ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" серпня 2025 р.м. ХарківСправа № 922/1920/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Юрченко В.С.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовом: Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (Україна, 61003, Харківська область, місто Харків, майдан Конституції, будинок 16, ),

до фізичної особи підприємця Шеховцової Лариси Петрівни (України, АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ),

про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, звернувся до Господарського суду Харківської області із позовною заявою до відповідача, фізичної особи підприємця Шеховцової Лариси Петртівни, про стягнення заборгованості у сумі 155 916,39 грн. за договором оренди № 3749 від 02.02.2009, з яких: - 47 902,89 грн. орендна плата за період з липня 2018 року січень 2022 року; а також 108 013,50 грн. неустойка за період з жовтня 2020 року червень 2022 року.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 18.06.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/1920/25, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Роз`яснено учасникам справи, що відповідно до частини 7 статті 252 Господарського процесуального кодексу України клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач може подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Клопотання, в порядку частини 7 статті 252 Господарського процесуального кодексу України від учасників даної справи не надходило.

Відповідач правом на формування заперечень з приводу доводів викладених у позовній заяві не скористався, про рух справи (зокрема, про відкриття провадження у справі) повідомлявся у відповідності до норм чинного процесуального законодавства. Так, оскільки відповідач не зареєстрований в системі «Електронний Суд», з метою повідомлення останнього про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала про відкриття провадження у справі направлялась судом рекомендованим листом з повідомленнями про вручення (з відміткою судова повістка) на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Але, судова кореспонденція повернута поштою на адресу суду із позначкою "адресат відсутній за вказаною адресою".

Відповідно до частини 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Згідно частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (пункт 4).

Суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 18.03.2021 року у справі № 911/3142/19, відповідно до якої направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

У даному випаду судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Згідно з частин 1, 2 статті 3 названого Закону, для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з процесуальними документами у справі № 922/1920/25 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

На підставі частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує практику ЄСПЛ як джерело права, зокрема, у справі Осіпов проти України, де Суд нагадав, що стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Суд повинен лише встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента (там само). З точки зору Конвенції заявник не має доводити, що його відсутність у судовому засіданні справді підірвала справедливість провадження або вплинула на його результат, оскільки така вимога позбавила б змісту гарантії статті 6 Конвенції.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Оскільки відповідач своїм процесуальним правом на формування заперечень з приводу доводів викладених у позові не скористався, відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк без поважних причин не надав, заяв та клопотань від нього не надходило, враховуючи стислі процесуальні строки, встановлені для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами, що містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін.

Частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як зазначає позивач в позовній заяві, 02.02.2009 між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (далі за текстом Позивач/Орендодавець) та фізичною особою підприємцем Шеховцової Ларисою Петрівною (далі Відповідач/Орендар) був укладений Договір оренди № 3749 (далі за текстом Договір).

Позивач у позові констатує той факт, що обумовлений Договором обов`язок з передачі майна Відповідачу, ним був виконаний в повному об`ємі, що підтверджується актом приймання-передачі нерухомого майна від 02.02.2009. Проте, як-то вказує Позивач, Відповідачем належним чином не виконано обов`язки зі сплати орендних платежів у строк, порядку та розмірі, встановленими Договором, внаслідок чого виникла заборгованість перед бюджетом Харківської міської територіальної громади з оплати орендної плати за Договором в сумі 47 902,89 грн. за період з липня 2018 по січень 2022.

Також при зверненні до суду з позовом у даній справі позивач зазначає, що договір припинився. В подальшому, оскільки відповідач не повернув позивачу орендовані нежитлові приміщення, наказом Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради від 12.05.2025 № 394 встановлено строк припинення нарахування орендної плати з 02.10.2020.

Оскільки відповідач не повернув позивачу орендовані нежитлові приміщення, то останній, на підставі пункту 9.3. договору, нарахував відповідачу неустойку у 2-кратному розмірі від передбаченого договором розміру орендної плати в сумі 108 013,50 грн. за період з жовтня 2020 по червень 2022.

Відповідач не скористався своїм правом на формування заперечень з приводу доводів, викладених у позовній заяві, відзиву до суду не подав.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

Предметом доказування у справі, відповідно до частини 2 статті 76 Господарського процесуального кодексу України, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд самостійно оцінює докази, надані сторонами у справі, у їх сукупності, керуючись принципом вірогідності, передбаченим статтею 79 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з цією статтею, наявність обставин, на які посилається сторона, вважається доведеною, якщо докази, надані на їх підтвердження, є більш вірогідними, ніж докази, надані на їх спростування. Питання про вірогідність доказів суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, враховуючи всі обставини справи.

