК України).

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.08.2018 у справі №925/1265/16 виснувала, що під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи правоохоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 29.05.2019 у справі №310/11024/15-ц та від 01.04.2020 у справі №610/1030/18 зазначала, що спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Частина 2 ст. 16 ЦК України та ст. 20 серед способів захисту цивільних прав та інтересів визначає визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частин першої - третьої, п`ятої, шостої статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто, при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 23.09.2021 у справі №904/1907/15).

У постанові від 18.09.2024 у справі №918/1043/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за змістом абз. 1 ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним з таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення "status quo anteу" фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України).

За недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Таке поновлення сторін у попередньому становищі може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за відповідним правочином, залишається в його сторони. У разі неможливості здійснити реституцію в натурі, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, сторони зобов`язані відшкодувати вартість того, що одержали, за цінами, які існують на момент відшкодування (абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України). Крім того, наслідком недійсності правочину є відшкодування за рахунок винної сторони другій стороні недійсного правочину або третій особі збитків і моральної шкоди, завданих у зв`язку із вчиненням недійсного правочину (ч. 2 ст. 216 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду сформувала висновок про те, що ЦК України визначає такі загальні юридичні наслідки недійсності правочину: 1) основний - двостороння реституція - повернення сторін недійсного правочину до попереднього стану, тобто становища, яке існувало до його вчинення (абзац 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України); 2) додатковий - відшкодування збитків і моральної шкоди винною стороною на користь другої сторони недійсного правочину та третьої особи, якщо їх завдано у зв`язку із вчиненням такого правочину (ч. 2 ст. 216 цього Кодексу).

Правові наслідки, передбачені ч. 1 та 2 ст. 216 ЦК України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (ч. 3 ст. 216 ЦК України).

Відповідно до ст. 215, 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову. Якщо позов щодо застосування наслідків недійсності правочину не подано, суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи, оскільки згідно з абз. 2 ч. 5 ст. 216 ЦК України зазначене право є у суду лише щодо нікчемних правочинів (такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 23.09.2021 у справі №904/1907/15 та від 09.09.2021 у справі №925/1276/19, від 20.12.2023 у справі №913/366/21).

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у ч. 2 ст. 216 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 цієї статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки, сформульовані зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі №910/3907/18.

Разом з тим, Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2023 у справі №905/77/21 погодилася з висновком судів першої та апеляційної інстанцій щодо відмови в задоволенні позову та водночас відхилила доводи скаржника щодо ефективності такого способу судового захисту як визнання недійсним виконаного договору без одночасного заявлення позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, з огляду на те, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Об`єднана палата Верховного Суду у зазначеній постанові виснувала, що визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у ч. 1 ст. 2 ГПК України (аналогічні висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №908/976/19).

Об`єднана палата Верховного Суду також наголосила, що позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом. Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача.

Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача.

Водночас у випадку звернення позивача з позовом про визнання недійсним виконаного/частково виконаного договору без заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, виключається як необхідність дослідження господарськими судами наслідків визнання договору недійсним для позивача, так і необхідність з`ясування того, яким чином будуть відновлені права позивача, зокрема, обставин можливості проведення реституції, обов`язку відшкодування іншій стороні правочину вартості товару (робіт, послуг) чи збитків, оскільки обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Таким чином, обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.02.2025 у cправі №916/2749/23 та узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 02.02.2021 у справі №92.5/642/19, від 06.04.2021 у справі №910/10011/19, від 22.06.2021 у справі №200/606/18, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16.

Суд встановив, що Товариство просить суд визнати недійсним договір споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії на об`єкт, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 9, укладений між ДТЕК та Заводом, без заявлення вимоги щодо реституції як наслідку недійсності правочину.

Зазначене є підставою для відмови у задоволені позову Товариства в частині вимог про визнання недійсним договору у зв`язку з обранням позивачем неефектичного способу захисту.

Оскільки обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові незалежно від інших встановлених судами обставин, суд також не вбачає необхідності надавати оцінку іншим аргументам позивача, зокрема щодо укладення правочину за підробленими документами, вчинення правочину під впливом обману, відсутності у Заводу правомочностей на майно, оскільки такі доводи переважно стосуються питань, пов`язаних із доведеністю позовних вимог.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача-1 укласти договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії.

У ст. 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

За визначенням ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 3 ст. 179 ГК України (тут і надалі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Частиною 4 ст. 179 ГК України встановлено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі:

вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству;

примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст;

типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови;

договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Частинами 2, 3 ст. 180 ГК України встановлено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених ст. 179 ГК України, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами ст. 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору (ч. 3 ст. 184 ГК України).

