ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2025 року

м. Київ

cправа № 904/518/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бакуліна С.В. - головуючий, Кібенко О.Р., Кролевець О.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 23.06.2025 (головуючий суддя - Парусніков Ю.Б., судді: Верхогляд Т.А.. Іванов О.Г.)

у справі №904/518/23

за позовом ОСОБА_2

до 1. ОСОБА_3 ,

2. ОСОБА_4 ,

3. ОСОБА_1 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета позову, на стороні відповідачів:

1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Холдінг компанія "Інтермет",

2. Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Метизи",

про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст обставин справи

1. У провадженні Господарського суду Дніпропетровської області перебуває справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про солідарне стягнення 987 142,58 грн збитків, завданих позивачу внаслідок зменшення вартості його частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Холдінг компанія "Інтермет" через неправомірні дії по відчуженню належного товариству майна його посадовими особами.

2. Господарський суд Дніпропетровської області ухвалою від 02.10.2024 у справі №904/518/23 призначив у справі судову оціночно-будівельну експертизу, проведення якої доручив Товариству з обмеженою відповідальністю "Науково-практичне східне бюро судових експертиз".

На розгляд експерта (експертів) поставив питання:

- яка ринкова вартість нежитлової будівлі, загальною площею 2 140,6 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 0, індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: 15186948) станом на 15.08.2014?

Провадження у справі №904/518/23 зупинив.

3. Не погоджуючись з цією ухвалою, ОСОБА_1 звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 02.10.2024 у справі №904/518/23 скасувати.

4. Центральний апеляційний господарський суд ухвалою 02.06.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 02.10.2024 у справі №904/518/23 залишив без руху, надавши скаржнику строк на усунення недоліків апеляційної скарги, зокрема на надання мотивованого клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

5. У наданому на виконання вимог суду першої інстанції клопотанні скаржник зазначав, що не отримував оскаржуваної ухвали місцевого господарського суду, а про її існування дізнався з Єдиного державного реєстру судових рішень, що, на його думку, є поважною причиною пропуску строку на апеляційне оскарження згаданої ухвали.

6. Центральний апеляційний господарський суд ухвалою від 23.06.2025 відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 02.10.2024 у справі №904/518/23 на підставі пункту 4 частини першої статті 261 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК).

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування. Доводи інших учасників справи

7. ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить:

(1) скасувати ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 23.06.2025, а матеріали справи направити до суду апеляційної інстанції для вирішення питання відкриття апеляційного провадження за його апеляційною скаргою на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 02.10.2024 у справі №904/518/23;

(2)постановити у відношенні колегії суддів Центрального апеляційного господарського суду окрему ухвалу.

8. Підставою касаційного оскарження скаржник визначає порушення апеляційним судом його права на доступ до правосуддя (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), норм Конституції України.

9. Доводи скаржника зводяться до того, що:

(1) матеріали справи не містять жодних доказів отримання скаржником повідомлення про призначене на 02.10.2024 судове засідання, а також доказів направлення йому та отримання ним оскаржуваної ухвали суду першої інстанції;

(2) на час розгляду клопотання позивача, яке суд першої інстанції задовольнив оскаржуваною ухвалою від 02.10.2024, скаржник не мав повноважного представника, так як його попередній представник мав повноваження на представництво його інтересів лише до 31.12.2023;

(3) апеляційний суд наведеного не врахував та постановив оскаржувану ухвала без витребування та аналізу матеріалів справи;

(4) висновки апеляційного суду стосовно обізнаності скаржника про розгляд апеляційної скарги іншого учасника на оскаржувану ухвалу суду першої інстанції є безпідставними, так як суд апеляційної інстанції також не надсилав на адресу скаржника жодної ухвали в межах вказаного апеляційного провадження, що підтверджується матеріалами справи;

(5) апеляційний суд не лише не виправив допущену судом першої інстанції помилку, але й допустив суттєво порушення прав скаржника, зокрема права на доступ до правосуддя, яке захищається статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), та права, визначеного Конституцією України, на апеляційний перегляд справи;

(6) обов`язок суду повідомляти учасників справи про судові засідання в жодному разі не ставиться у залежність від реалізації такими учасниками можливості цікавитися про рух справи, процесуальний закон не передбачає прямого обов`язку сторони спору здійснювати моніторинг Єдиного державного реєстру судових рішень чи вебсайту Судова влада України.

10. ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу апеляційного суду - без змін.

11. За твердженнями позивача:

(1) подання скарги з суттєвим порушенням встановленого строку може свідчити про зловживання процесуальними правами;

(2) в оскаржуваній ухвалі апеляційний суд детально роз`яснив надуманість причин пропуску скаржником строку на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанцій.

Позиція Верховного Суду

12. Предметом касаційного перегляду в цій справі є ухвала апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 261 ГПК.

13. Згідно з пунктом 8 частини першої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

14. Забезпечення права на апеляційний перегляд справи, передбаченого пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України, слід розуміти як гарантоване особі право на перегляд її справи в цілому судом апеляційної інстанції. Забезпечення права на апеляційний перегляд справи - одна з конституційних засад судочинства - спрямоване на гарантування ефективного судового захисту прав і свобод людини і громадянина з одночасним дотриманням конституційних приписів щодо розумних строків розгляду справи, незалежності судді, обов`язковості судового рішення тощо (абзац 13 підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.06.2019 №4-рн/2019).

15. Право на апеляційний перегляд справи, передбачене пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України, є гарантованим правом на перегляд у суді апеляційної інстанції справи, розглянутої судом першої інстанції по суті (абзац 8 підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 17.03.2020 №5-р/2020).

16. Водночас таке право не є абсолютним і з метою забезпечення належного здійснення правосуддя та дотримання, зокрема, принципу правової визначеності, підлягає певним обмеженням.

17. Реалізація конституційного права на апеляційне оскарження судових рішень ставиться в залежність від положень процесуального закону - ГПК, який регламентує порядок здійснення господарського судочинства.

18. Згідно з частиною першою статті 254 ГПК учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

19. За приписами частини першої статті 256 ГПК апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

20. Відповідно до частини другої статті 256 ГПК учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду (частина друга статті 256 ГПК).

21. Як встановив апеляційний суд, повний текст ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 02.10.2024 у справі №904/518/23 складено 02.10.2024. Таким чином, останнім днем визначеного частиною першою статті 256 ГПК строку на апеляційне оскарження ухвали суду є 12.10.2024, водночас скаржник з апеляційною скаргою звернувся до апеляційного господарського суду засобом поштового зв`язку 23.04.2025, тобто зі значним пропуском строку на апеляційне оскарження.

22. Питання поновлення процесуальних строків врегульовано нормами статті 119 ГПК, згідно з частиною першою якої суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

23. З правового аналізу цієї норми вбачається, що законодавець не передбачив обов`язку суду автоматично поновлювати пропущений строк за наявності відповідного клопотання заявника, оскільки в кожному випадку суд має чітко визначити, з якої саме поважної причини такий строк було порушено скаржником, та чи підлягає він поновленню. Відтак, суд може поновити пропущений процесуальний строк лише у виняткових випадках, тобто причини поновлення таких строків повинні бути не просто поважними, але й мати такий характер, не зважати на який було би несправедливим і таким, що суперечить загальним засадам законодавства.

24. При цьому Суд зважає, що норми ГПК не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

25. У своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформулював правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи "Bellet v. France", "Ilhan v. Turkey", "Пономарьов проти України", "Щокін проти України" та інші).

