ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2025 року м. ОдесаСправа № 916/300/25
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Л.В. Поліщук,

суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран

секретар судового засідання І.С. Мисько,

за участю представників учасників справи:

від прокуратури: І.О. Коломійчук

від позивача: А.О. Каланжова

від відповідача: В.Д. Фірсов

від третьої особи: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СТ КЕПІТАЛ»

на рішення Господарського суду Одеської області від 16.04.2025 (суддя В.В. Литвинова, м.Одеса, повне рішення складено 16.04.2025)

у справі №916/300/25

за позовом виконувача обов`язків керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю «СТ КЕПІТАЛ»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Управління капітального будівництва Одеської міської ради

про стягнення 2886795,77 грн,

В С Т А Н О В И В :

Коротка історія справи. Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог

Виконувач обов`язків керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «СТ КЕПІТАЛ», в якому просив стягнути з відповідача до місцевого бюджету кошти у сумі 2886795,77грн, з яких: 2665631,07 грн - заборгованість зі сплати пайової участі замовників у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси, 60304,44грн - 3 % річних та 160860,26грн - інфляційні нарахування.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свого обов`язку зі сплати на користь Одеської міської ради коштів пайової участі замовника будівництва у розвитку інженерно транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси.

30.01.2025 Господарським судом Одеської області відкрито провадження у даній справі, яку вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 05.03.2025 залучено Управління капітального будівництва Одеської міської ради до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Одеської області від 16.04.2025 позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «СТ КЕПІТАЛ» на користь держави в особі Одеської міської ради до місцевого бюджету кошти у сумі 2886795,77 грн, з яких: 2665631,07 грн - заборгованість зі сплати пайової участі замовників у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси, 60304,44 грн - 3 % річних та 160860,26 грн - інфляційні нарахування. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Товариства з обмеженою відповідальністю «СТ КЕПІТАЛ» витрати на сплату судового збору в сумі 34641,55 грн на користь Одеської обласної прокуратури.

Судове рішення мотивоване доведеністю прокурором факту несплати відповідачем коштів пайової участі у розвитку інфраструктури на користь Одеської міської ради, що зумовило правомірність заявлення позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «СТ КЕПІТАЛ» заборгованості з оплати коштів пайової участі та компенсаційних нарахувань (інфляційних втрат та 3% річних).

Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги

Товариство з обмеженою відповідальністю «СТ КЕПІТАЛ» звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просило рішення Господарського суду Одеської області від 16.04.2025 у даній справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що:

-в основу оскаржуваного судового рішення покладено неналежний доказ, а саме, лист Управління капітального будівництва Одеської міської ради від 29.01.2020 №02-05/191-07, відповідно до якого позивачем нібито направлено відповідачу вимогу про надання документів для визначення розміру пайової участі, однак відповідачем цей лист отримано не було, а прокурор надав його до суду з порушенням строків на подання доказів, при цьому прокурором не обґрунтовано неможливості подання даного доказу разом з позовною заявою з причин, що не залежали від прокурора, а отже, відповідний доказ не відповідає критеріям вірогідності та достовірності;

-судом першої інстанції було зазначено в оскаржуваному судовому рішенні, що в сертифікаті про готовність об`єкта до експлуатації зазначена поверховість у 2 надземні поверхи, в той час як зазначена інформація не відповідає дійсності, в свою чергу, така кількість поверхів була вказана у тексті позовної заяви і свідчить про явне повторювання судом помилок позивача без належного дослідження всіх доказів та обставин справи. Відповідні обставини свідчать про упередженість суду першої інстанції в оцінці доказів та порушення принципу рівності сторін та балансу їх інтересів;

-звернення Товариства з обмеженою відповідальністю «СТ КЕПІТАЛ» із запитом щодо необхідності сплати пайових внесків свідчить про прояв останнім належної обачності та добросовісності у визначенні обсягу своїх обов`язків як забудовника в умовах неоднозначного викладу правової норми, тоді як ненадання Управлінням капітального будівництва Одеської міської ради розрахунку пайових внесків у відповідь на запит забудовника та ігнорування свого обов`язку зробити такий розрахунок раніше, жодним чином не може перекладати відповідальність за несплату пайових внесків виключно на Товариство та свідчити про добросовісність дій;

-судом першої інстанції при ухваленні рішення не було враховано принцип юридичної визначеності законодавчої норми, адже відповідач не зміг звернутись до органу місцевого самоврядування згідно із статтею 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» з огляду на відсутність у нього обов`язку звернутись у конкретний строк на початку будівельних робіт та з огляду на подальші зміни в нормативному регулюванні спірних правовідносин і відсутності чіткої та зрозумілої правової норми щодо поширення нового регулювання на спірні правовідносини, що виникли в минулому.

Позиція прокуратури щодо апеляційної скарги

У відзиві на апеляційну скаргу виконувач обов`язків керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси просив оскаржуване рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, прокурор зазначив, що:

-про існування листа Управління капітального будівництва Одеської міської ради №02-05/191-07 від 29.01.2020 щодо надання у термін до 14.02.2020 копій документів з метою розгляду питання визначення розміру пайової участі замовника при будівництві об`єкту за адресою: м. Одеса, вул. Рєпіна, 1-Б, прокурору стало відомо під час з`ясування питання бездіяльності органу місцевого самоврядування, яке було порушено відповідачем у відзиві на позовну заяву окружної прокуратури, тобто на час подання позовної заяви до суду прокурору не було відомо про існування цього листа, а тому повідомити суд про неможливість його подання з об`єктивних причин та у встановлений строк також не було можливості. Крім того, враховуючи, що відповідачу було надано можливість надати пояснення щодо додатково наданого прокурором доказу ще до стадії розгляду справи по суті, чим він і скористався у своїх запереченнях, лист Управління капітального будівництва Одеської міської ради №02-05/191-07 від 29.01.2020 є належним, допустимим, вірогідним та достовірним доказом;

-судом першої інстанції в основну судового рішення покладено інші докази та обґрунтування з посиланням на норми законодавства, зазначені у мотивувальній частині рішення, які не спростовуються відповідачем в апеляційній скарзі, а вказаний лист Управління капітального будівництва Одеської міської ради від 29.01.2020 враховано судом виключно при наданні оцінки запереченням відповідача;