Згідно з ч. 1 ст. 187 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше (ч. 2 ст. 187 ГК України).

Отже, суд вправі задовольнити позов про спонукання укласти договір лише в разі, якщо встановить, що існує правовідношення, в силу якого сторони зобов`язані укласти договір, але одна із сторін ухилилася від цього. При цьому у справі має бути доведено наявність відповідного правовідношення, а саме - прямого законодавчого обов`язку відповідача щодо укладення договору.

Правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку електричної енергії, регулює відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище визначає Закон України «Про ринок електричної енергії».

Розподіл електричної енергії (далі - розподіл) - це транспортування електричної енергії від електроустановок виробників електричної енергії або електроустановок оператора системи передачі мережами оператора системи розподілу, крім постачання електричної енергії (п. 78 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок електричної енергії»).

Система розподілу електричної енергії (далі - система розподілу) - це система ліній, допоміжного обладнання, обладнання для трансформації та перемикань, що використовується для розподілу електроенергії (п. 82 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок електричної енергії»).

Оператор системи розподілу - це юридична особа, відповідальна за безпечну, надійну та ефективну експлуатацію, технічне обслуговування та розвиток системи розподілу і забезпечення довгострокової спроможності системи розподілу щодо задоволення обґрунтованого попиту на розподіл електричної енергії з урахуванням вимог щодо охорони навколишнього природного середовища та забезпечення енергоефективності (п. 56 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок електричної енергії»).

Електроустановка - це комплекс взаємопов`язаних устаткування і споруд, що призначаються для виробництва або перетворення, передачі, розподілу, споживання електричної енергії чи зберігання енергії (п. 32 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок електричної енергії»).

Користувачі системи передачі/розподілу (далі - користувачі системи) - це фізичні особи, у тому числі фізичні особи - підприємці, або юридичні особи, які відпускають або приймають електричну енергію до/з системи передачі/розподілу або використовують системи передачі/розподілу для передачі/розподілу електричної енергії (п. 40 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок електричної енергії»).

Лінійна частина приєднання - це електрична мережа для потреб замовника при нестандартному приєднанні від найближчої точки в існуючих (діючих) електричних мережах (повітряна лінія, трансформаторна підстанція або розподільний пункт) оператора системи розподілу відповідного ступеня напруги до точки приєднання електроустановок замовника (п. 41 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок електричної енергії»).

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про ринок електричної енергії» учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладаються, зокрема договори про надання послуг з розподілу.

Частинами 1, 2 ст. 45 Закону України Закону України «Про ринок електричної енергії» визначено, що розподіл електричної енергії здійснюється оператором системи розподілу. Діяльність з розподілу електричної енергії підлягає ліцензуванню відповідно до законодавства. Оператор системи розподілу надає послуги з розподілу електричної енергії на недискримінаційних засадах відповідно до цього Закону, кодексу систем розподілу та інших нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 №312 затверджено Правила роздрібного ринку електричної енергії (далі - Правила).

ОСП та ОСР укладають договори про надання послуг з передачі/розподілу електричної енергії із усіма електропостачальниками відповідно до процедури, передбаченої Правилами та Кодексом системи передачі, затвердженим постановою НКРЕКП від 14.03.2018 №309, у порядку надання електропостачальниками відповідних заяв та документів.

ОСР під час укладення із споживачами договорів про надання послуг з розподілу електричної енергії (оформлення заяв-приєднання та паспортів точок розподілу) присвоює всім точкам розподілу електричної енергії за об`єктами існуючих споживачів ЕІС-коди за точками комерційного обліку відповідно до порядку, передбаченого Кодексом комерційного обліку, затвердженим постановою НКРЕКП від 14.03.2018 №311, та інших нормативно-правових актів НКРЕКП, а також актів адміністратора комерційного обліку (п. 8, 9 Правил).

Згідно з абз. 1, 5 п. 1.2.15 Правил (у редакції, чинній на момент подання листа №3 від 11.02.2019) укладення, внесення змін, продовження строку дії чи розірвання будь-якого із договорів, передбаченого цими Правилами, здійснюється відповідно до вимог законодавства та цих Правил. При переході права власності (користування) на об`єкт до нового власника (користувача) переходять права та обов`язки за договорами, укладеними відповідно до цих Правил.

Відповідно до п. 2.1.2 Правил Оператор системи зобов`язаний укласти договори про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії з усіма споживачами, електроустановки яких приєднані до електричних мереж на території діяльності відповідного оператора системи. Не допускається розподіл (передача) електричної енергії до точки розподілу електроустановки споживача за відсутності діючого договору про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії з таким споживачем, крім випадку здійснення розподілу (передачі) електричної енергії оператором системи до власних електроустановок.

