ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"20" серпня 2025 р.м. Одеса Справа № 25/85-09-3422

Господарський суд Одеської області у складі:

судді Малярчук І.А.,

при секретарі судового засідання: Бурмехи В.С.,

за участю представників сторін:

виконавця: не з`явився,

заявника: Переходов М.В. - за ордером від 12.05.2025 серія ВН №1514071,

позивача: не з`явився,

розглянувши скаргу ОСОБА_1 від 10.07.2025 за вх.№ 2-1084/25, доповнену заявою від 23.07.2025 за вх.№ 23334/25, на бездіяльність начальника Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Саламахи Вадима Володимировича по справі №25/85-09-3422 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Фінростбанк (65104, м.Одеса, вул. Ак. Глушка, 13, ) до Фізичної особи-підприємця Товстопят Ірини Леонідівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про стягнення 174980,58грн заборгованості за кредитом, 33994,77грн заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом, 28179,69грн пені за порушення строку повернення кредиту, 2835,24грн пені за порушення строку сплати відсотків за користування кредитом, 9744,26грн штрафу від суми простроченого зобов`язання по кредиту, 1699,74грн штрафу від суми простроченого зобов`язання по відсоткам, 2514,34грн державного мита, 315грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу,

ВСТАНОВИВ:

25.09.2009 Господарським судом Одеської області ухвалено рішення, яким задоволено позов позивача повністю, стягнуто з Фізичної особи-підприємця Товстопят Ірини Леонідівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Фінростбанк (65104, м.Одеса, вул. Ак. Глушка, 13, ) 174980,58грн заборгованості за кредитом, 33994,77грн заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом, 28179,69грн пені за порушення строку повернення кредиту, 2835,24грн пені за порушення строку сплати відсотків за користування кредитом, 9744,26грн штрафу від суми простроченого зобов`язання по кредиту, 1699,74грн штрафу від суми простроченого зобов`язання по відсоткам, 2514,34грн державного мита, 315грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

06.10.2009 на виконання вказаного рішення видано відповідний наказ.

Ухвалою ГСОО від 25.04.2019 задоволено частково заяву ОСОБА_2 від 18.04.2019 за вх.№2-1831/19 в частині вимоги про заміну стягувача у наказі від 06.10.2009 на його правонаступника; замінено у наказі від 06.10.2009 по справі №25/85-09-3422, виданому на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 25.09.2009, стягувача Публічне акціонерне товариство «Фінростбанк» на його правонаступника ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) в межах суми набутого права вимоги - 209847,84грн.

Ухвалою ГСОО від 25.04.2019 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 від 18.04.2019 за вх.№2-1831/19 в частині вимоги про видачу дублікату наказу від 06.10.2009 по справі №25/85-09-3422.

Ухвалою ГСОО від 25.04.2019 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 від 18.04.2019 за вх.№2-1831/19 в частині вимоги про поновлення строку для пред`явлення наказу від 06.10.2009 по справі №25/85-09-3422 до виконання.

10.07.2025 за вх.№ 2-1084/25 до суду звернулась ОСОБА_1 зі скаргою на бездіяльність начальника Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Саламахи Вадима Володимировича.

Ухвалою суду від 11.07.2025 прийнято до провадження скаргу Товстопят Ірини Леонідівни від 10.07.2025 за вх.№ 2-1084/25 на бездіяльність начальника Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Саламахи Вадима Володимировича та призначено скаргу до розгляду у засіданні суду на 21.07.2025 о 10:50.

Так, у скарзі скаржник просить суд: визнати неправомірною бездіяльність начальника Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Саламахи Вадима Володимировича, яка полягає у тривалому не скасуванні арештів, накладених на майно ОСОБА_1 у знищеному виконавчому провадженні; зобов`язати начальника Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) скасувати арешт на все майно боржника Товстопят Ірини Леонідівни, накладений постановою від 09.08.2012 у виконавчому провадженні №33885332, реєстраційний запис обтяження 12883337 та арешт на земельну ділянку за кадастровим номером :39:007:0136 за адресою АДРЕСА_2 , накладений постановою В-12 АА №655422 від 30.06.2010, реєстраційний номер обтяження 10450894.

В обґрунтування скарги позивач вказує про наступне. 27.06.2013 у виконавчому провадженні №33885332 було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. У подальшому, скаржник стверджує, що матеріали зазначеного виконавчого провадження були знищені.