-місцевий господарський суд в описовій частині рішення від 16.04.2025 в одному реченні припустився неточностей, зазначивши поверховість спортивно-оздоровчого комплексу (2 поверхи) та не зазначивши поверховість житлового будинку, який має 7 поверхів, які обидва входять до складу вказаного об`єкту. Надалі, за текстом рішення вбачається, що судом надано вірну оцінку доказам, та міститься посилання на те, що об`єкт будівництва складається з житлового будинку 7 поверхів та спортивно-оздоровчого комплексу 2 поверхи;

-допущення вказаної неточності судом в одному реченні жодним чином не впливає на суть рішення та висновки суду, оскільки відповідачем не було вжито жодних дій, спрямованих на виконання його прямого обов`язку щодо сплати коштів пайової участі на підставі абзацу 2 пункту 2 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» №132-IX від 20.09.2019, дії відповідача є недобросовісними, свідчать про наявність умислу на ухилення від сплати коштів пайової участі та про порушення принципу недопустимості суперечливої поведінки сторони, як складової принципу добросовісності;

-твердження відповідача про те, що він звертався до Управління капітального будівництва Одеської міської ради із запитом від 29.06.2022 №12 щодо необхідності сплати пайових внесків та підтвердження наявності заборгованості перед Одеською міською радою по сплаті таких внесків, і що відповідач не ухилявся від сплати пайових внесків, а надав запит на уточнення, чи дійсно він має сплачувати такі внески, не відповідають дійсності та жодним чином не підтверджують добросовісність поведінки відповідача, оскільки вказаний лист не містить жодних звернень відповідача про визначення розміру пайової участі замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси та доданих до звернення документів, що підтверджують вартість об`єкта будівництва, як це передбачено вимогами чинного законодавства. До того ж, вказаний лист відповідачем адресований Управлінню капітального будівництва Одеської міської ради, яке не є повноважним органом щодо розгляду вказаних звернень, замість Одеської міської ради; будь-яких інших звернень про визначення розміру пайової участі Товариством до Одеської міської ради не подавалось;

-рішення суду першої інстанції ухвалено з урахуванням принципу юридичної визначеності законодавчої норми, зокрема сталої судової практики з цих питань, якою чітко визначено і обов`язок, і порядок, і строки звернення до органу місцевого самоврядування з питання сплати забудовником коштів пайової участі.

Позиція позивача щодо апеляційної скарги

Одеська міська рада у відзиві на апеляційну скаргу просила залишити без задоволення апеляційну скаргу відповідача, а рішення Господарського суду Одеської області від 16.04.2025 року у цій справі - залишити без змін.

Позивач повністю підтримав доводи, що викладені прокурором у відзиві на апеляційну скаргу, при цьому зазначив, що апеляційна скарга побудована виключно на припущеннях, не містить жодних доводів та заперечень щодо наявності у скаржника обов`язку зі сплати коштів пайової участі, а тим більш доказів на спростування наявності цього обов`язку, направлена виключно на уникнення відповідальності за умисне невиконання передбаченого чинним законодавством обов`язку зі сплати коштів пайової участі.

Рух справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії в суді апеляційної інстанції

Апеляційна скарга зареєстрована судом 05.05.2025 за вх.№1889/25.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду апеляційної скарги визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Л.В. Поліщук, суддів: О.Ю. Аленіна, І.Г. Філінюка, що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.05.2025.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.05.2025 відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «СТ КЕПІТАЛ» на рішення Господарського суду Одеської області від 16.04.2025 у справі №916/300/25 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду. Доручено Господарському суду Одеської області надіслати матеріали справи №916/300/25 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

19.05.2025 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали справи.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.05.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СТ КЕПІТАЛ» на рішення Господарського суду Одеської області від 16.04.2025 у справі №916/300/25 залишено без руху з метою надання скаржнику можливості усунути недоліки апеляційної скарги.

Після усунення недоліків апеляційної скарги, ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.06.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «СТ КЕПІТАЛ» на рішення Господарського суду Одеської області від 16.04.2025 у справі №916/300/25. Встановлено учасникам справи строк до 25.06.2025 для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи.

З огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, цією ж ухвалою суду від 09.06.2025 вирішено розглянути апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СТ КЕПІТАЛ» на рішення Господарського суду Одеської області від 16.04.2025 у справі №916/300/25 поза межами строку, встановленого у частині першій статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк. Розгляд апеляційної скарги призначено на 19.08.2025 об 11:00 год.

У зв`язку з перебуванням суддів зі складу колегії суддів О.Ю. Аленіна та І.Г. Філінюка з 11.08.2025 по 05.09.2025 у відпустці, за розпорядженням в.о. керівника апарату суду №249 від 11.08.2025 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №916/300/25.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.08.2025 для розгляду справи №916/300/25 сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Л.В. Поліщук, суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.08.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СТ КЕПІТАЛ» на рішення Господарського суду Одеської області від 16.04.2025 у справі №916/300/25 прийнято до провадження у зміненому складі колегії суддів: головуючого судді Л.В.Поліщук, суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран.

У судовому засіданні 19.08.2025 представники скаржника, прокуратури та позивача надали усні пояснення, відповідно до яких підтримали свої правові позиції у справі.

Третя особа про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, проте не скористалася своїм правом участі у ньому.

Приймаючи до уваги, що матеріали справи містять обсяг відомостей, достатній для розгляду апеляційної скарги, обов`язкова явка учасників справи в судове засідання апеляційної інстанції Південно-західним апеляційним господарським судом не визнавалась, а частиною дванадцятою статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні представника третьої особи.

Заслухавши представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.

Фактичні обставини справи

11.02.2019 Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради було видано Товариству з обмеженою відповідальністю «СТ КЕПІТАЛ» (замовнику) дозвіл № ОД 74 на виконання будівельних робіт з будівництва житлового будинку з об`єктами обслуговуючої інфраструктури за адресою: м. Одеса, вул.Рєпіна, діл. 1-Б.

Згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000 об`єкт будівництва відноситься до будинків багатоквартирних підвищеної комфортності, індивідуальних будинків код 1122.2.