Предметом судового розгляду у справі є вимога Позивача до Відповідача про стягнення заборгованості за договором оренди № 3749 від 02.02.2009 та пені за порушення строку повернення майна, а предметом доказування у справі, відповідно, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з нормами статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статей 628, 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина 1 статті 509 Цивільного кодексу України, частина 1 статті 173 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України, яка кореспондується зі статтею 180 Господарського кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Як свідчать матеріали справи, договір оренди нежитлового приміщення № 3749 від 02.02.2009 (далі за текстом договір оренди, а. с. 39, розворот сторінки), за адресою вулиця Харківських Дивізій, 29, загальною площею 65,8 кв. м., укладений між Комунальним підприємством «Об`єднання парків культури та відпочинку м. Харкова» (найменування юридичної особи згідно умов додаткової угоди від 21.06.2011) та фізичною особою підприємцем Шеховцовою Л.П. (далі за текстом відповідач/орендар), погоджений із Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (далі за текстом позивач, орендодавець).

Договір укладено строком до 02.01.2012 року, про що вказано у пункті 10.1. договору оренди.

Згідно Акту приймання-передачі від 02.02.2009 (а.с.36, том 1) було передано в строкове платне користування комунальне майно, у задовільному стані, за адресою вулиця Харківських Дивізій, 29, загальною площею 65,8 кв. м.

Рішення 11 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 16.11.2011 за № 492/11 затверджувало порядок передачі в оренду майна, що є комунальною власністю територіальної громади м. Харкова. Цей порядок визначав процедуру передачі в оренду об`єктів комунальної власності, включаючи порядок подачі заяв, проведення оцінки, укладання договорів та інші питання, пов`язані з орендою.

Враховуючи зміну алгоритму формування договорів оренди комунального майна, 01.01.2012 між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (далі за текстом позивач, орендодавець, управління) та фізичною особою підприємцем Шеховцовою Л.П. (далі за текстом відповідач/орендар) укладено додаткову угоду (далі за текстом договір оренди - 1) за змістом якої викладеного договір оренди № 3749/2009 від 02.02.2009 в новій редакції.

Так, відповідно до пункту 1.1 та 1.2 договору оренди -1 орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно загальною площею 65,80 кв.м, далі «Майно», яке належить до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, розташоване за адресою: м. Харків, Харківських Дивізій вулиця, 29, та знаходиться на балансі КП "ОБ`ЄДНАННЯ ПАРКІВ КУЛЬТУРИ ТА ВІДПОЧИНКУ М. ХАРКОВА" (у подальшому іменоване "Балансоутримувач"). Майно передається в оренду з метою використання: виробнича діяльність суб`єктів малого підприємництва (швацьке виробництво).

У відповідності до пункту 2.1. договору оренди - 1, набуття орендарем права користування майном настає після підписання сторонами цього Договору та акту приймання-передачі майна. Передача Майна в оренду не тягне за собою виникнення в Орендаря права власності на це Майно. Власником Майна залишається територіальна громада м. Харкова, а Орендар користується ним протягом строку дії Договору. Майно зараховується на позабалансовий рахунок Орендаря із зазначенням, що це майно е орендованим. У разі припинення цього Договору Орендар зобов`язаний повернути Орендодавцеві Майно у стані, не гіршому, ніж воно було одержано, згідно з актом приймання-передачі, в термін, що вказаний в листі про непролонгацію, рішенні суду чи визначений за згодою сторін. Майно вважається поверненим Орендодавцю з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі (пункти 2.2. та 2.3. договору оренди 1).

Відповідно до пункту 7.3. договору оренди - 1, у разі прострочення орендарем виконання зобов`язання щодо сплати орендної плати в повному обсязі чи частково нарахування та стягнення пені проводиться до моменту сплати основної суми боргу у встановленому пунктом 3.10 договору порядку незалежно від строку та моменту, коли зобов`язання повинно було бути виконано.

01.01.2012 у акті приймання передачі нежитлового приміщення (а. с. 31, розворот сторінки) вказано, що о 09:00 орендар передав КП "ОБ`ЄДНАННЯ ПАРКІВ КУЛЬТУРИ ТА ВІДПОЧИНКУ М. ХАРКОВА" нерухоме майно площею 65,80 кв.м., розташоване за адресою: місто Харків, Харківських Дивізій вулиця, будинок 29.