26.03.2019 між ПАТ «Фінростбанк» та Павлишиним Андрієм Івановичем було укладено договір №63 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, відповідно до якого банк відступив, а ОСОБА_2 набув права вимоги до позичальників, заставодавців та поручителів, в тому числі до ФОП Товстопят І.Л. за кредитним договором №485-ОД від 11.01.2008, вказаний факт підтверджується ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.04.2019 по справі №25/85-09-3422, якою було замінено стягувача з АТ «Фінростбанк» на ОСОБА_2 . 09.08.2024 між ОСОБА_3 (мати ОСОБА_1 ) та попереднім кредитором - ОСОБА_2 було укладено договір відступлення (купівлі-продажу) права вимоги, згідно якого останній відступив право вимоги за договором про надання овердрафту по поточному рахунку №485-ОД від 11.08.2008, укладеного між ТОВ «ФІНРОСТБАНК» та ФОП Товстопят Іриною Леонідівною, за договором поруки №485-П від 11.01.2008, укладеним між ТОВ «ФІНРОСТБАНК» та ОСОБА_4 , за договором застави №485-Z від 17.07.2008, укладеним між ТОВ «ФІНРОСТБАНК» та ФОП Товстопят Іриною Леонідівною на користь ОСОБА_3 . Таким чином, ОСОБА_3 є кредитором за зобов`язанням ОСОБА_1 . При цьому, скаржник заявляє, що жодних майнових претензій ОСОБА_3 до Товстопят І.Л не має.

Наразі, скаржник відмічає, що згідно відомостей, які містяться в АСВП, відсутні відкриті виконавчі провадження щодо боржника ОСОБА_1 , тобто, вже понад 12 років щодо ОСОБА_1 не відкрито жодного виконавчого провадження, а тому вона не може ухилятися від виконання обов`язків у завершеному виконавчому провадженні. Більш того, на думку скаржника, арешти на майно боржника повинні слугувати спонуканню особи до виконання обов`язків щодо виконання рішення, а не бути мірою покарання та надмірним тягарем. Проте, як вже було зазначено вище, вже понад 12 років не існує жодного виконавчого провадження щодо ОСОБА_1 , а тому таке обмеження наразі позбавлене своєї мети забезпечення виконання судового рішення. Однак, Київський відділ ДВС, аргументуючи свою відмову у листі від 02.05.2025 послався на відсутність будь-яких доказів виконання рішення у позасудовому порядку та припинення зобов`язань, проте це не відповідає дійсності, адже фактичним кредитором ОСОБА_3 до Київського відділу ДВС було подано заяву про відсутність будь-яких претензій внаслідок врегулювання спору. Між тим, як вважає скаржник, Заява кредитора, який не заперечує проти скасування арешту, очевидно свідчить про виконання рішення на користь кредитора у позасудовому порядку, отже, наразі в накладених арештах відсутня необхідність.

18.07.2025 за вх.№ 22748/25 до суду від ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд скарги за його відсутності, в якій також викладено прохання про задоволення заявлених ОСОБА_3 вимог у скарзі від 10.07.2025 за вх.№ 2-1084/25.

18.07.2025 до суду від начальника Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Саламахи Вадима Володимировича надійшов відзив за вх.№ 22784/25 на скаргу, в якому викладені наступні обґрунтування.

Стосовно обтяження № 10450894, зареєстрованого 05.11.2010 реєстратором: Одеська філія державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України, на підставі постанови Першого Київськиого ВДВС Одеського МУЮ В-12, АА № 655422, 30.06.2010, виконавець відмічає, що у зв`язку з тим, що діюче на момент накладання арешту законодавство передбачало зазначення серій та номерів постанов про арешт майна боржника відмінних від номерів виконавчих проваджень, - на теперішній час дійсно відсутня можливість ідентифікувати у якому саме виконавчому провадженні реєструвалось вищевказане обтяження, враховуючи також ту обставину, що матеріали виконавчих проваджень за 2010 рік знищені за закінченням терміну зберігання (відповідно до пункту 9.9. Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 № 2274/5). Однак, пунктом 2 Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження (АСВП), затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 05.08.2016 № 2432/5 (зі змінами) передбачено, що в АСВП наявний електронний архів - окремий спецрозділ, який є архівною складовою частиною АСВП та містить відомості про виконавчі провадження, паперові справи яких передавались до архіву (а в подальшому знищені). Виписки зі спецрозділу АСВП відповідно до п. 2 розділу 1, п. 3 розділу IX Положення про Автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженого наказом Мінюсту від 05.08.2016 № 2432/5 є належними доказами на підтвердження інформації про архівне/завершене/знищене виконавче провадження. Перевіркою інформації, що міститься у вищезазначеному спецрозділі з урахуванням дати обтяження № 10450894 виявлені: виконавче провадження № 18437723, відкрите 22.03.2010 на підставі виконавчого листа від 12.11.2009 №2-355/09, виданого Київським районним судом м. Одеси про стягнення з Товстопят Ірини Леонідівни на користь ПАТ "СВЕДБАНК" грошової суми у розмірі 3 857 229,11 грн; виконавче провадження № 18437756, відкрите 22.03.2010 на підставі виконавчого листа від 12.11.2009 №2-355/09, виданого Київським районним судом м. Одеси про стягнення з Товстопят Ірини Леонідівни на користь ПАТ "СВЕДБАНК" грошової суми у розмірі 1730 грн. В обох виконавчих провадженнях зазначено про опис майна боржника (що передує арешту, згідно ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV). Зазначені виконавчі провадження були закінчені 05.11.2010 (що співпадає з датою обтяження № 10450894) у зв`язку з направленням матеріалів за належністю до іншого органу примусового виконання відповідно до п. 10 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV, що за приписами ч. 1 ст. 50 названого Закону - не є підставою для зняття арешту. Отже, обтяження № 10450894, зареєстровано 05.11.2010 у одному з двох вищенаведених виконавчих проваджень, що виконувались на підставі виконавчих листів, виданих у цивільній справі № 2-355/09, яку розглядав Київський районний суд м. Одеси (в порядку ЦПК України). 09.11.2010 виконавчі листи від 12.11.2009 №2-355/09 надійшли до Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про що свідчать виписки зі спецрозділу АСВП щодо виконавчих проваджень №№ 22817595, 22817614. Тобто, саме цей орган відповідно до ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII й наділений повноваженнями щодо зняття арешту/арештів, накладених під час виконання зазначених вище виконавчих листів. Таким чином, обтяження № 10450894 від 05.11.2010 не має жодного відношення до виконавчого провадження № 33885332, відкритого 09.08.2012 на підставі наказу №25/85-09-3422, виданого Господарським судом Одеської області 06.10.2009, зважаючи на що скарга у відповідній частині не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства та в межах судової справи № 25/85-09-3422.