З акту готовності об`єкта до експлуатації від 17.01.2024 вбачається, що будівництво об`єкта «Будівництво житлового будинку з об`єктами обслуговуючої інфраструктури за адресою: м. Одеса, вул. Рєпіна, діл. 1-Б (Коригування)» було розпочато у лютому 2019 року та закінчено у червні 2022 року.

При цьому у графі 12 «Кошти пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту» акту готовності об`єкта до експлуатації від 17.01.2024 зазначено наступне: «Пункт 13 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» №132-ІХ від 20.09.2019 року не сплачується».

24.01.2024 Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради на підставі акту готовності об`єкту до експлуатації від 17.01.2024 відповідачу видано сертифікат №ОД39, що засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта (черги, окремого пускового комплексу) проектній документації та підтверджує його готовність до експлуатації.

Відповідно до зазначеного сертифікату об`єкт будівництва має такі основні показники: найменування об`єкту згідно з проєктом «Будівництво житлового будинку з об`єктами обслуговуючої інфраструктури за адресою: м. Одеса, вул. Рєпіна, діл. 1-Б (Коригування)»; вид будівництва нове будівництво; дата початку будівництва лютий 2019, дата завершення будівництва червень 2022 (за даними акту готовності об`єкта до експлуатації), загальна кількість квартир 51, кількість надземних поверхів 6, цокольний поверх 1, загальна площа квартир 6811,7 кв.м, загальна площа будівлі 11066,2 кв.м.

В матеріалах справи наявний лист Управління капітального будівництва Одеської міської ради від 29.01.2020 №02-05/191-07, скерований Товариству з обмеженою відповідальністю «СТ КЕПІТАЛ», зі змісту якого вбачається, що для розгляду питання визначення розміру пайової участі замовників у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси при будівництві житлового будинку з об`єктами обслуговуючої інфраструктури за адресою: м.Одеса, вул. Рєпіна, діл. 1-Б, Управління просило надати в термін до 14.02.2020 належним чином завірені копії наступних документів: містобудівний розрахунок будівництва об`єкта; містобудівні умови та обмеження; документи, що підтверджують право користування земельною ділянкою; візуалізацію об`єкта будівництва на електронних носіях; установчі документи.

Також з матеріалів справи вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «СТ КЕПІТАЛ» зверталось до Управління капітального будівництва Одеської міської ради з листом від 29.06.2022 №12, в якому, посилаючись на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «СТ КЕПІТАЛ» є замовником будівництва житлового будинку та обслуговуючої інфраструктури за адресою: м.Одеса, вул. Рєпіна, діл. №1-Б, просило підтвердити, що з Товариством не укладався договір щодо сплати пайової участі замовника на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси стосовно цього об`єкту, а також підтвердити, що у Товариства відсутня заборгованість зі сплати пайової участі.

У відповідь на вказаний лист відповідача, Управління капітального будівництва Одеської міської ради листом від 06.07.2022 №02-04/660 повідомило, що з питання щодо визначення розміру та сплати пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси при будівництві житлового будинку з об`єктами обслуговуючої інфраструктури за адресою: м.Одеса, вул. Рєпіна, діл. 1-Б, Товариство з обмеженою відповідальністю «СТ КЕПІТАЛ» до Управління капітального будівництва Одеської міської ради не зверталося. Також зазначило, що договір пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси при будівництві житлового будинку з об`єктами обслуговуючої інфраструктури за вказаною адресою між Виконавчим комітетом Одеської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «СТ КЕПІТАЛ» не укладався.

Оригінал листа Управління капітального будівництва Одеської міської ради від 06.07.2022 №02-04/660 було отримано 17.08.2022 представником відповідача Орел Л.І., про що свідчить відповідна відмітка на вказаному листі про отримання цього листа та довіреність Товариства з обмеженою відповідальністю «СТ КЕПІТАЛ» від 22.12.2021 на вказаного представника.

Між сторонами у справі договору про пайову участь замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси укладено не було.

Прокурор, звертаючись до суду з даним позовом, зазначав, що відповідач не виконав свого обов`язку щодо сплати пайової участі у визначені законодавством строки, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з відповідача заборгованості щодо сплати пайової участі, розмір якої, за розрахунком Управління капітального будівництва Одеської міської ради, становить 2665631,07 грн.

Також за порушення виконання грошового зобов`язання прокурором відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України здійснено розрахунок інфляційних втрат в сумі 160860,26 грн за період з 01.02.2024 по 30.09.2024 та 3 % річних в сумі 60304,44 грн за період 17.01.2024 по 18.10.2024.

Позиція суду апеляційної інстанції

Щодо здійснення представництва прокурором інтересів держави в суді

У статті 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру»).

Частинами першою, третьою статті 4 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до частини третьої статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

За умовами частини першої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Колегією суддів враховується, що у рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи №1604(2003) від 27.05.2003 «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Згідно з пунктом 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19.09.2012 на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

На сьогодні однозначною є практика Європейського суду з прав людини, який відстоює позицію про можливість участі прокурора у справі тільки за наявності на це підстав.

Європейський суд з прав людини у низці справ роз`яснював, що одна лише участь («активна» чи «пасивна») прокурора або іншої особи рівнозначної посади може розглядатися як порушення пункту першого статті 6 Конвенції (рішення у справі «Мартіні проти Франції»).

Оскільки прокурор, висловлюючи думку з процесуального питання, займає одну зі сторін спору, його участь може створювати для сторони відчуття нерівності (рішення у справі «Кресс проти Франції»). Принцип рівності сторін є одним із елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду в розумінні пункту першого статі 6 Конвенції. Останній потребує «справедливої рівноваги сторін»: кожна сторона повинна мати розумну можливість надати свою позицію в умовах, які не створюють для неї суттєвих незручностей порівняно з іншою стороною (рішення у справі «Івон проти Франції», рішення у справі «Нідерест-Хубер проти Швейцарії»).

Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15.01.2009 у справі «Менчинська проти Росії»).

Між тим Європейський суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

Отже, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Аналогічна правова позиція об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладена в постанові від 15.05.2019 у справі №911/1497/18.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (частина четверта статті 53 Господарського процесуального кодексу України).