26. Доступність права на оскарження у зв`язку з пропуском встановленого строку неодноразово була предметом розгляду ЄСПЛ. Так, у своєму рішенні у справі "Скорик проти України" ЄСПЛ зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право в апеляційних судах на основні гарантії, передбачені Конвенцією. Так, повинні враховуватися особливості провадження, що розглядається, відповідно до національного правопорядку, а також роль апеляційного суду в них. У справі "Zubac v. Croatia" ЄСПЛ, розглядаючи загальні принципи стосовно доступу до судів вищої інстанції та обмеження ratione valoris (компетенція з огляду на цінність), зробив висновок, що стаття 6 Конвенції не зобов`язує Договірні держави створювати апеляційні чи касаційні суди, проте якщо такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6 Конвенції, наприклад, у тій частині, у якій вона гарантує учасникам судового процесу ефективне право на доступ до суду.

27. Отже, ЄСПЛ роз`яснив, що положення статті 6 Конвенції, включаючи право на доступ до суду, поширюються також на апеляційне чи касаційне оскарження судового рішення, якщо таке право передбачено національним законодавством. Відповідно поновлення пропущеного строку на апеляційне чи касаційне оскарження судового рішення є механізмом забезпечення певної гнучкості та пропорційності при вирішенні питання про допуск скаржника до апеляційного чи касаційного судів.

28. З аналізу практики ЄСПЛ убачається, що поновлення строку на оскарження судового рішення може бути обґрунтованим та вважається співвідносним та виправданим стосовно неповного забезпечення принципу правової визначеності, у випадках, якщо: (1) недотримання строків було зумовлене діями (бездіяльністю) суду попередньої інстанції, зокрема, особі не надіслано протягом строку на оскарження судового рішення копію повного тексту рішення суду попередньої інстанції (справа "Мушта проти України"); (2) пропуск строку на оскарження обумовлений особливими і непереборними обставинами суттєвого та переконливого характеру (справа "Устименко проти України"); (3) відновлення строку необхідне для виправлення фундаментальних недоліків або помилок правосуддя (виправлення серйозних судових помилок) (справа "Brumarescu v. Romania").

29. У пункті 41 рішення від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" ЄСПЛ вказав, що "правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків.".

30. Звідси, підстави пропуску строку апеляційного оскарження можуть бути визнані поважними, а строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк, звернення з апеляційною скаргою та підтверджені належними доказами.

31. У розумінні статті 86 ГПК питання про поважність причин пропуску процесуального строку вирішується судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

32. Для поновлення процесуального строку суд має встановити відповідні обставини, задля чого заявник має довести суду їх наявність та непереборність, у зв`язку з тим, що фактично норма про можливість поновлення процесуальних строків є по суті пільгою, яка може застосовуватись як виняток із загального правила, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого визначення законодавцем кожного з процесуальних строків.

33. Відповідно до частини третьої статті 256 ГПК строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

34. Поважними визнаються такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальних дій. ГПК не пов`язує право суду поновити пропущений процесуальний строк лише з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. У кожному випадку суд з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінює доводи, наведені на обґрунтування клопотання про його поновлення, та робить мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку (аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №912/2325/17, від 18.01.2019 у справі №921/396/17-г, від 19.06.2020 у справі №926/1037-б/15, від 16.04.2021 у справі №904/3258/14).

35. Визнаючи неповажними причини пропуску відповідачем 3 (апелянтом) строку на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції від 02.10.2024 у межах наведених ним обставин у клопотанні про поновлення вказаного строку, наданому на виконання ухвали про залишення апеляційної скарги без руху (пункт 5 цієї постанови), апеляційний суд вважав, що визначені скаржником причини пропуску на подання апеляційної скарги залежали лише від його суб`єктивної волі, а не від об`єктивно непереборних обставин, які завадили подати апеляційну скаргу в межах встановлених процесуальним законодавством строків.

36. Виснуючи про наведене, суд апеляційної інстанції виходив з того, що:

(1) ОСОБА_1 є учасником провадження у справі №904/518/23, про існування якої йому достеменно відомо, що підтверджується присутністю його повноваженого представника в судовому засіданні 23.08.2023;

(2) ухвалою від 02.12.2024 апеляційний суд відкрив провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 02.10.2024 у справі №904/518/23, яку направляв на адресу місця реєстрації ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 ;

(3) ОСОБА_1 щонайменше з кінця ґрудня 2024 року знав про існування ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 02.10.2024, водночас з апеляційною скаргою звернувся лише 23.04.2025, тобто більше ніж через пів року з моменту постановлення оскаржуваного судового рішення;

(4) будучи учасником провадження у справі №904/518/23, з огляду на обов`язок діяти розумно і добросовісно, скаржник повинен цікавитися ходом розгляду справи, учасником якої він є.