Щодо обтяження № 12883337, зареєстрованого 16.08.2012 реєстратором: Одеська філія державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України, на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 09.08.2012 у ВП № 33885332 виконавець вважає відповідні вимоги скарги необґрунтованими та передчасними, з огляду на те, що у період дії Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV на виконанні Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції перебувало виконавче провадження № 33885332, відкрите 09.08.2012 на підставі наказу від 06.10.2009 №25/85-09-3422 Господарського суду Одеської області, про стягнення з Товстопят Ірини Леонідівни на користь ПАТ "Фінростбанк" грошової суми у розмірі 254263,62 грн, в межах якого було накладено спірний арешт (постанова від 09.08.2012). 27.06.2013 у вищевказаному виконавчому провадженні згідно п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» № 606-XIV була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу, а інші матеріали знищені за закінченням терміну зберігання відповідно до пункту 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 №2274/5. Тобто, на думку виконавця, у зв`язку із винесенням постанови про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» вищевказане виконавче провадження не є закінченим, що не зумовлює настання наслідків, визначених у ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження». Також, виконавець стверджує, що відомостей про виконання вимог виконавчого документу (поза межами виконавчого провадження) від стягувача - до Відділу не поступало, заяв/ухвал про заміну сторони (стягувача) у виконавчому провадженні № 13072078, ухвали про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню - до Відділу не надходило, постанови про відкриття вищевказаного виконавчого провадження та про арешт майна боржника - не оскаржувались та є чинними.

Так як, справа розглядається в порядку, передбаченому розділом VI ГПК України, виконавець вважає, що згідно з вимогами п. 8 ч. 3 ст. 340, ст. 343 ГПК України звертаючись зі скаргою до суду, боржник мав зазначити, на підставі якої ж саме норми Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII або Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Мінюсту України від 02.04.2012 № 512/5 Відділ зобов`язаний зняти відповідні арешти, однак цих дій не вчинив. Для вирішення питання чи містить діюче законодавство обов`язок Відділу зняти в позасудовому порядку арешт, накладений у виконавчому провадженні, в якому виконавчий лист був повернутий стягувачу, а фактичного виконання рішення перед визначеним виконавчим документом/ ухвалою суду стягувачем - Павлишинем А.І. не відбулось, необхідно врахувати, що в такому випадку відсутні підстави для зняття арешту, встановлені ч.4 ст.59 Закону № 1404 та п.16 роз. VIII Інструкції 512. Однак, винятками з вищенаведеного є випадки скасування рішення, на підставі якого видавався виконавчий документ (і накладався арешт) або визнання судом таким, що не підлягає виконанню відповідного виконавчого документу. Саме тоді у Відділу і виникає обов`язок зняти арешт відповідно до п. 20 розділу III Інструкції 512 та ч. 4 ст. 40 Закону№ 1404 (аналогічні висновки містять п.п. 21,30 постанови ВС від 20.06.2024 № 333/395/22). Більш того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14.05.2025 у cправі № 2/1522/11652/11 за результатами розгляду питання щодо неоднакового застосування судами положень законів № 606-XIV та № 1404-VIII сформулювала наступні правові висновки. Виконавець знімає арешт з майна боржника у разі закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду, який його видав (ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження»). Подібні положення містяться у ч. 1 ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження»№ 606-XIV. У незакінченому виконавчому провадженні виконавець знімає арешт з майна боржника у випадках, визначених ч. 4 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» № 1404-VIII. Також виконавець знімає арешт з майна боржника, якщо після повернення виконавчого документа стягувачу встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню (ч. 4 ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» № 1404-VIII). Крім того, виконавець знімає арешт з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених п.п. 1, 3, 11 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» № 1404-VIII. Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення стягувачу виконавчого документа (з інших підстав). Таким чином, зважаючи на той факт, що виконавчий документ був повернутий стягувачу відповідно до п.2 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» № 606-XIV (а не згідно з пунктом/пунктами 1, 3, 11 ч.1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» № 1404-VIII), отже, підстави для задоволення скарги у даній справі відсутні.