Визначальним для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) №3-рп/99 від 08.04.1999 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Особливість суспільних (публічних) інтересів є те, що на відміну від приватних, їх майже не можливо захищати в суді безпосереднім носієм (носіями), а тому в державі обов`язково повинен існувати інструмент захисту такого інтересу у формі спеціального суб`єкта, яким може і повинен за чинної Конституції України виступати такий орган як прокуратура.

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.

Частиною третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини, за умовами якого представництво інтересів держави у суді у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави здійснюється прокурорами Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, а у визначених законом випадках прокурорами Офісу Генерального прокурора в порядку та на підставах, визначених Цивільним процесуальним кодексом України. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Офісу Генерального прокурора або обласної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

Отже, системне тлумачення положень статті 53 Господарського процесуального кодексу України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (пункти 4, 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №3-рп/99 від 08.04.1999).

Особливість сучасного конституційного статусу прокурора в суді, деталізованого в процесуальних кодексах та Законі України «Про прокуратуру», полягає у тому, що представництво прокурором інтересів держави у суді носить допоміжний характер, оскільки основну роль у цьому процесі мають відігравати профільні суб`єкти владних повноважень, які повинні самостійно звертатися до суду. Такий підхід до визначення ролі прокурора у сфері представництва інтересів держави у суді було закладено у Перехідних положеннях Конституції України 1996 року та в подальшому втілено в життя з урахуванням досвіду функціонування прокуратури в європейських державах, стандартів Ради Європи, а також висновків та рекомендацій, які надавалися Венеціанською Комісією щодо законопроектів про реформування прокуратури України.

Таким чином, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень (органи державної влади, органи місцевого самоврядування або інші суб`єкти владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах), а не прокурор, між тим, для того щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. У кожному випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Враховуючи вищевикладене, Південно-західний апеляційний господарський суд наголошує на тому, що чинне законодавство України, зокрема, Закон України «Про прокуратуру», фактично наділяє прокурора правом в окремих випадках здійснювати захист інтересів держави, звертаючись до суду з відповідними позовами в інтересах останньої виключно в особі компетентних суб`єктів владних повноважень.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами третьою та четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень статей 53, 174 Господарського процесуального кодексу України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.

При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.

Вказана правова позиція викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 06.08.2019 у справі №910/6144/18 та від 06.08.2019 у справі №912/2529/18.

Водночас суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен встановлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи, оскільки питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.

Отже, прокурор, подаючи позов, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Аналогічний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.

За наявності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави саме у спірних правовідносинах, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо цей компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц).

З огляду на викладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Саме таку правову позицію Верховного Суду викладено в постанові від 25.02.2021 у справі №910/261/20.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.

Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Статтею 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

В силу пункту 4-1 частини першої статті 71 Бюджетного кодексу України кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту спрямовуються до бюджету розвитку місцевого бюджету.

За умовами статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема, на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності.

В обґрунтування підстав представництва інтересів держави в особі Одеської міської ради у суді прокурор зазначив, що у даному випадку прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у зв`язку з порушенням вимог інвестиційного законодавства відповідачем, який ухилився від сплати коштів пайової участі замовника будівництва у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси до місцевого бюджету, а також через нездійснення Одеською міською радою повноважень щодо захисту інтересів держави шляхом звернення до суду із позовом. Вищевказані порушення містобудівного, інвестиційного та бюджетного законодавства у вигляді несплати коштів пайової участі замовником будівництва Товариством з обмеженою відповідальністю «СТ КЕПІТАЛ» зумовлюють ненадходження до Одеської міської ради коштів пайової участі, що призводить до заподіяння матеріальної шкоди (збитків) територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради

Колегія суддів зазначає, що Одеська міська рада, як орган місцевого самоврядування, виступає особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, щодо недопущення безпідставного ухилення від сплати до місцевого бюджету коштів пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси, а тому є належним позивачем у цій справі.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді, Київською окружною прокуратурою міста Одеси на адресу Управління капітального будівництва Одеської міської ради скеровано запит від 22.08.2024 за №6010вих-24 щодо надання інформації та документів стосовно того, чи сплачувались забудовником (замовником об`єкта по вул.Рєпіна, 1-Б, у місті Одесі) - Товариством з обмеженою відповідальністю «СТ КЕПІТАЛ» кошти пайової участі та чи вживались заходи щодо стягнення коштів пайової участі із цього забудовника. Також прокурор просив надати відповідні розрахунки пайової участі вказаного замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси.

Також Київською окружною прокуратурою міста Одеси на адресу Одеської міської ради скеровано запит від 22.08.2024 за №6011вих-24 щодо надання інформації та документів стосовно укладення договору пайової участі та надходження до бюджету міської ради коштів пайової участі від замовника будівництва об`єкту, розташованого за адресою: м.Одеса, вул. Рєпіна, 1-Б. Також прокурор просив повідомити про вжиті заходи щодо захисту інтересів держави, у тому числі у судовому порядку, у випадку несплати пайових внесків до місцевого бюджету замовником вказаного будівництва.

Листом Управління капітального будівництва Одеської міської ради від 05.09.2024 №02-03/528;02-04/1287 на вказані запити прокурора повідомлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «СТ КЕПІТАЛ» не зверталось до Управління капітального будівництва Одеської міської ради із заявою для розрахунку розміру пайової участі при будівництві житлового будинку з об`єктами обслуговуючої інфраструктури за адресою: м.Одеса, вул. Рєпіна, діл. 1-Б (Коригування), кошти пайової участі не сплачувало, відповідний договір пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси не укладало, а розмір пайової участі при будівництві житлового будинку з об`єктами обслуговуючої інфраструктури складає 2665631,07 грн. При цьому Управлінням зазначено, що до компетенції Управління капітального будівництва Одеської міської ради не входять повноваження щодо здійснення позовної роботи зі стягнення коштів пайової участі, та такі дії вчиняються Юридичним департаментом Одеської міської ради.

У подальшому, Київською окружною прокуратурою міста Одеси скеровано запит від 11.10.2024 за № 7396вих-24 до Юридичного департаменту Одеської міської ради про надання інформації щодо вжитих заходів на захист інтересів держави, у тому числі у судовому порядку, в частині сплати до бюджету Одеської міської ради коштів пайової участі від Товариства з обмеженою відповідальністю «СТ КЕПІТАЛ».