01.01.2012 актом прийому-передачі нежитлового приміщення зафіксовано, що 09:01 Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради передало у строкове платне користування орендарю нерухоме майно площею 65,80 кв.м., розташоване за адресою: місто Харків, Харківських Дивізій вулиця, будинок 29.

02.01.2012 року у додатковій угоді сторони домовились, що договір діє з 02.01.2012 до 02.12.2014.

Судом встановлено, що договір оренди та договір оренди - 1, з урахуванням додатків додатки до нього, оформлені належним чином та підписані уповноваженими представниками сторін й скріплений печатками без зауважень та заперечень в добровільному порядку.

З огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір як належну підставу, у розумінні норм статті 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

За своєю правовою природою договір оренди № 3749/2009 від 02.02.2009 з урахуванням додаткових угод, є договором оренди комунального майна. Отже, між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України, Глави 30 Господарського кодексу України, а також Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України та частини 1 статті 283 Господарського кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 1 статті 760 Цивільного кодексу України визначено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Відповідно до статей 761, 765 Цивільного кодексу України, право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно негайно або у строк, встановлений договором найму.

На виконання умов договору оренди - 1, за актом приймання-передачі від 01.01.2012, було позивачем передано відповідачу в оренду нежитлові приміщення, визначені умовами договору. Отже, з боку позивача були виконані свої зобов`язання за договором оренди - 1 належним чином, що зумовлює виникнення у відповідача, як орендаря, зустрічного обов`язку сплата орендних платежів.

Статтею 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено, що орендна плата встановлюється у грошовій формі і вноситься у строки, визначені договором. Орендна плата визначається за результатами аукціону. У разі передачі майна в оренду без проведення аукціону орендна плата визначається відповідно до Методики розрахунку орендної плати, яка затверджується Кабінетом Міністрів України щодо державного майна та представницькими органами місцевого самоврядування - щодо комунального майна.

Пунктом 10 Методики розрахунку орендної плати за майно територіальної громади м. Харкова та пропорції її розподілу (Додаток 2 до Положення про оренду майна територіальної громади м. Харкова, затвердженого рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 20.09.2017 № 755/17, зі змінами та доповненнями, внесеними згідно з рішенням Харківської міської ради 22 сесії 7 скликання від 17.10.2018 № 1252/18) (http://kharkiv.rocks/reestr/672946) (далі за текстом - Методика) передбачено, що: «перед розрахунком орендної плати за перший місяць оренди чи після перегляду розміру орендної плати визначається розмір орендної плати за базовий місяць розрахунку за такою формулою:

Опл.міс = Опл/12хІд.ох Ім,

де Опл.міс - розмір орендної плати за місяць, грн.;

Опл - розмір річної орендної плати, визначений за цією Методикою, грн.;

Ід.о - індекс інфляції за період з дати проведення оцінки вартості майна до базового місяця розрахунку орендної плати;

Ім - індекс інфляції за базовий місяць розрахунку орендної плати.

Розмір орендної плати за перший місяць оренди визначається шляхом коригування розміру орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за період з першого числа наступного за базовим місяця до останнього числа першого місяця оренди».

В той же час, розмір річної орендної плати визначається відповідно до положень пункту 7 Методики, згідно якого: «У разі оренди нерухомого майна (крім оренди нерухомого майна фізичними та юридичними особами, зазначеними у пункті 8 цієї Методики) розмір річної орендної плати визначається за формулою:

Опл = (Вп х Сор)/100;

де Опл - розмір річної орендної плати, грн.;

Вп - вартість орендованого майна, визначена шляхом проведення оцінки, грн.; Сор - орендна ставка, визначена згідно з додатком 2 до Методики.

Згідно пункту 11 Методики, розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць.

Згідно з приписами частини 5 статті 762 Цивільного кодексу України, частини 3 статті 285 Господарського кодексу України плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором, а орендар зобов`язаний вносити орендні платежі своєчасно і в повному обсязі.

