РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.08.2025Справа № 910/2193/25
Господарський суд міста Києва у складі судді Полякової К.В., за участі секретаря судового засідання Саруханян Д.С., розглянувши за правилами загального позовного провадження матеріали справи

за позовом фізичної особи-підприємця Мельничука Ігоря Олександровича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Я Р Д"

про стягнення 685386,30 грн.

за участі представників:

від позивача: Муйдінов Р.М.

від відповідача: не з`явився,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Мельничук Ігор Олександрович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Я Р Д" про стягнення за договором поставки продуктів харчування від 27.02.2024 № 1/27-02/2024 основного боргу в сумі 700000 грн., пені в сумі 103402,81 грн., трьох процентів річних у сумі 12309,89 грн. та інфляційних втрат у розмірі 69673,60 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.02.2025 позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення її недоліків.

03.03.2025 через відділ діловодства та документообігу суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 06.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Протокольною ухвалою суду від 12.06.2025 прийнято заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, у зв`язку з чим подальший розгляд справи здійснюється в межах заявлених до стягнення 500000 грн. основного боргу, пені в сумі 103402,81 грн., трьох процентів річних у сумі 12309,89 грн. та інфляційних втрат у розмірі 69673,60 грн.

Також, протокольною ухвалою суду від 12.06.2025 суд ухвалив закрити підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що сплатив частину боргу, відтак залишок заборгованості складає 500000 грн.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

27.02.2024 між позивачем (Постачальник) та відповідачем (Замовник) укладено договір № 1/27-02/2024 (далі - Договір) поставки продуктів харчування, відповідно до п. 1.1. якого Постачальник зобов`язується в порядку, на умовах і в терміни, передбачені цим Договором, постачати і передавати у власність Замовника продукти харчування, перелік та вартість яких визначається у специфікації до цього Договору, що становить його невід`ємну частину, а Замовник зобов`язується приймати цей товар та своєчасно здійснювати його оплату на умовах цього Договору.

Надалі, 12.07.2024 до Договору сторонами укладена Додаткова угода № 2, якою п. 1.1 розділу 1 «Предмет Договору» викладено в наступній редакції: « 1.1. Постачальник зобов`язується в порядку, на умовах і в терміни, передбачені цим договором, постачати і передати у власність Замовника готові (комплексні) страви, а Замовник зобов`язується приймати цей товар та своєчасно здійснювати його оплату на умовах цього Договору».

Відповідно до п. 4.3. Договору розрахунки здійснюються Замовником протягом п`яти робочих днів після підписання сторонами видаткової накладної шляхом безготівкового перерахування коштів на розрахунковий рахунок Постачальника.

На виконання умов Договору позивач за період з липня по жовтень 2024 року поставив відповідачу готові (комплексні) страви на загальну суму 1211200,00 грн., що підтверджується довіреністю на отримання товару від 01.07.2024 № 10 та відповідними видатковими накладними, підписаними обома сторонами, а саме: № МІ-0000387 від 01.07.2024, № МІ-0000407 від 08.07.2024, № МІ-0000427 від 15.07.2024, № МІ-0000442 від 22.07.2024, № МІ-0000468 від 29.07.2024, № МІ-0000483 від 06.08.2024, №МІ-0000513 від 19.08.2024, № МІ-0000498 від 12.08.2024, № МІ-0000527 від 26.08.2024, № МІ-0000541 від 03.09.2024, № МІ-0000555 від 09.09.2024, № МІ-0000567 від 16.09.2024, № МІ-0000579 від 23.09.2024, № МІ-0000593 від 30.09.2024, № МІ-0000608 від 07.10.2024, № МІ-0000628 від 14.10.2024, № МІ-0000639 від 21.10.2024 року.

У свою чергу, відповідачем сплачено за поставлені позивачем готові (комплексні) страви лише 511200,00 грн., відтак залишок боргу, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, становить 500000,00 грн.

При цьому, позивач надіслав 12.11.2024 на адресу відповідача акт звірки взаємних розрахунків від 01.11.2024 та претензію з вимогою про сплату суми заборгованості, однак відповідач відповіді на претензію не надав, акт взаємних розрахунків не підписав. На підтвердження направлення зазначених документів позивачем надано копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення та опису вкладення у цінний лист.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 ЦК України).

Виходячи зі змісту статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина 1 статті 692 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач на виконання умов договору від 27.02.2024 № 1/27-02/2024 поставив відповідачу готові (комплексні) страви на загальну суму 1211200,00 грн., що підтверджується підписаними обома сторонами видатковими накладними.

Разом із цим, із урахуванням здійсненої відповідачем оплати, залишок заборгованості за договором від 27.02.2024 № 1/27-02/2024 становить 500000,00 грн.

Ураховуючи викладене, оскільки сума боргу відповідача становить загалом 381 500000,00 грн. та підтверджена належними доказами, наявними в матеріалах справи, і відповідач на момент прийняття рішення не надав документи, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовної вимоги про стягнення з відповідача вказаної суми боргу, у зв`язку з чим позов у цій частині підлягає задоволенню.