37. Скаржник за текстом касаційної скарги вказані мотиви апеляційного суду, які останній врахував та оцінив у контексті ситуації, що склалась у цій справі, належним чином не спростовує, зокрема в аспекті того, що суд може поновити пропущений процесуальний строк лише у виняткових випадках, встановивши відповідні обставини, довести наявність та непереборність яких має саме заявник, а лише наполягає на тому, що достатньою та фактично єдиною підставою для поновлення старку на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції більше ніж через пів року з моменту її постановлення є неповідомлення його про призначене судове засідання та ненаправлення йому оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, що є обов`язком суду.

38. Суд погоджується з доводами скаржника в частині того, що в силу норм чинного ГПК повідомлення його (скаржника) про призначене судове засідання та направлення йому, зокрема, постановленої за результатами такого засідання ухвали у спосіб та строк, встановлені процесуальним законом, є обов`язком суду (в цьому випадку суду першої інстанції), якого останній дійсно не дотримався, про що свідчать надіслані до Суду матеріали оскарження ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 02.10.2024 у справі №904/51/23 та інформація із Комп`ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду (ДСС)", які не містять доказів повідомлення скаржника про призначене судом першої інстанції на 02.10.2024 судове засідання, а також доказів направлення йому (скаржнику) оскаржуваної ухвали від 02.10.2024, постановленої за результатами такого судового засідання, на що апеляційний суд у межах наведених скаржником доводів дійсно не звернув уваги.

39. Водночас Суд вважає, що такі порушення суду першої інстанції, про які стверджує скаржник та на які не звернув уваги суд апеляційної інстанції, у цьому конкретному випадку не можуть бути безумовною підставою для поновлення скаржнику строку на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції від 02.10.2024, відповідно й для скасування ухвали апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження, постановляючи яку, суд апеляційної інстанцій визнав неповажними наведені скаржником причини пропуску строку з огляду на встановлені судом обставини щодо обізнаності скаржника про оскаржувану ухвалу суду першої інстанції від 02.10.2024 з кінця грудня 2024 року.

40. Як зазначалось, виснуючи про відповідне, апеляційний суд виходив, зокрема з того, що ОСОБА_1 щонайменше з кінця ґрудня 2024 року знав про існування ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 02.10.2024, так як апеляційний суд направляв на адресу його місця реєстрації: АДРЕСА_2 свою ухвалу від 02.12.2024 про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 02.10.2024 у справі №904/518/23, що скаржник за текстом касаційної скарги жодним чином не спростовує, а лише стверджує про те, що суд апеляційної інстанції не надсилав на його адресу жодної ухвалив у межах вказаного апеляційного провадження (за апеляційною скаргою іншого учасника справи), що підтверджується матеріалами цієї справи.

41. У той час як з наявної у Комп`ютерній програмі "Діловодство спеціалізованого суду (ДСС)" інформації вбачається, що ухвала апеляційного суду від 02.12.2024 про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 02.10.2024 у справі №904/518/23 була надіслана скаржнику рекомендованим повідомленням на поштову адресу, про що свідчить список розсилки процесуальних документів сторонам по справі від 12.12.2024, сформований секретарем судового засідання, що у межах доведення необґрунтованості висновків апеляційного суду в цій частині (щодо обізнаності скаржника про ухвалу суду першої інстанцій від 02.10.2024 з огляду на направлення йому згаданої ухвали апеляційного суду від 02.12.2024 за адресою його місця реєстрації) скаржник не спростовує жодними доказами, зокрема доказами звернення до апеляційного суду про отримання даних про відповідне відправлення та/або до органів поштового зв`язку, які б підтверджували його доводи, що суд апеляційної інстанції не надсилав на його адресу жодної ухвали в межах вказаного апеляційного провадження.