Згідно пунктів 3.1., 3.2., 3.3., 3.4., 3.5., 3.6., 3.7. договору оренди - 1 вартість об`єкту оренди визначається на підставі висновку про вартість Майна і складає 265 800,00 грн. станом на 31.10.2008. Орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за майно, що знаходиться в комунальній власності територіальної громади м. Харкова та пропорції її розподілу, затвердженої рішенням 12 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 23.12.2011 № 566/11 (далі Методика). Орендна плата за січень 2012 становить - 3 146,74 грн. без ПДВ. Ставка орендної плати складає 15%. Нарахування орендної плати починається з дати підписання акту приймання-передачі. Нарахування орендної плати та пені припиняється з дати підписання акту приймання - передачі майна або з моменту розірвання Договору у відповідності до пункту 10.6. Орендна плата за орендоване Майно сплачується Орендарем щомісяця протягом 15 календарних днів наступного місяця. Розмір орендної плати за кожний місяць визначається шляхом коригування Орендарем розміру орендної плати за минулий місяць на індекс інфляції за поточний місяць і сплачується ним самостійно. Орендар сплачує орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Орендна плата перераховується: 30 % на поточний рахунок Балансоутримувача та 70% до міського бюджету.

Згідно пункту 4.4. договору орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату (у грошовій формі).

У відповідності до додаткової угоди від 02.01.2012 (а. с. 30, том 1) було зміненно істотні умови договору, зокрема сторони визначили, що вартість об`єкту оренди визначається на підставі висновку про вартість Майна і складає 160 000 грн. станом на 10.04.2012; орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за майно, що знаходиться в комунальній власності територіальної громади м. Харкова та пропорції її розподілу, затвердженої рішенням 12 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 23.12.2011 № 566/11; орендна плата за січень місяць 2012р. становить - 1 400,00 грн. без урахування ПДВ; ставка орендної плати складає 15%.

За умовами статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

За встановленими обставинами вбачається, що орендар (відповідач у цій справі), отримавши у тимчасове користування державне майно, взяв на себе обов`язок по сплаті орендних платежів, розмір, яких визначений умовами договору. Натомість їх не сплата є прямим порушенням орендарем взятих на себе обов`язків по договору.

При цьому суд зазначає, що доказів неможливості користування орендованим приміщенням, відповідач до суду не надав та матеріли справи не містять.

Статтею 284 Господарського кодексу України та статтею 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що істотними умовами договору оренди є в тому числі термін, на який укладається договір оренди.

Статтею 12 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлено, що договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору.

Відповідно до статті 291 Господарського кодексу України та статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; приватизації об`єкта оренди орендарем (за участю орендаря); банкрутства орендаря; загибелі об`єкта оренди; ліквідації юридичної особи, яка була орендарем або орендодавцем.

Разом з тим, частиною 4 статті 248 Господарського кодексу України передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Статтею 764 Цивільного кодексу України також передбачено правові наслідки продовження користування майном після закінчення строку договору найму: якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму (оренди), то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Договір, з урахуванням додаткової угоди від 02.01.2012, укладений строком до 02.12.2014, та на підставі пункту 10.5 договору, був автоматично пролонгований декілька разів до 02.10.2020 року. Подальша пролонгація була заборонена після набуття чинності Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019.

Згідно з частинами 1, 3 статті 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Договори оренди можуть бути продовжені на той самий строк, на який вони були укладені, на підставі заяви орендаря про продовження договору, поданої орендодавцю не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди.

Таким чином, Закон України «Про оренду державного та комунального майна» не передбачає такої підстави для продовження дії договору оренди як "мовчазна згода", натомість вимагає від орендаря вчинити юридично значимі дії, а саме, звернутись з заявою про продовження договору не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди, та надати звіт про оцінку майна.

Орендар має завчасно продемонструвати наявність у нього наміру продовжити користування майном шляхом надсилання орендодавцю відповідної заяви. З іншої сторони, орієнтуючись на наявність чи то відсутність своєчасного повідомлення про такий намір, орендодавець отримує можливість належно спланувати подальші дії у зв`язку зі сплином строку договору оренди, зокрема, продовжити договір оренди за результатами проведення аукціону, що відповідає спрямованості законодавчих змін на забезпечення конкурентних засад передачі в оренду та максимальної ефективності використання комунального майна. Покладення на орендаря обов`язку з надсилання заяви про продовження договору оренди до спливу строку цього договору є вигідним для обох сторін і не є надмірно обтяжливим для будь-кого із них. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 916/2469/21.

Як свідчать матеріали справи, жодних дій щодо продовження договору відповідно до вимог Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019, учасниками договору не було здійснено. В свою чергу, дій, щодо розірвання договору також позивачем не вжито, наказу про припинення договору оренди № 3749 від 02.02.2009 - вчинено також не було.

Статтею 795 Цивільного кодексу України визначено, що передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

У відповідності до пункту 2.3. договору оренди (в редакції додаткової угоди), майно вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі.