Крім того, позивач заявив до стягнення з відповідача пеню в сумі 103402,81 грн., три проценти річних у сумі 12309,89 грн. та інфляційні втрати в розмірі 69673,60 грн., нараховані за кожною видатковою накладною з кінцевим загальним строком нарахування до 17.02.2025 року.

Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 ЦК України).

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України (у редакції, чинній на момент спірної поставки товару) нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Згідно зі статтями 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до пункту 7.2 договору за порушення умов договору винна сторона виплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно виконаних своїх зобов`язань, за кожен день прострочення.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений за договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд зауважує, що останнім при визначені початку періодів прострочення з оплати товару за кожною видатковою накладною не ураховано встановлений пунктом 4.3 договору строк здійснення розрахунків протягом п`яти робочих днів, а не календарних.

Крім того, при нарахуванні пені за прострочення оплати за видатковими накладними № МІ-0000468 від 29.07.2024, № МІ-0000483 від 06.08.2024 перевищено визначений частиною 6 статті 232 ГК України шестимісячний строк нарахування, що за видатковою накладною № МІ-0000468 від 29.07.2024 спливає 27.01.2025, та за видатковою накладною№ МІ-0000483 від 06.08.2024 спливає 12.02.2025 року.

Також, у розрахунку інфляційних втрат позивачем помилково здійснено нарахування за видатковою накладною № МІ-0000442 від 22.07.2024 за період з 28.07.2024 до 08.08.2024, за видатковою накладною № МІ-0000468 від 29.07.2024 за період з 07.12.2024 до 15.12.2024, оскільки в ці періоди прострочення становило менше 15 днів.

Суд зауважує, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця. Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці. Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: час прострочення у неповному місяці більше пів місяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19.

Отже, здійснивши арифметичний перерахунок з урахуванням зазначених вище обставин та в межах визначеного позивачем періоду нарахування, суд дійшов висновку стягнути з відповідача 99855,41 грн. пені, 11371,41 грн. трьох процентів річних, 58792,63 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Понесені позивачем витрати по оплаті судового збору відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Також, за відповідним клопотанням позивача останній має право на повернення з державного бюджету 3000,01 грн. внаслідок зменшення розміру позовних вимог.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Щодо розподілу витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 20000 грн. суд дійшов висновку про наступне.

На обґрунтування заявлених до розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката позивачем долучено до матеріалів справи в копіях договір про надання правової допомоги від 30.12.2024 № 102, квитанцію про сплату юридичних послуг від 30.12.2024 на суму 20000 грн., акт приймання наданих послуг за договором від 20.02.2024 № 102 на суму 20000 грн.

Згідно з пунктом 4.2 договору за надання правової допомоги клієнт авансом сплачує адвокату гонорар у фіксованій сумі в розмірі 20000 грн., який визначається угодою сторін і відображається в акті приймання-передачі послуг.

Відповідно до постанови Об`єднаної палати Верховного суду у складі Касаційного господарського суду від 03.10.2019 року по справі № 922/445/19 та постанови Об`єднаної палати Верховного суду у складі Касаційного господарського суду від 22.11.2019 року по справі № 902/347/18, для розподілу понесених судових витрат стороні необхідно подати лише договір про надання правничої допомоги та детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 ГПК України).

Частиною 6 статті 126 ГПК України встановлено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Натомість, відповідачем клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката в порядку частин 5, 6 статті 126 ГПК України не заявлялося.

Відсутність клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу від іншої сторони виключає можливість суду самостійно (без указаного клопотання) зменшувати розмір витрат на професійну правничу допомогу. Дана правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 18.12.2018 у справі №910/4881/18.

Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість визначення до розподілу судових витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 20000 грн.

Відповідно до пункту 2 частини 4 статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 86, 129, 232, 236-241 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги фізичної особи-підприємця Мельничука Ігоря Олександровича задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Я Р Д" (01010, м. Київ, вул. Левандовська, буд. 3-В, каб. 203; ідентифікаційний код 40157494) на користь фізичної особи-підприємця Мельничука Ігоря Олександровича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 500000 (п`ятсот тисяч) грн. основного боргу, 99855 (дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот п`ятдесят п`ять) грн. 41 коп. пені, 11371 (одинадцять тисяч триста сімдесят одну) грн. 41 коп. трьох процентів річних, 58792 (п`ятдесят вісім тисяч сімсот дев`яносто дві) грн. 63 коп. інфляційних втрат, 19551 (дев`ятнадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят одну) грн. 59 коп. витрат на професійну правничу допомогу адвоката, а також 10050 (десять тисяч п`ятдесят) грн. 29 коп. витрат зі сплати судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне судове рішення складено: 19.08.2025 року.

Суддя К.В. Полякова