За результатами опрацювання вказаного запиту, Юридичний департамент Одеської міської ради листом від 25.10.2024 №123-пр/вих повідомив Київську окружну прокуратуру про те, що відповідна позовна робота Юридичним департаментом Одеської міської ради не проводилась.

В подальшому, заступник керівника Київської окружної прокуратури листом від 22.01.2025 №502вих-25 в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру» повідомив позивача про підготовку та намір прокурора звернутися до господарського суду з відповідним позовом в інтересах держави в особі Одеської міської ради про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «СТ КЕПІТАЛ» грошових коштів у сумі 2886795,77 грн, з яких: 2665631,07 грн заборгованість зі сплати пайової участі замовників у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси, 60304,44 грн 3% річних; 160860,26 грн інфляційні нарахування.

За таких обставин, Південно-західний апеляційний господарський суд зауважує на тому, що Одеська міська рада, яку прокурор повідомив про незаконність ухилення відповідача від виконання свого обов`язку зі сплати коштів пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси, незважаючи на наявність відповідних повноважень, не вчинила жодних дій для захисту інтересів територіальної громади міста Одеси, інтереси якої є складовою інтересів держави, про що свідчить відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів на підтвердження вжиття позивачем заходів реагування на виявлене порушення вказаних інтересів, натомість останній, навпаки, у відповідь на звернення прокурора повідомив про невжиття ним жодних заходів реагування на виявлене прокурором порушення (зокрема, шляхом звернення до суду з відповідним позовом), та, більше того, про відсутність намірів вчиняти відповідні дії.

З огляду на викладене, беручи до уваги невжиття компетентним органом - позивачем протягом розумного строку після того, як йому достеменно стало відомо про можливе порушення інтересів територіальної громади, жодних заходів для захисту цих інтересів, зокрема, незвернення останнього самостійно до господарського суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та забезпечив би захист інтересів держави (територіальної громади міста Одеси), колегія суддів дійшла висновку про наявність у прокурора обґрунтованих підстав для захисту інтересів держави та, як наслідок, звернення до суду з таким позовом, що за встановлених у справі обставин відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Крім того, наявні у матеріалах справи докази підтверджують дотримання прокурором передбаченого Законом України «Про прокуратуру» порядку звернення до суду з позовом в інтересах держави, зокрема, вимог частини четвертої статті 23 вказаного Закону.

Щодо суті спору

Причиною виникнення спору у справі стало питання щодо наявності/відсутності підстав для стягнення коштів пайової участі замовника будівництва у розвитку інженерно транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси, обов`язок сплати яких був встановлений законом, за позовними вимогами, які заявлені прокурором в інтересах держави в особі Одеської міської ради.

У правовому регулюванні спірних правовідносин Південно-західний апеляційний господарський суд керується наступним.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 № 3038-VI (далі - Закон № 3038-VI).

За статтею 1 Закону № 3038-VI замовником будівництва визначається фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.

Частиною першою статті 2 цього Закону визначено, що плануванням і забудовою територій є діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.

Як встановлено у цій справі, 11.02.2019 Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради було видано Товариству з обмеженою відповідальністю «СТ КЕПІТАЛ» (замовнику) дозвіл № ОД 74 на виконання будівельних робіт з будівництва житлового будинку з об`єктами обслуговуючої інфраструктури за адресою: м. Одеса, вул. Рєпіна, діл. 1-Б.

Тож станом на дату початку будівництва була чинною стаття 40 Закону №3038-VI (в редакції до 31.12.2019), відповідно до частини другої якої замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури (частина третя статті 40 Закону № 3038-VI у вказаній редакції).

Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами (норми частини п`ятої статті 40 Закону № 3038-VI у вказаній редакції).

Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію (норми частини дев`ятої статті 40 Закону № 3038-VI у вказаній редакції).

Зі змісту статті 40 Закону № 3038-VI (у вказаній редакції) вбачається, що у наведених у цьому Законі випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком, а не правом забудовника, який виникає на підставі положень закону, а положення договору лише визначають суму, що належить до перерахування. Тому укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, було обов`язковим на підставі закону.

Аналогічні за змістом висновки були викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі №911/594/18, від 22.08.2018 у справі №339/388/16-ц, від 22.09.2021 у справі № 904/2258/20.

За змістом зазначених норм, відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, таке зобов`язання повинне бути виконане до прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру.

Разом з тим, 01.01.2020 набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20.09.2019 №132-IX (далі - Закон № 132-IX), якими статтю 40 Закону № 3038-VI виключено.

Згідно з пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX договори про сплату пайової участі, укладені до 01.01.2020, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

За змістом Закону № 132-IX та прикінцевих та перехідних положень до нього, з 01.01.2020 у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01.01.2020.

Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Зовнішнім виразом зміни правового регулювання суспільних відносин є процес втрати чинності одними нормами та/або набуття чинності іншими.

Так, при набранні чинності новою нормою права передбачається розповсюдження дії цієї норми на майбутні права і обов`язки, а також на правові наслідки, які хоча й випливають із юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми права, проте настають після набрання чинності новою нормою права.

Водночас зміна правових норм і врегульованих ними суспільних відносин не завжди збігаються. У певних випадках після скасування нормативного акта має місце його застосування компетентними органами до тих відносин, які виникли до втрати ним чинності та продовжують існувати у подальшому. Такі правовідносини є триваючими. При цьому триваючі правовідносини повинні виникнути під час дії норми права, що їх регулює, та існувати після втрати нею чинності.

Стаття 40 Закону № 3038-VI визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію. Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності із частиною другою статті 331 Цивільного кодексу України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються.

Аналізуючи правову природу цих правовідносин, можна зробити висновок, що з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, а тому не можна вважати, що на них поширюються положення статті 40 Закону № 3038-VI після втрати нею чинності.

Крім того, пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 1 січня 2020 року. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають.