Згідно з Актом від 01.06.2022 (а.с. 41, розворот сторінки - 42, том 1) при огляді орендованих приміщень співробітниками Балансоутримувача - КП "ОБ`ЄДНАННЯ ПАРКІВ КУЛЬТУРИ ТА ВІДПОЧИНКУ М. ХАРКОВА", встановлено, що нежитлові приміщення за адресою м. Харків, Харківських Дивізій вулиця, 29 залишені орендодавцем. Листів чи звернень щодо бажання розірвати договір чи передати приміщення, від орендаря не надходило.

Матеріали справи не містять Акту приймання-передачі нежитлових приміщень загальною площею 65,80 кв. м, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, що розташоване за адресою: м. Харків, Харківських Дивізій вулиця, 29. Будь яких, належних та допустимих доказів того, що відповідач в добровільному порядку повернув майно, матеріали справи не містять. Отже, об`єкт оренди відповідачем повернуто не було.

У зв"язку з чим, Наказом Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради від 12.05.2025 № 394 припинено дію договору оренди № 3749 від 02.02.2009 з 02.10.2020, нарахувати неустойку у розмірі подвійної орендної плати за кожен день з 02.10.2020 до моменту звільнення приміщень - до 01.06.2022.

Оскільки відповідач за період з липня 2018 по жовтень 2020 не виконав взяті на себе зобов`язання зі сплати орендних платежів за період користування приміщенням, що ним не спростовано шляхом подання доказів, він є таким, що порушив взяті на себе зобов`язання.

При цьому суд зауважує, що у змісті прохальної частини позову позивачем визначено період до стягнення заборгованості з орендної плати з липня 2018 по січень 2022. Натомість, як-то вже було вказано судом, договір оренди припинив дію з 02.10.2020 року, що зумовлює присічну дату (02.10.2020) для нарахування оредних платежів, та відповідно їх стягнення в примусовому порядку.

Господарський суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові 22 липня 2021 року по справі № 910/18389/20, відповідно до якої особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Реалізація права подати у письмовій формі заяву про зміну предмету або підстав позову надається позивачу.

Відповідно частини другої статті 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Викладене свідчить, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять учасники спірних правовідносин.

З урахуванням зазначеного, суд не вправі задовольняти позовні вимоги, які не стосуються правомірності стягнення орендної плати (як-то поза межами дії договору оренди), а відтак, позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по сплаті орендних платежів задовольняються за період з 07.2018 по 02.10.2020.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України (чинного на момент ухвалення рішення) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Аналіз положень чинного законодавства України дає підстави для висновку, що установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання, Цивільного кодексу України покладає на неї обов`язок довести відсутність своєї вини. Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов`язання. Виходячи із цих загальних засад, має встановлюватися і наявність або відсутність вини: особа має визнаватися невинуватою, якщо вона вжила всіх заходів для належного виконання зобов`язання при тому ступені турботливості та обачності, що вимагалася від неї за характером зобов`язання та умовами обороту.

З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач свого обов`язку по перерахуванню коштів за орендні платежі не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, а відтак порушив договірні зобов`язання (стаття 610 Цивільного кодексу України), що є поведінкою, яка суперечить добросовісній та чесній діловій практиці в сфері господарських відносин, суд, вважає, що є всі правові підстави для захисту прав та інтересів позивача в частині стягнення основної заборгованості у сумі 47 902,89 грн. з липня 2018 по жовтень 2020.

Згідно пунктом 2.3 договору у разі припинення цього Договору Орендар зобо`язаний повернути Орендодавцеві Майно у стані, не гіршому, ніж воно було одержане, з урахуванням нормального зносу, згідно з актом приймання-передачі в термін, що зазначений у листі про непролонгацію, рішенні суду чи визначений за згодою сторін.

Відповідно до пункту 4.14 договору, у разі припинення або розірвання Договору Орендар зобов`язаний повернути Орендодавцю орендоване Майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, та відшкодувати Орендодавцю збитки в разу погіршення стану орендованого Майна чи його втрати (повної або часткової) з вини Орендаря.

Доказів повернення відповідачем орендованого майна, після припинення дії договору в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до пунктів 9.3, 9.4 умов Договору, у разі неповернення об`єкта оренди після припинення або дострокового розірвання договору оренди, Орендар сплачує на користь Орендодавця неустойку за кожний прострочений день у двократному розмірі від передбаченого Договором розміру орендної плати за вимогою Орендодавця. Часом прострочення є період з моменту встановленого для повернення майна до моменту підписання акту приймання-передачі.