Щодо доводів скаржника, пов`язаних з правовими висновками Верховного Суду у постановах від 12.10.2022 по справі №203/3435/21 та від 30.04.2025 по справі №753/12589/23, виконавець зазначає наступне. Процесуальним законодавством визначені механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками Об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного суду (на що звернуто увагу, зокрема, в постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 130/1001/17, від 18.01.2021 у справі № Б-23/75-02, від 29.09.2021 у справі № 166/1222/20, провадження № 61-9003св21). Тобто, оскільки правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2025 у справі № 2/1522/11652/11, мають перевагу над висновками колегій суддів (на які посилався апелянт), саме правова позиція Великої Палати Верховного Суду має враховуватись під час розгляду справи. Отже, якщо ОСОБА_1 вважає, що немає підстав для виконання вимог виконавчого документу (після його повернення стягувачу), остання може звернутись до суду із заявою про визнання відповідного виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, і в подальшому ініціювати перед Відділом питання щодо зняття арешту з майна згідно з ч. 4 ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» № 1404-VIII (пункт 69 постанови ВП ВС від 14.05.2025). Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення (внаслідок добровільного виконання поза межами виконавчого провадження, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу тощо) або наявність процесуальних підстав (до подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 24.06.2020 № 520/1466/14-ц, від 20.06.2024 № 752/16479/14-ц). Таким чином, на теперішній час скаржником не виконано вимог, встановлених п. 8 ч. 3 ст. 340 ГПК України.

21.07.2025 до суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання за вх. № 23002/25 про продовження строків розгляду заяви.

У судовому засіданні від 21.07.2025 оголошено перерву у судовому засіданні до 20.08.2025 о 11год.10хв.

23.07.2025 до суду від ОСОБА_1 надійшла відповідь за вх.№ 23334/25 на відзив, в якому зазначено що, у п. 20 розділу ІІІ Інструкції №512 вказано, що у разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених частиною першою статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», встановлено, що такий виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди, виконавець, керуючись частиною четвертою статті 40 ЗУ «Про виконавче провадження», виносить постанову про скасування заходів примусового виконання, здійснених під час виконання такого виконавчого документа, без винесення постанови про відновлення виконавчого провадження. Таким чином, на думку скаржника, державний виконавець не приводить обґрунтованих заперечень щодо суті та підстав поданої скарги, а, фактично, пропонує створити інші передумови для скасування арешту. Водночас, скаржниця просить суд зобов`язати державного виконавця зняти арешти на підставі ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», якою встановлено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Також, скаржник акцентує увагу на тому, що підставою оскарження неправомірної бездіяльності державного виконавця стала не та обставина, що державний виконавець під час повернення виконавчого документа стягувачу не зняв арешти, а те, що такі арешти існують тривалий строк, без відкритих виконавчих проваджень, не забезпечуючи при цьому жодного виконання. Відтак, обраний спосіб захисту у скарзі направлений саме на поновлення порушених прав скаржниці, адже визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, саме по собі порушених прав заявника не поновить. У разі визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, заявниці доведеться вчиняти додаткові дії, знову звертатись до органу ДВС із заявою про зняття арештів, очікувати відповіді, і, можливо, знову звертатись зі скаргою до суду у випадку, якщо державний виконавець знову, з якихось причин, не скасує накладений арешт. Тому, такі дії не будуть відповідати принципу процесуальної економії та принципу правової визначеності, які не передбачають подвоєння процесу.