Наведені вище правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання відступу від правових позицій касаційних судів та визначаючи належний спосіб захисту порушеного права у справі № 643/21744/19, також зауважила, що:

-з 1 січня 2020 року скасовано дію статті 40 Закону № 3038-VI, яка передбачала обов`язкове укладення договору, тому визнання судом договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладеним та встановлення цивільних прав та обов`язків сторін договору на майбутнє на підставі нормативно-правового акта, який було скасовано, суперечитиме принципу правової визначеності та не дозволить суду захистити право сторони належним способом. Відтак якщо на час здачі новозбудованого об`єкта до експлуатації або ухвалення судового рішення було скасовано норму статті закону, яка зобов`язувала укласти договір про участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, то суд не має підстав для задоволення позову обраним позивачем способом, а саме зобов`язати укласти договір або визнати договір укладеним.

-у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.07.2020 у справі №909/1143/19, від 30.09.2020 у справі №904/4442/19, від 04.02.2021 у справі №904/2468/19 та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.05.2021 у справі №201/14195/18 суди розглянули спори про визнання укладеним договору про пайову участь замовника будівництва у створенні та розвитку інфраструктури населеного пункту при чинності на час виникнення спірних правовідносин та на момент звернення позивача до суду норми статті 40 Закону № 3038-VI, яка зобов`язувала замовника будівництва укласти вказаний договір, однак за відсутності вказаної норми на час розгляду справи. Водночас у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2021 у справі №922/267/20 та від 23.03.2021 у справі № 904/454/18 суди розглянули вказані вище спори при втраті чинності норми статті 40 Закону № 3038-VI ще на час звернення позивача до суду, однак вона також була чинною на час виникнення спірних правовідносин;

-відмовляючи у задоволенні позовних вимог, касаційні суди дійшли висновку про те, що необхідною умовою для укладення договору за рішенням суду є наявність на час виникнення правовідносин відповідних положень закону про обов`язковість укладення договору. Однак, оскільки станом на час розгляду справи відсутнє положення закону, яке б зобов`язувало відповідача укласти з позивачем договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, суд не наділений повноваженнями визнати укладеним такий договір, обов`язковість якого для відповідача законом не передбачена;

-зазначені висновки касаційного суду узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у цій справі, а тому підстав для відступу від правових висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду немає;

-у зв`язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом. У такому разі суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України;

-у разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування.

Поряд з наведеним, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що нормами статті 40 Закону № 3038-VI було визначено обов`язок у передбачених цим Законом випадках щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту до прийняття такого об`єкта в експлуатацію, а також обов`язок щодо укладення відповідного договору про пайову участь, положеннями якого мала бути визначеною належна до перерахування сума (розмір пайової участі).

При цьому, частиною дев`ятою статті 40 Закону № 3038-VI було передбачено, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.

Відповідно до Закону № 132-IX статтю 40 Закону № 3038-VI було виключено з 1 січня 2020 року.

Таким чином, починаючи з 01.01.2020 передбачений до цього статтею 40 Закону №3038-VI обов`язок замовників забудови земельної ділянки у населеному пункті щодо необхідності укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту перестав існувати.

Разом з тим, абзацом першим пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX визначено, що договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

З урахуванням зазначеного, законодавцем під час внесення змін до Закону № 3038-VI (шляхом виключення статті 40 вказаного Закону на підставі Закону № 132-IX) було чітко визначено підстави та порядок пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту щодо об`єктів, будівництво яких було розпочато до внесення законодавчих змін, а саме:

-договори пайової участі, укладені до 01.01.2020 на підставі вимог статті 40 Закону №3038-VI, залишались дійсними та підлягали до їх повного виконання і після виключення вказаної статті (абзац перший пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX). Тобто істотні умови, зокрема щодо розміру пайової участі, строку сплати пайової участі, відповідальності сторін, які відповідно до закону підлягали врегулюванню у таких договорах, залишались незмінними;

-якщо станом на 01.01.2020 такі об`єкти не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені та оскільки з 01.01.2020 встановлений статтею 40 Закону №3038-VI обов`язок щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів пайової участі, як і обов`язок щодо укладення відповідного договору, перестав існувати, тому законодавцем було визначено нормативне регулювання таких правовідносин прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX. Зокрема абзацом 2 пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX визначено розмір та порядок пайової участі замовників будівництва.

Так, абзацом другим пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) у такому розмірі та порядку:

1)розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):

для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;

для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування;

2)пайова участь не сплачується у разі будівництва:

об`єктів будь-якого призначення на замовлення державних органів або органів місцевого самоврядування за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів;

будівель навчальних закладів, закладів культури, фізичної культури і спорту, медичного і оздоровчого призначення;

будинків житлового фонду соціального призначення та доступного житла;

індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів, господарських споруд, розташованих на відповідних земельних ділянках;

об`єктів комплексної забудови територій, що здійснюється за результатами інвестиційних конкурсів або аукціонів;

об`єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури;

об`єктів, що споруджуються замість тих, що пошкоджені або зруйновані внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного або природного характеру;

об`єктів, передбачених Державною цільовою програмою підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу, за рахунок коштів інвесторів;

об`єктів інженерної, транспортної інфраструктури, об`єктів енергетики, зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу);

об`єктів у межах індустріальних парків на замовлення ініціаторів створення індустріальних парків, керуючих компаній індустріальних парків, учасників індустріальних парків;

об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до будівель сільськогосподарського призначення, лісництва та рибного господарства;

об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до будівель промислових;

об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до силосів для зерна та складських майданчиків (для зберігання сільськогосподарської продукції);

3)замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва;

4)пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію;

5)кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту;

6)інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.

Зі змісту наведених норм вбачається, що передбачений прикінцевими та перехідними положеннями Закону №132-IX порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем для:

(1)об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені;

(2)об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.

Тож у вказаних двох випадках, ураховуючи вимоги підпунктів 3, 4 абзацу другого пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію.

Системний аналіз зазначених норм та обставин дає підстави для висновку, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає:

-для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020 вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01.01.2020;

-для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.

Відтак, для об`єктів, будівництво яких розпочато раніше (однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію і якщо договори про сплату пайової участі до 01.01.2020 не були укладені) або будівництво яких розпочате у 2020 році, абзацом другим пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.

Такі висновки відповідають загальним принципам рівності та справедливості, є націленими на те, щоб замовник будівництва, який розпочав його до 01.01.2020 та добросовісно виконав встановлений законом (статтею 40 Закону № 3038-VI) обов`язок щодо пайової участі, був у однакових ринкових умовах із забудовником, який аналогічно розпочав будівництво у попередні роки до 01.01.2020, але до цієї дати такого обов`язку не виконав.