Абзацами 1, 3 п. 2.1.4 Правил (у редакції, чинній на момент подання листа №3 від 11.02.2019) визначено, що договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії є публічним договором приєднання та укладається з урахуванням ст. 633, 634, 641, 642 ЦК України за формою договору, що є додатком 3 до цих Правил.

Договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії за ініціативою споживача або оператора системи відповідно до визначених цими Правилами випадків, як правило, укладається шляхом приєднання споживача за заявою-приєднанням до розробленого оператором системи розподілу договору на умовах складеного оператором системи розподілу паспорта точки розподілу.

Згідно з п. 2.1.7 Правил (у редакції, чинній на момент подання листа №3 від 11.02.2019) для укладення договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії заявник у разі зміни споживача, форми власності чи власника електроустановки має надати оператору системи такі документи:

1) заяву про укладення відповідного договору із зазначенням місцезнаходження об`єкта та реквізитів заявника та наявності чинного паспорту точки розподілу;

2) для юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців: витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР), роздрукований із мережі Інтернет, або копію довідки, або копію виписки з ЄДР;

для фізичних осіб: копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера або реєстраційного номера картки платника податків або копію паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні або інші переконання відмовляються від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади і мають відмітку у паспорті);

3) копію документа, яким визначено право власності чи користування на об`єкт (приміщення), або копію документа, що підтверджує право власності чи користування на земельну ділянку або її частину (у разі відсутності на відповідній земельній ділянці об`єкта), право на розміщення електроустановок на території здійснення господарської діяльності з розподілу електричної енергії (у разі відсутності об`єкта споживача);

4) копію документа про підтвердження повноважень особи на укладення договору (витяг з установчого документа про повноваження керівника (для юридичних осіб), копію довіреності, виданої в установленому порядку тощо), за необхідності;

5) копію декларації (повідомлення) про початок виконання будівельних робіт або дозволу на виконання будівельних робіт (для укладення договору споживача про надання послуг з розподілу (передачі) та постачання електричної енергії на будівельні майданчики, у разі якщо наявність такого дозволу є обов`язковою або зазначені документи вимагаються законодавством у сфері містобудування) та/або у визначених законодавством випадках, копію декларації про готовність об`єкта до експлуатації або сертифіката (для новозбудованих та реконструйованих електроустановок).

Заявляючи вимогу зобов`язати ДТЕК укласти договір споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії на об`єкт, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 9, Товариство зазначило про набуття ним у 2016 році у власність майна:

- нежилі приміщення в літ. 15 (групи приміщень №№1, 2, 3, 4, 5, 6), загальною площею 360,2 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00;

- кабельну лінію №1 (АСБ-10 3*240, ААБ-10 3*240) та кабельну лінію №2 (АСБ-10 3х240, ААБ-10 3х240) з кінцевими муфтами п/ст "Радіотехнічна", кінцевими муфтами РП 330 та муфтами поза територією;

- кабельну лінію №1 (АСБ-10 3*240, ААБ-10 3*240) та кабельну лінію №2 (АСБ-10 3х240, ААБ-10 3х240) з кінцевими муфтами п/ст "Радіотехнічна", кінцевими муфтами РП 331 та муфта поза територією;

- РП-331 (КСО-93, комірок 9 шт.), РП-330 (ВМГ-133, комірок 9 шт.);

- ТП-ТМ-1000/10, трикутник зірка у кількості 4 шт., ТП-ТМ-630/10 у кількості 1 шт. (договір реєстровий номер), які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 9.

17.10.2016 та 10.11.2016 проведено державну реєстрацію права власності на вказане майно за ТОВ "Вардингс".

Право власності на весь майновий комплекс колишнього ДП ВО "Київський радіозавод", в т.ч. на комплекс енергетичного обладнання, з використанням якого здійснюється розподіл і транспортування електричної енергії на об`єкт, розташований за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 9, у Товариства відсутнє.

Крім цього, відомості Інформаційної довідки № 409902399 від 27.01.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно свідчать, що право власності Товариства на вище зазначене енергетичне та електричне майно було припинено 27.03.2024.

Отже, станом на дату вирішення спору у цій справі, Товариство не є власником майна, набуття права власності на яке, за його доводами, було підставою для укладення договору споживача про надання послуг розподілу (передачі) електричної енергії.

Доказів на спростування зазначених обставин щодо припинення свого права власності позивач не надав.

Про порушення інших порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів Товариство не стверджувало, а суд не встановив.

Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові і не потребує перевірки обраного позивачем способу захисту і правової оцінки по суті спору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.08.2023 у справі №910/5958/20.