У відзиві державний виконавець, зокрема, посилається на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14.05.2025 по справі №2/1522/11652/11 про те, що законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення стягувачу виконавчого документа. Скаржник погоджується із тим, що у державного виконавця відсутній обов`язок зняти арешт при поверненні виконавчого документа стягувачу, а тому, державний виконавець не мав обов`язку знімати такий арешт при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу. Однак, підставою даної скарги, як вже неодноразово зазначалось, є не та обставина, що державний виконавець під час повернення виконавчого документа стягувачу не зняв арешти, а те, що такі арешти існують тривалий строк, без відкритих виконавчих проваджень, поза строками пред`явлення виконавчого документу до виконання, не забезпечуючи при цьому жодного виконання. Водночас, державний виконавець здійснює протиправну бездіяльність, не знімаючи ці арешти впродовж тривалого строку без існування будь-якого виконавчого провадження і відмовляється знімати такі арешти навіть після відповідної заяви скаржниці, формально посилаючись на відсутність відповідної правової підстави у ч. 4 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження», а тому, порушення прав скаржниці відбулось не у момент повернення виконавчого документу стягувачу, а є триваючою бездіяльністю, яка триває і досі, що і стало підставою скарги. Відтак, скаржник вважає, що вимоги та підстави даної скарги жодним чином не суперечать висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14.05.2025 по справі №2/1522/11652/11, так як скаржниця не посилається на порушення державним виконавцем неіснуючого обов`язку зняти арешт при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу. Вказані доводи вірно зумовлені тим, що ч. 4 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» і справді не передбачає обов`язку державного виконавця зняти арешт під час повернення виконавчого документа стягувачу, тобто одразу при винесенні такої постанови або безпосередньо після цього, як наслідок винесення відповідної постанови, проте, скаржниця посилається на ч. 5 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» та не вказує, що у державного виконавця був обов`язок зняти арешт під час повернення виконавчого документа стягувачу. Отже, на думку скаржника, такі обставини дають підстави для зняття арешту на підставі ч. 5 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження», а не ч. 4 ст. 59 Закону, щодо якої зробила правовий висновок Велика Палата Верховного Суду і на яку посилається державний виконавець.

Стосовно арешту, накладеного постановою В-12 АА №655422 від 30.06.2010, з урахуванням наданої у відзиві державним виконавцем інформації щодо даного арешту, про яку скаржниці не було відомо до цього, остання не заперечує щодо залишення вимоги про зобов`язання начальника Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Саламахи Вадима Володимировича скасувати арешт на земельну ділянку за кадастровим номером :39:007:0136 за адресою м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 165, накладений постановою В-12 АА №655422 від 30.06.2010, реєстраційний номер обтяження 10450894 без розгляду.

У поясненнях від 29.07.2025 за вх.№ 23863/25 начальник Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Саламахи Вадим Володимирович, вказує наступне.

Враховуючи заяву Павлишина Андрія Івановича, який підтверджує виконання обов`язку поза межами виконавчого провадження, стягувач не позбавлений можливості подати відповідну заяву з підтверджуючими документами до Київського відділу ДВС. В такому разі арешт може бути знятий протягом 1-2 робочих днів на підставі п. 16 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Мін`юсту України від 02.04.2012, за умови сплати боржником витрат виконавчого провадження, здійснених під час виконавчого провадження, у якому виконавчий документ повернуто стягувачу та виконавчого збору, який підлягав стягненню у цьому виконавчому провадженні. Альтернативою зазначеному є обставини, визначені п. 20 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Мін`юсту України від 02.04.2012, в такому випадку оплата виконавчого збору до Державного бюджету України не вимагається, ч. 7 ст. 27 ЗУ «Про виконавче провадження».

Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2025 по справі №2/1522/11652/11 містяться висновки, що стосуються як підстав зняття/ незняття арештів в момент повернення виконавчого документу стягувачу, так і подальших підстав збереження/скасування таких арештів відповідно до діючого ЗУ «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, що вбачається як з фабули справи ("заявниця вважала, що немає підстав для збереження арештів, оскільки матеріали виконавчого провадження знищено, а вказані арешти перешкоджають їй вільно користуватися своєю власністю", пункт 4), так і з самого висновку Верховного Суду (п. 87): "законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження... ".

Стосовно "процесуальної економії часу", якою представник боржника обґрунтовує доцільність звернення до суду саме зі скаргою, слід врахувати, що вперше його скарга була подана 13.05.2025, тобто, більше 2-х місяців тому, і за цей час питання щодо визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню було б вже вирішено судом. Більш того, виконавець стверджує, що Товстопят І.В. не позбавлена можливості подати вказану заяву і під час розгляду скарги на бездіяльність Відділу або сплатити виконавчий збір/витрати виконавчого провадження та ініціювати зняття арешту на підставі п. 16 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Мін`юсту України від 02.04.2012. Постанова про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення виноситься не пізніше наступного робочого дня з дня отримання виконавцем підтвердження наявності обставин для винесення такої постанови. Тобто, подальший розгляд вищевказаної скарги, враховуючи строки її розгляду в суді першої та апеляційної інстанцій, на переконання виконавця до "процесуальної економії" строків зняття арешту не призведе.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 226 ГПК України суд залишає позов без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Якщо спірні відносини не врегульовані законом і відсутній звичай ділового обороту, який може бути до них застосований, суд застосовує закон, що регулює подібні відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - виходить із загальних засад і змісту законодавства (аналогія права) (ч. 10 п. 11 ГПК України).