Таким чином, у випадку, якщо замовниками вищевказаних об`єктів будівництва не буде дотримано передбаченого прикінцевими та перехідними положеннями Закону №132-IX обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то, ураховуючи викладені у постанові від 14.12.2021 у справі №643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту буде звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Така позиція підтримана Верховним Судом, зокрема, в постановах від 20.07.2022 у справі №910/9548/21, від 13.12.2022 у справі №910/21307/21, від 07.09.2023 у справі №916/2709/22.

За умовами частин першої, другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Згідно з частиною першою статті 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, у тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №917/803/18.

При визначенні розміру безпідставно збережених відповідачем грошових коштів пайової участі апеляційний господарський суд зазначає наступне.

У цій справі, як зазначалось, 11.02.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю «СТ КЕПІТАЛ» отримало дозвіл № ОД 74 на виконання будівельних робіт з будівництва житлового будинку з об`єктами обслуговуючої інфраструктури за адресою: м.Одеса, вул. Рєпіна, діл. 1-Б, яке (будівництво) закінчено у січні 2024 року згідно акта готовності об`єкта до експлуатації від 17.01.2024, а 24.01.2024 видано відповідачу сертифікат готовності вказаного об`єкта до експлуатації.

З урахуванням наведених вище висновків Верховного Суду, до спірних правовідносин застосуванню підлягають норми абзацу другого пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX, які встановлюють розмір та порядок пайової участі замовників будівництва протягом 2020 року, зокрема й щодо об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020 вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені.

Отже, відповідачем будівництво об`єкту було розпочато у лютому 2019 та станом на 01.01.2020 такий об`єкт не був введений в експлуатацію, а тому за відсутності укладеного договору про сплату пайової участі у Товариства з обмеженою відповідальністю «СТ КЕПІТАЛ» виник обов`язок протягом 10 робочих днів після 01.01.2020 звернутися до Одеської міської ради із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва та після отримання розрахунку пайової участі щодо об`єкта будівництва сплатити її до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію.

Водночас колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи відсутні та відповідачем до місцевого господарського суду не подано жодного доказу на підтвердження звернення Товариства з обмеженою відповідальністю «СТ КЕПІТАЛ» до Одеської міської ради протягом 10 робочих днів після 01.01.2020 із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва.

Відповідно до підпункту 1 пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» розмір пайової участі для житлових будинків становить 2% вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.

Розрахунок розміру пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси по об`єкту «Будівництво житлового будинку з об`єктами обслуговуючої інфраструктури за адресою: м. Одеса, вул. Рєпіна, діл. 1-Б» надано листом Управління капітального будівництва Одеської міської ради від 05.09.2024 за № 02-03/528;02-04/1287.

Відповідно до вказаного розрахунку розмір пайової участі, яка мала бути сплачена відповідачем, складає 2665631,07 грн (розраховано наступним чином: 11066,22 кв.м (загальна площа житла) х 12044,00 грн грн/кв.м (опосередкована вартість спорудження житла по Одеській області відповідно до наказу Міністерства розвитку громад та територій від 02.12.2019 № 286) х 2% (ставка розміру пайової участі для житлових будинків) = 2665631,07грн).

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що невиконання грошового зобов`язання за укладеним між сторонами договором є його порушенням у розумінні статті 610 Цивільного кодексу України, а сам відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні частини першої статті 612 цього Кодексу.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статті 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно із Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті «Урядовий кур`єр». Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно зі статтями 17, 18 Закону України «Про інформацію» є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Суд першої інстанції, перевіривши розрахунки 3 % річних та інфляційних втрат, встановив їх правильність та обґрунтованість, з огляду на що дійшов висновку про стягнення з відповідача 60304,44 грн - 3 % річних за період 17.01.2024 по 18.10.2024 та 160860,26 грн інфляційних втрат за період з 01.02.2024 по 30.09.2024.

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог прокурора у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Щодо тверджень скаржника в частині неналежної оцінки судом листа Управління капітального будівництва Одеської міської ради від 29.01.2020 колегія суддів зазначає таке.

Апеляційним судом з`ясовано, що відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що ним вчинялись кроки щодо остаточного уточнення та підтвердження необхідності сплати пайових внесків шляхом звернення з листами з вказаного питання, а саме, з листом від 29.06.2022 №12 на адресу Управління капітального будівництва Одеської міської ради, але посадові особи Одеської міської ради на запит забудовника не надали розрахунок розміру пайової участі, з огляду на що, на думку відповідача, дії позивача є недобросовісними та такими діями Товариство з обмеженою відповідальністю «СТ КЕПІТАЛ» було введено в оману.

З метою спростування наведених доводів відповідача, Київською окружною прокуратурою міста Одеси до відповіді на відзив на позовну заяву долучено лист Управління капітального будівництва Одеської міської ради від 29.01.2020 №02-05/191-07, скерований Товариству з обмеженою відповідальністю «СТ КЕПІТАЛ», зі змісту якого вбачається, що для розгляду питання визначення розміру пайової участі замовників у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси при будівництві житлового будинку з об`єктами обслуговуючої інфраструктури за адресою: м.Одеса, вул. Рєпіна, діл. 1-Б, Управління просило надати в термін до 14.02.2020 належним чином завірені копії наступних документів: містобудівний розрахунок будівництва об`єкта; містобудівні умови та обмеження; документи, що підтверджують право користування земельною ділянкою; візуалізацію об`єкта будівництва на електронних носіях; установчі документи.