За таких підстав вимога Товариства зобов`язати ДТЕК укласти договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії задоволенню не підлягає.

Щодо доводів Товариства про невідповідність оспорюваного договору вимогам постанови Кабінету Міністрів України від 03.03.2022 №187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації» колегія суддів зазначає таке.

Зазначеною Постановою, яка набула чинності 04.03.2022, відповідно до ст. 12-1, 20 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Указу Президента України від 24.02.2022 №64 "Про введення воєнного стану в Україні" Кабінет Міністрів України для забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави України у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації установив до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, мораторій (заборону) на виконання, у т.ч. у примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, кредиторами (стягувачами) за якими є Російська Федерація або такі особи (далі - особи, пов`язані з державою-агресором): громадяни Російської Федерації, крім тих, що проживають на території України на законних підставах; юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства Російської Федерації; юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства України, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером), що має частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, якої є Російська Федерація, громадянин Російської Федерації, крім того, що проживає на території України на законних підставах, або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства Російської Федерації.

Завод є юридичною особою, яка зареєстрована за законодавством України та здійснює свою діяльність відповідно до законодавства України.

З відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, офіційного веб-сайту Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, які перебувають у вільному доступі, суд встановив, що серед кінцевих бенефіціарних власників Заводу, його членів або учасників (акціонерів), що мають частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, відсутні Російська Федерація, громадяни Російської Федерації, юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства Російської Федерації.

Будь-які докази на підтвердження застосування до Заводу обмежувальних заходів (санкцій), передбачених нормативно-правовими актами, не надані, а доводи позивача про наявність кінцевих бенефіціарних власників - громадян Російської Федерації, крім тих, які законно проживають на території України, засновані на припущеннях.

За наведених підстав колегія суддів вважає, що Товариство не довело поширення положень Закону України «Про санкції» та постанови Кабінету Міністрів України від 03.03.2022 №187 на правовідносини у цій справі.

Щодо позовної давності колегія суддів зазначає таке.

Про застосування позовної давності до обох заявлених Товариством вимог заявив Завод у відзиві на позовну заяву.

За загальним правилом ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У п. 76, 81 постанови від 18.12.2018 у справі №911/1437/17 Велика Палата Верховного Суду виснувала таке: « 71. Разом з тим, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. 81. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що в разі, якщо позивачем пред`явлено кілька позовних вимог, то питання про початок перебігу позовної давності, сплив позовної давності та застосування позовної давності має вирішуватися щодо кожної позовної вимоги окремо».

Колегія суддів зазначає, що оскільки порушення права або охоронюваного законом інтересу Товариства у цій справі за поданим Товариством позову не встановлено і вимоги позову не підлягають задоволенню у зв`язку з їх необґрунтованістю, підстави для застосування позовної давності відсутні.

Одночасно з цим колегія суддів відзначає, що вимога Товариства зобов`язати ДТЕК укласти договір споживача про надання послуг розподілу (передачі) електричної енергії заявлена тільки до ДТЕК, а не до Заводу.

Щодо доводів скаржника про те, що 27.06.2024 Верховний Суд ухвалив три постанови, якими рішення судів першої та апеляційної інстанції у справі №15/81 скасував та прийняв нові рішення про відмову в задоволенні позовів, і при розгляді цих справ встановив обставини, зазначені у розділі 4 мотивувальної частини цих постанов; факти, зафіксовані Верховним Судом у прийнятих постановах повністю проігноровані місцевим судом під час розгляду справи №910/7700/19, зокрема те, що Завод ніколи не був власником будь-якого майна, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 9, колегія суддів зазначає, що встановлені місцевим судом у цій справі обставини відповідають зазначеним судом касаційної інстанції у п. 4.7 постанов Верховного Суду у справі №15/81, на які посилається скаржник. Крім того, у жодній із зазначених постанов Верховний Суд не констатував встановлення судом першої та / або апеляційної інстанції того, що Завод ніколи не був власником будь-якого майна, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 9.

Колегія суддів у вирішенні питання щодо зазначених доводів апеляційної скарги звертає увагу апелянта на положення ч. 7 ст. 75 та ч. 1, 2 ст. 300 ГПК України, згідно з якими правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду; суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним. Тобто, касаційний суд, який є судом права, а не факту, не встановлює обставин справи, а в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Судові витрати.

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за її подання відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 74, 129, 269, 275-277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вардингс" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2025 у справі №910/7700/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2025 у справі №910/7700/19 залишити без змін.

3. Судові витрати, пов`язані з поданням апеляційної скарги, покласти на скаржника.

4. Справу повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 14.08.2025.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді С.О. Алданова

С.В. Владимиренко