Статтею 785 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

Невиконання наймачем передбаченого частиною 1 статті 785 Цивільного кодексу України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України такої форми майнової відповідальності як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Положеннями статті 549 Цивільного кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України визначено загальне поняття штрафних санкцій, яке у господарському судочинстві включає неустойку, штраф, пеню, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил господарської діяльності, невиконання господарського зобов`язання.

За приписами статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною першою статті 230 Господарського кодексу України визначено поняття штрафних санкцій. Ними визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина перша статті 548 Цивільного кодексу України).

Тобто неустойка згідно із частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України розглядається як законна неустойка і застосовується незалежно від погодження сторонами цієї форми відповідальності в договорі найму (оренди), оскільки права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

Водночас неустойка за частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії Договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

Зазначене на підставі пункту 9.3 договору надає позивачу право на нарахування відповідачу неустойки за період з жовтня 2020 по червень 2022 у двократному розмірі від передбаченого Договором розміру орендної плати.

З огляду на вказані умови договору та законодавчі вимоги, позивачем здійснено розрахунок неустойки за наведений період, який становить 108 013,50 грн. Зазначений розрахунок відповідачем жодним чином не спростовано, доказів його неправомірності та/або арифметичної невірності суду також не надано.

При цьому, суд констатує, що неустойка (яка сформована у позові за період з жовтня 2020 року по червень 2022 року) позивачем розрахована поза межами розрахунку заборгованості із орендної плати (яка сформована у позові за період з липня 2018 по 02.10.2020). Тобто відсутнє одночасне стягнення орендної плати та неустойки за прострочення повернення орендованого майна у вигляді подвійної орендної плати, нарахованих за один і той же період користування наймачем орендованим майном.

Суд вважає, що здійснені позивачем розрахунки позовних вимог: а саме сума неустойки у розмірі подвійної орендної плати за несвоєчасне повернення майна з оренди, відповідають правовому регулюванню, встановленому частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України та перевіривши здійснений позивачем розрахунок, суд констатує його арифметичну вірність умовам договору оренди.

Згідно вимог статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Разом з тим, статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд, ураховуючи встановлені фактичні обставини справи, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, повно та всебічно дослідивши обставини справи, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах, дійшов висновку про часткове задоволення позову.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин. У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року). Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Щодо визначеної позивачем суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку із розглядом справи у розмірі 20 000,00 грн., то суд зазначає наступне.

Згідно частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Із запровадженням змін до Господарського процесуального кодексу України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

У свою чергу, частиною 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, унормовано, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження судові дебати не проводяться.

Водночас, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц викладено правову позицію про те, що вимога частини 8статті 141 Цивільного процесуального кодексу України(аналогічна норма міститься у частині 8статті 129 Господарського процесуального кодексу України ) щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.

Станом на час прийняття рішення у цій справі у матеріалах справи відсутні повний пакет доказів на підтвердження понесених позивачем судових витрат у сумі 20 000,00 грн., як-то акту здавання приймання наданих послуг (що прямо передбачено у договорі про надання послуг з адвокатської діяльності від 31.12.2024), доказів того, що адвокат Мамалуй Марія Олександрівна була залучена на договірних засадах до Адвокатського бюро «Антона Новакова» чи перебуває у штаті працівників Адвокатського бюро «Антона Новакова».

Суд звертає увагу, що з дати ухвалення рішення по даній справі, позивач має присічний строк на представлення документального підтвердження судових витрат у сумі 20 000,00 грн., а також розрахунки таких витрат, що зумовить застосування судом правого механізму охопленого пунктом 3 частиною 1 статті 244 Господарського процесуального кодексу України(ухвалення додаткового рішення).

Розподіляючи судові витрати між сторонами, суд враховує нормативні приписи статті 129 Господарського процесуального кодексу України, за змістом якої судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-5, 8, 10-12, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, 128, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи підприємця Шеховцової Лариси Петрівни ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (Україна, 61003, Харківська область, місто Харків, майдан Конституції, будинок 16, ) заборгованості у сумі 155 916,39 грн. за договором оренди № 3749 від 02 лютого 2009 року, з яких:

- 47 902,89 грн. орендна плата за період з 07.2018 року по 02.10.2020;

- 108 013,50 грн. неустойка за період з жовтня 2020 року по червень 2022 року, а також судові витрати (сплачений судовий збір) в сумі 2 422,40 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "18" серпня 2025 р.

Суддя В.С. Юрченко