Прокурор, звертаючись до суду першої інстанції із клопотанням про поновлення строку для подання доказу у справі, а саме, листа Управління капітального будівництва Одеської міської ради від 29.01.2020 № 02-05/191-07, та про долучення цього доказу до матеріалів справи, в якості поважних причин пропуску строку на подання доказу послався на те, що лист Управління капітального будівництва Одеської міської ради від 29.01.2020 № 02-05/191-07 було отримано та долучено прокурором саме при підготовці відповіді на відзив на позовну заяву з підстав прямої вказівки відповідача на бездіяльність органу місцевого самоврядування, і що вказаний доказ не міг бути поданий до суду разом із позовом з об`єктивних причин, оскільки на вимогу прокурора до Управління капітального будівництва Одеської міської ради від 22.08.2024 № 6010вих-24 про надання всіх наявних документів листування з Товариством з обмеженою відповідальністю «СТ КЕПІТАЛ» з питання сплати пайових внесків Управлінням надано листа від 05.09.2024 № 02-03/528;02-04/1287, до якого не було долучено вказаний доказ, тобто на час подання позовної заяви до суду прокурору не було відомо про існування листа Управління капітального будівництва Одеської міської ради від 29.01.2020 № 02-05/191-07, а тому повідомити суд про неможливість його подання з об`єктивних причин та у встановлений строк також не було можливості.

Згідно з вимогами частин першої, третьої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до частин другої, четвертої та п`ятої статті 80 Господарського процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Згідно із пунктом 7 частини другої статті 182 Господарського процесуального кодексу України у підготовчому засіданні суд з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше.

Статтею 194 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

З викладеного випливає, що вирішення питання про надання доказів у справі відбувається на підготовчій стадії розгляду справи, і саме на стадії підготовчого провадження сторони мають можливість подати заяви з процесуальних питань та заяви по суті справи, водночас враховуючи, що відповідачу було надано можливість надати пояснення щодо додатково наданого прокурором доказу ще до стадії розгляду справи по суті, чим він і скористався у своїх запереченнях, лист Управління капітального будівництва Одеської міської ради від 29.01.2020 № 02-05/191-07 є належним, допустимим, вірогідним та достовірним доказом, про що було слушно зазначено прокурором у відзиві на апеляційну скаргу.

Крім того, аргументи апелянта про покладення в основу рішення суду листа Управління капітального будівництва Одеської міської ради від 29.01.2020 № 02-05/191-07 не заслуговують на увагу, адже судом першої інстанції в основу судового рішення покладено інші докази та обґрунтування з посиланням на норми законодавства, наведені у мотивувальній частині рішення, які не спростовані відповідачем в апеляційній скарзі, а вказаний лист враховано судом виключно при наданні оцінки запереченням відповідача.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було зазначено в оскаржуваному судовому рішенні, що в сертифікаті про готовність об`єкта до експлуатації зазначена поверховість у 2 надземні поверхи, в той час як зазначена інформація не відповідає дійсності, апеляційний суд зазначає, що допущення вказаної неточності судом в одному реченні жодним чином не впливає на суть судового рішення, адже для розрахунку заборгованості зі сплати пайової участі замовників у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури враховується не поверховість будівлі, а площа, що й було застосовано судом у відповідному розрахунку при визначенні розміру пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси по об`єкту «Будівництво житлового будинку з об`єктами обслуговуючої інфраструктури за адресою: м.Одеса, вул. Рєпіна, діл. 1-Б».

Твердження відповідача про те, що він звертався до Управління капітального будівництва Одеської міської ради із запитом від 29.06.2022 №12 щодо необхідності сплати пайових внесків та підтвердження наявності заборгованості перед Одеською міською радою по сплаті таких внесків, і що відповідач не ухилявся від сплати пайових внесків, а надав запит на уточнення, чи дійсно він має сплачувати такі внески, спростовуються змістом вказаного листа, оскільки вказаний лист не містить жодних звернень відповідача про визначення розміру пайової участі замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси та доданих до звернення документів, що підтверджують вартість об`єкта будівництва, як це передбачено вимогами чинного законодавства. Товариство з обмеженою відповідальністю «СТ КЕПІТАЛ» листом від 29.06.2022 №12 звернулось до Управління капітального будівництва Одеської міської ради з проханням підтвердити, що з Товариством не укладався договір щодо сплати пайової участі та відсутності заборгованості по сплаті пайової участі, долучивши лише копію дозволу № ОД 74 від 11.07.2019.

До того ж, вказаний лист відповідачем адресований Управлінню капітального будівництва Одеської міської ради, яке не є повноважним органом щодо розгляду вказаних звернень, замість Одеської міської ради.

Так, відповідно до статті 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Одеською міською радою прийнято рішення від 11.12.2019 № 5445-VII «Про внесення змін до рішення Одеської міської ради від 16 грудня 2015 року № 12-VII «Про утворення комісії з визначення пайової участі замовника у розвитку інфраструктури міста Одеси та затвердження Положення про неї» (вказане рішення наявне у публічному доступі).

Згідно із пунктом 7 вказаного Положення про комісію замовник будівництва протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звертається до Одеської міської ради із заявою про визначення розміру пайової участі замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси, до якої додаються документи, що підтверджують вартість об`єкта будівництва.

Тобто Управління капітального будівництва Одеської міської ради не наділено повноваженнями щодо визначення розміру пайової участі, у тому числі звільнення забудовника від сплати пайової участі.

Будь-яких інших доказів звернення Товариства з обмеженою відповідальністю «СТ КЕПІТАЛ» про визначення розміру пайової участі до Одеської міської ради матеріали справи не містять.

Також відповідач, пославшись на нечіткість та неоднозначність, незрозумілість прийнятих змін в нормативному регулюванні, в апеляційній скарзі зазначив, що судом не враховано принцип юридичної визначеності законодавчої норми.

Колегія суддів відхиляє такі твердження скаржника, оскільки під час внесення змін до норм Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (шляхом виключення статті 40 цього Закону на підставі Закону №132-IX) законодавець чітко визначив підстави та порядок пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту, а тому посилання апелянта на нібито нечітке та незрозуміле визначення у внесених до законодавства змінах щодо обов`язку, порядку та строків звернення забудовника до органу місцевого самоврядування з питання сплати коштів пайової участі є безпідставними.

Висновки суду апеляційної інстанції

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

В силу приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи скаржника не спростовують висновків Господарського суду Одеської області про задоволення позову, а тому підстав для зміни чи скасування рішення суду колегія суддів не вбачає, а в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Розподіл судових витрат

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 276, 281 - 284 ГПК України,

Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СТ КЕПІТАЛ» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 16.04.2025 у справі № 916/300/25 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повну постанову складено 20.08.2025.

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя К.В. Богатир

Суддя С.В. Таран