З урахуванням викладених сторонами обставин справи та пояснень, судом підлягає задоволенню клопотання ОСОБА_1 , викладене у відзиві від 23.07.2025 за вх.№ 23334/25 та судом залишається без розгляду скарга від 10.07.2025 за вх.№ 2-1084/25 в частині вимог щодо зобов`язання начальника Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) скасувати арешт на земельну ділянку за кадастровим номером :39:007:0136 за адресою АДРЕСА_2 , накладений постановою В-12 АА №655422 від 30.06.2010, реєстраційний номер обтяження 10450894.

Дослідивши наведені сторонами обставини та подані докази стосовно заявлених Товстопят Іриною Леонідівною вимог у скарзі від 10.07.2025 за вх.№ 2-1084/25, доповненої заявою від 23.07.2025 за вх.№ 23334/25 щодо визнання неправомірною бездіяльність начальника Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Саламахи Вадима Володимировича, яка полягає у тривалому не скасуванні арештів, накладених на майно Товстопят Ірини Леонідівни у знищеному виконавчому провадженні №33885332 та зобов`язання начальника Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) скасувати арешт на все майно боржника Товстопят Ірини Леонідівни, накладений постановою від 09.08.2012 у виконавчому провадженні №33885332, реєстраційний запис обтяження 12883337, суд з врахуванням наступних положень законодавства дійшов таких висновків.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права. Скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду (ч.ч.1 ст.339, ч.ч.1, 2 ст.342 ГПК України).

Згідно ч. 1, 5 ст. 74 Закону України „Про виконавче провадження рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Як визначено у ч.ч.1, 2, 3 ст.343 ГПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання (ч.1 ст.345 ГПК України).

Відповідно до ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно п.п.1, 2 ч.1 ст.3 Закону України "Про виконавче провадження" відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (ч.1 ст.5 Закону України "Про виконавче провадження").

Відповідно до п.1 ч.1 ст.26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

За змістом Положення Про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №2432/5 від 05.08.2016 та зареєстрованого 12.08.2016 за №1126/29256, автоматизована система виконавчого провадження (далі-Система) це комп`ютерна програма, що забезпечує збирання, зберігання, облік, пошук, узагальнення, надання відомостей про виконавче провадження, формування Єдиного реєстру боржників та захист від несанкціонованого доступу. Відповідно до розділу 4 вищевказаного положення виконавцем до Системи обов`язково вносяться відомості про проведення всіх виконавчих дій та прийняття процесуальних рішень. До Системи в обов`язковому порядку вносяться також відомості про всі документи, отримані на запит державного виконавця, заяви сторін виконавчого провадження, відповіді на них та їх скановані копії. Відомості про проведення виконавчих дій вносяться до Системи одночасно з виготовленням документа, на підставі якого вчиняється виконавча дія, або одночасно з виготовленням документа, яким оформлюється проведення виконавчої дії. У разі здійснення виконавчої дії за межами органу державної виконавчої служби (офісу приватного виконавця), відомості про таку дію вносяться до Системи не пізніше наступного робочого дня після її проведення.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 Закону України "Про виконавче провадження" під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону.

Згідно з ч.1, п.п.1, 3 ч.2 ст.18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

Статтею 49 Закону України "Про виконавче провадження" (від 21.04.1999 № 606-XIV, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі: визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; визнання боржника банкрутом; фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; списання згідно із Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" (3319-17) заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа. У випадках, передбачених пунктами 1-6, 8, 9, 11-13 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов`язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Постанова про закінчення виконавчого провадження у разі офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури виноситься державним виконавцем не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. При цьому виконавчий документ надсилається до господарського суду, який прийняв постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури. Постанова про закінчення виконавчого провадження у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника виноситься державним виконавцем не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. При цьому виконавчий документ надсилається до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

За приписами ч. 5 ст.18 Закону України "Про виконавче провадження" (від 02.06.2016 №1404-VIII) під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення.