42. Крім цього Суд зважає, що хоча в силу приписів чинного законодавства скаржник, який є одним із відповідачів у цій справі, дійсно не зобов`язаний моніторити Єдиний державний реєстр судових рішень, а обов`язок суду повідомляти учасника про розгляд справи не ставиться у залежність від реалізації таким учасником можливості цікавитися про рух справи, про що скаржник вказує у своїй касаційній скарзі, проте апеляційний суд цілком обґрунтовано зазначив, що діючи розумно та добросовісно, скаржник повинен був цікавитися ходом розгляду справи, учасником якої він є, що цілком узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема з рішенням, яке наведене в пункті 29 цієї постанови, в якому (рішенні) останній звертав увагу на те, що (1) повноваження судів щодо вирішення питання поновлення строку на оскарження не є необмеженими; (2) підставою для поновлення такого строку дійсно може бути неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

43. Проте ні у клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження, наданому на виконання ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, ні у касаційній скарзі скаржник не обґрунтовує, що саме (які події та/або обставини) спонукали його (за відсутності обов`язку моніторити Єдиний державний реєстр судових рішень) все ж таки вжити заходів, щоб дізнатись про стан відомого йому судового провадження у цій справі, а також не пояснює яким чином зазначена ним інформація про те, що на час постановлення оскаржуваної ухвали суду першої інстанцій від 02.10.2024 скаржник не мав повноважного представника, так як його попередній представник мав повноваження на представництво його інтересів лише до 31.12.2023 і востаннє брав участь у судовому засіданні 23.08.2023 вплинула на його можливість/неможливість цікавитися про стан цієї справи, та що саме змінилось у квітні 2025, коли скаржник, не маючи представника, вирішив перевірити стан відмовного йому судового провадження.

44. Поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанцій від 02.10.2024 більше ніж через пів року з моменту її постановлення за відсутності відповідного належного обґрунтування та за встановлених апеляційним судом обставин про обізнаність скаржника щонайменше з кінця грудня 2024 про оскаржувану ухвалу суду першої інстанції від 02.10.2024, які, як зазначалось, скаржник належним чином не спростовує, може призвести до порушення принципу правової визначеності.

45. У контексті зазначеного Суд звертає увагу на те, що встановлений процесуальним законом строк апеляційного оскарження забезпечує оперативність судочинства, виступає дисциплінуючим фактором регламентації процесуальних дій учасників справи, спрямований на недопущення зловживання процесуальними правами, в той час як апелянт, звертаючись з апеляційною скаргою з істотним пропуском строку на апеляційне оскарження, не надав жодних переконливих доказів реальної наявності у нього перешкод для реалізації права на апеляційний перегляд оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.

46. Запровадження строку, в межах якого сторона, в цьому випадку скаржник, може звернутися до суду, зокрема з апеляційною скаргою, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

47. Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, зокрема, з апеляційною скаргою, є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи.

48. Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформовав практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, також строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску, які мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

49. Таким чином, забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду та не може розцінюватись як надмірний формалізм та/або порушення права на доступ до суду.

50. За наведених обставин Суд погоджується з висновками апеляційного суду, який, діючи згідно з вимогами ГПК та в межах передбачених процесуальним законом дискреційних повноважень, виснував про наявність правових підстав для відмови у відкритті апеляційного провадження з підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 261 ГПК, з огляду на те, що наведені скаржником обставини для поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції визнав неповажними.

51. Суд зважає, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, який у межах наведених скаржником обставин (причин) пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції вважав, що такі не свідчать про існування об`єктивно непереборних та пов`язаних з істотними перешкодами чи труднощами обставин для своєчасного вчинення процесуальних дій щодо оскарження судового рішення, як мінімум з моменту, коли скаржник об`єктивно мав дізнатися про оскаржуване ним судове рішення.