Відповідно до ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" (від 21.04.1999 № 606-XIV, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих на виконання статей 19-1 та 26-1 Закону України "Про теплопостачання" 2633-15, статті 15-1 Закону України "Про електроенергетику" 575/97-ВР, та на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України "Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки" 1868-15. Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються. На кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня з моменту їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує десяти розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване це житло, не здійснюється. У такому разі державний виконавець зобов`язаний вжити всіх заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника. Державний виконавець проводить перевірку майнового стану боржника не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання. У подальшому така перевірка проводиться державним виконавцем кожні два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, кожні три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Відповідно до ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" (від 02.06.2016 №1404-VIII) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника та/або з електронних грошей, які знаходяться на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку, небанківських надавачів платіжних послуг документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктами 10, 15 частини першої статті 34 цього Закону. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; підстави, передбачені пунктом 1-2 та підпунктом 2 пункту 10-4 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності". У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 №18-рп/2012).

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 №11-рп/2012).

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) як джерело права.

У рішенні Європейського суду від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" (заява №60750/00) зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін. Отже, для цілей ст.6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

У рішенні у справі Янголенко проти України, no. 14077/05, від 10.12.2009 Європейський суд з прав людини зазначив, що провадження у суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадією загального провадження. Таким чином, виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатись як цілісний процес.

Правові висновки про те, що виконання рішення, ухваленого тим чи іншим судом, треба розглядати як складову частину судового розгляду, як цього вимагає положення статті 6 Конвенції, у якій йдеться про необхідність забезпечення справедливого судового процесу, містяться також у рішеннях Європейського суду у справах "Бурдов проти Росії", "Горнсбі проти Греції".

Таким чином, виконання судового рішення повинно розглядатись як складова частина "судового розгляду " за змістом статті 6 Конвенції.

Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення Європейського суду у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" від 15.10.2009).

Згідно зі ст.1 Протоколу 1 Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини поняття "майна " охоплює цілу низку інтересів економічного характеру: рухоме і нерухоме майно, матеріальні і нематеріальні права, зокрема, акції, патенти, відшкодування шкоди згідно з рішеннями арбітражу, право на пенсію, право на орендну плату, економічні права, пов`язані з веденням підприємницької діяльності, правомірні очікування щодо певного стану речей у майбутньому (рішення Європейського Суду у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції", рішення Європейського Суду у справі "Беєлер проти Італії " від 05.01.2000).

У рішенні у справі Савіцький проти України, no. 38773/05, від 26.07.2012 Європейський суд з прав людини зазначив, що право, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок. Тому необґрунтована тривала затримка виконання обов`язкового рішення може суперечити Конвенції. Саме на державу покладається обов`язок забезпечення того, щоб остаточні рішення, постановлені проти її органів або організацій чи підприємств, якими вона володіє або які вона контролює, були виконані відповідно до вищезазначених вимог Конвенції. Держава відповідає за виконання остаточних рішень, якщо органи влади контролюють обставини, що блокують або перешкоджають їхньому повному та своєчасному виконанню.

Європейський суд з прав людини повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі Глоба проти України, no. 15729/07, від 05.07.2012).

Як встановлено судом вище, 04.04.2025 представником ОСОБА_1 було подано до Київського відділу ДВС заяву про скасування арештів у виконавчому провадженні №33885332, на що отримано лист від 02.05.2025 про відмову Київського відділу ДВС в скасуванні арештів, з посиланням на відсутність у заяві будь-яких доказів виконання рішення у позасудовому порядку та припинення зобов`язань. Між тим, судом встановлено, що в результаті вчинених сторонами даної справи №25/85-09-3422 дій по заміні кредиторів та вчинення зобов`язань по існуючим боргам, кредитором (стягувачем) ОСОБА_3 за виконавчим провадженням №33885332 до Київського відділу ДВС було подано заяву про відсутність будь-яких претензій внаслідок врегулювання спору. Звідси є безпідставним ствердження виконавця щодо недоведеності скаржницею обставин погашення боргу за судовим рішенням у справі №25/85-09-3422.

Поряд із цим, виконавець стверджує, що скаржник посилається у скарзі на те, що виконавець мусив зняти арешт при винесенні постанови про повернення виконавчого листа стягувачу, проте не виконав цього обов`язку, однак, зі змісту скарги не вбачається посилання ОСОБА_1 на ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» та заявником не зазначено про обов`язок державного виконавця щодо зняття арешту під час повернення виконавчого документа стягувачу.

Між тим, ОСОБА_1 посилається на існування арешту понад 10 років, відсутність понад 10 років будь-якого виконавчого провадження щодо скаржниці, сплив строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання, відсутність претензій з боку стягувача та кредитора, неможливість повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання, існування обставин, які виключають можливість поновлення примусового виконання судового рішення, брак підстав для продовження арешту протягом тривалого часу, відсутність легітимної мети арешту, який вже не забезпечує реальне виконання рішення суду. Отже, збереження арешту, накладеного на майно боржника, за таких умов свідчить, що особа позбавляється можливості вільно розпоряджатися своїм майном (у тому числі майном, набутим після винесення державним виконавцем постанови про арешт майна) без існування для цього правової мети, оскільки сам факт існування арешту не призведе до реального поновлення прав кредитора. За таких обставин особа змушена нести надмірний індивідуальний тягар. Отже, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку кредитора, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Що ж стосується доводів виконавця щодо обрання скаржником невірного способу захисту порушених прав заявника, вказуючи, що у даному випадку є підстави для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, слід відмітити, що диспозитивний метод в господарському процесі надає суб`єктам певну альтернативну можливість вибору варіантів поведінки у межах закону, отже, сторони в судовому процесі вільно розпоряджаються своїми матеріальними і процесуальними правами, відтак, заявник вільний у обранні способу захисту. Крім цього, обраний спосіб захисту у скарзі направлений саме на поновлення порушених прав скаржниці, адже визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, саме по собі порушених прав заявника не поновить.

Звідси, у суду наявні підстави вбачати бездіяльність начальника Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Саламахи Вадима Володимировича, яка полягає у тривалому не скасуванні арештів, накладених на майно Товстопят Ірини Леонідівни у знищеному виконавчому провадженні №33885332 за умови повідомлення останньою виконавчу службу про обставини погашення боргу та відсутності підстав утримання арешту майна.

Крім цього, посилання державного виконавця на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14.05.2025 року по справі №2/1522/11652/11 про те, що законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення стягувачу виконавчого документа - є недоречними, оскільки у даній справі №25/85-09-3422, як вже було встановлено вище, скаржниця посилається на обставини підстав для зняття арешту, визначені ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», в той час як виконавець посилається на обставини ч. 4 ст. 59 Закону, щодо якої і зробила правовий висновок Велика Палата Верховного Суду, а тому обставини правовідносин у справі №2/1522/11652/11 не є подібними до обставин правовідносин у справі №25/85-09-3422.

Приймаючи до уваги те, що органом ДВС не було надано суду доказів, що спростовували б твердження скаржника, проаналізувавши усі обставини, на які посилається скаржник, зважаючи на широке коло повноважень та законодавчо визначені механізми, які мають бути застосовані державними виконавцями в процесі виконання судових рішень, суд доходить висновку щодо наявності правових підстав для задоволення скарги стягувача, оскільки впродовж значного періоду часу рішення господарського суду у даній справі, що набрало законної сили та є обов`язковим на всій території України, так і не було виконано в процесі здійснення виконавчою службою виконавчих дій. У кредитора (стягувача) - Мітнік Л.К. за виконавчим провадженням №33885332 відсутні будь-які претензії внаслідок врегулювання спору за справою №25/85-09-3422, а відтак, суд вважає обґрунтованими вимоги скаржника щодо визнання неправомірною бездіяльності начальника Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Саламахи Вадима Володимировича, яка полягає у тривалому не скасуванні арештів, накладених на майно Товстопят Ірини Леонідівни у знищеному виконавчому провадженні №33885332.

Як наслідок визнання судом неправомірною бездіяльність начальника Київського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Саламахи В.В., суд зобов`язує начальника Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Саламаху В.В. скасувати арешт на все майно боржника Товстопят Ірини Леонідівни, накладений постановою від 09.08.2012 у виконавчому провадженні №33885332, реєстраційний запис обтяження 12883337.

Керуючись ст.ст. 123, 126, 129, 342, 343, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Задовольнити частково скаргу Товстопят Ірини Леонідівни від 10.07.2025 за вх.№ 2-1084/25, доповнену заявою від 23.07.2025 за вх.№ 23334/25, на бездіяльність начальника Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Саламахи Вадима Володимировича по справі №25/85-09-3422.

2. Залишити без розгляду скаргу від 10.07.2025 за вх.№ 2-1084/25 в частині вимог щодо зобов`язання начальника Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) скасувати арешт на земельну ділянку за кадастровим номером :39:007:0136 за адресою м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 165, накладений постановою В-12 АА №655422 від 30.06.2010, реєстраційний номер обтяження 10450894.

3. Визнати неправомірною бездіяльність начальника Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Саламахи Вадима Володимировича, яка полягає у тривалому не скасуванні арештів, накладених на майно Товстопят Ірини Леонідівни у знищеному виконавчому провадженні №33885332.

4. Зобов`язати начальника Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Саламаху В.В. скасувати арешт на все майно боржника Товстопят Ірини Леонідівни, накладений постановою від 09.08.2012 у виконавчому провадженні №33885332, реєстраційний запис обтяження 12883337.

5. У відповідності до ч.1 ст.235 ГПК України ухвала набрала законної сили 20.08.2025 та згідно ч.2 ст.254, п.25 ч.1 ст.255 ГПК України може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Південно-Західного апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня її винесення.

6. Повну ухвалу складено 22.08.2025.

Суддя І.А. Малярчук