52. Посилання скаржника на те, що постановлення апеляційним судом оскаржуваної ухвали без витребування та аналізу матеріалів справи призвело до порушення його права на апеляційне оскарження Суд відхиляє як безпідставні та необґрунтовані, адже скаржник не доводить, яким чином постановлення відповідної ухвали, в тому числі вирішення питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, порушило його право на апеляційне оскарження, зокрема у контексті того, що (1) пункт 18 Перехідних положень ГПК визначає, що справи, розгляд яких розпочато та не закінчено за матеріалами у паперовій формі до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, продовжують розглядатися за матеріалами у паперовій формі. За наявності технічної можливості суд може розглядати таку справу за матеріалами в електронній формі; (2) питання про поновлення строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанцій вирішував за результатами дослідження та оцінки матеріалів оскарження ухвали суду першої інстанцій, а також за наявності доступу до "Електронного суду" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи та Комп`ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду (ДСС)".

53. Вказуючи на те, що оскаржувана ухвала апеляційного суду в аспекті наведеного була постановлена без дослідження та оцінки доказів, скаржник не конкретизує, які саме з них з огляду на відсутність матеріалів справи не були досліджені та оцінені судом апеляційної інстанцій, та яким чином такі докази могли вплинути на результати вирішення судом питання про поновлення скаржнику строку на апеляційне оскарження.

54. За таких обставин, Суд вважає безпідставними посилання скаржника на порушення його права на доступ до правосуддя, яке захищається статтею 6 Конвенції, та права, визначеного Конституцією України, на апеляційний перегляд справи, адже, як зазначалось, право на звернення до суду, в тому числі апеляційної та касаційної інстанцій, не є абсолютним та обмежене вимогами процесуального закону щодо прийнятності відповідної скарги чи заяви, зокрема стосовно строків їх подання. Правомірне застосування відповідних обмежень у передбачених законом випадках не може вважатися порушенням права особи на доступ до суду.

55. При цьому Суд враховує, що будь-яких інших доводів, які б спростовували вищезазначені висновки суду апеляційної інстанції, скаржник у касаційній скарзі не навів, у зв`язку з чим у Суду відсутні підстави виснувати про порушення апеляційним судом норм процесуального права при вирішенні питання про поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження та постановленні ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження, які, відповідно до вимог процесуального законодавства, є підставою для скасування ухваленого у справі судового рішення.

56. З огляду на наведене, Суд також не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали стосовно колегії суддів Центрального апеляційного господарського суду, про що у прохальній частині касаційної скарги просить скаржник, адже в силу норм частини десятої статті 246 ГПК суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення, проте під час касаційного перегляду ухвали суду апеляційної інстанцій про відмову у відкритті апеляційного провадження скаржник не довів, а Суд не встановив порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.

57. Крім цього Суд відзначає, що наведена норма вказує на те, що в суду є право, а не обов`язок, коли він встановив порушення закону, постановити окрему ухвалу. Інститут окремої ухвали направлений на реагування суду у тих випадках, коли порушення закону настільки очевидне, зухвале та систематичне, що не дозволяє суду бути інертним до таких порушень і спонукає до ефективних дій, втіленням яких має бути окрема ухвала, чого у цій справі Суд не встановив.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

58. Відповідно до частини третьої статті 304 ГПК касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанції розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

59. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

60. Згідно із статтею 309 ГПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

61. Перевіривши ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 23.06.2025 у справі №904/518/23 про відмову у відкритті апеляційного провадження та встановивши, що відповідні доводи касаційної скарги щодо наявності підстав для скасування оскаржуваного судового рішення чи зміни його мотивувальної частини не знайшли свого підтвердження, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Розподіл судових витрат

62. За загальним правилом статті 129 ГПК у зв`язку із відмовою у задоволенні касаційної скарги, судовий збір за її подання покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 23.06.2025 у справі №904/518/23 залишили без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С.В. Бакуліна

Судді О.Р. Кібенко

О.А. Кролевець